Справа № 460/13709/21
Суддя: Н.В. Друзенко
Дата ухвалення: 2021-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

21 грудня 2021 року м. Рівне №460/13709/21

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Друзенко Н.В. за участю секретаря судового засідання Гук О.Р. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Ольховець В.П., відповідача: представник Лободзінський Р.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доВійськової частини НОМЕР_1
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення починаючи з 01 січня 2003 року; визнання протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо встановлення базових місяців у січні, жовтні 2008 року при нарахуванні індексації грошового забезпечення; зобов`язання відповідача нарахувати індексацію грошового забезпечення починаючи з 01 січня 2003 року по 08 жовтня 2008 року, а її виплату здійснити з урахуванням раніше виплачених сум; зобов`язання відповідача відповідно до вимог Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушення встановлених строків нарахування та виплати індексації грошового забезпечення; зобов`язання відповідача відповідно Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15 січня 2004 року, здійснити компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.

Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що позивач з 01.11.1992 по 08.10.2008 проходив військову службу в військовій частині НОМЕР_1 та був зарахований на грошове забезпечення до військової частини НОМЕР_1 . При цьому, повідомив, що за вказаний період проходження служби йому нараховувалася та виплачувалася індексація грошового забезпечення в неповному розмірі. Вважає бездіяльність військової частини щодо ненарахування та невиплати такої індексації у спірний період протиправною та необґрунтованою, оскільки індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці та є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. За таких обставин, просив позов задовольнити повністю.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, у встановлений судом строк подав відзив на позов. На обґрунтування заперечення відповідач зазначає, що військова частина повністю фінансується з Державного бюджету України, джерелом коштів для виплати грошового забезпечення військовослужбовцям та проведення індексації грошового забезпечення є виключно Державний бюджет України. Повідомив, що в період 01.01.2016 по 28.02.2018 у військовій частині не проводилося нарахування та виплата індексації грошового забезпечення, оскільки від розпорядника коштів вищого рівня було відсутнє фінансування. Пояснив, що відповідно до офіційних даних, що містяться на сайті Державної служби статистики України, з квітня 2018 року індекс споживчих цін не перевищував 103%, а тому передбачених законом підстав для нарахування та виплати індексації грошового забезпечення позивача з березня по листопад 2018 року не було. Також вказав, що в період з 01.12.2018 по 27.02.2020 позивачу нараховувалася та виплачувалася індексація у відповідних розмірах. З цих підстав, просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Ухвалою суду від 06.10.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі; розгляд справи ухвалено провести за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання у справі призначено на 04.11.2021.

Ухвалою суду від 04.11.2021, що постановлена без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження у справі та розгляд справи по суті призначено у відкритому судовому засіданні на 25.11.2021.

25.11.2021 у судовому засіданні оголошено перерву до 21.12.2021.

01.12.2021 позивачем через відділ документального забезпечення (канцелярію) суду подано відповідь на відзив. У відповіді на відзив позивач підтримав позицію викладену в позовній заяві та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні 21.12.2021 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з наведених у ньому підстав, з урахуванням відповіді на відзив, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив з підстав викладених у відзиві, просив відмовити в задоволення позовних вимог.

Заслухавши думку учасників справи, розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 09.09.2008 №0169 підполковника ОСОБА_1 , заступника командира частини з озброєння начальника технічної частини, звільнено з військової служби у запас за пунктом 63 підпункту «в» (за станом здоров`я).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 08.10.2008 №218, ОСОБА_1 08.10.2008 виключено із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення (а.с.16).

02.08.2021 позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 із запитом на отримання публічної інформації, у якому просив надати довідки про його грошове забезпечення за період з 01.01.1999 по 08.10.2008 із зазначенням сум основних та додаткових видів по кожному з складових окремо, індексації та узагальнену суму грошового забезпечення за місяць (в т.ч. зазначити суми грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премій виплачених відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та інше), грошової допомоги при звільненні.

На вказаний запит військовою частиною НОМЕР_1 надано відповідь від 17.08.2021 №479 та додано витяги з карток особового рахунку військовослужбовця за 1999-2008 роки, з аналізу яких позивачем встановлено порушення порядку зарахування грошового забезпечення, що призвело до зменшення розміру грошового забезпечення передбаченого законодавством. Так, відповідно до наданих карток особового рахунку військовослужбовця за 1999-2008 роки починаючи з січня 2003 року відповідачем не проводилася індексація грошового забезпечення.

З зазначеною бездіяльністю військової частини НОМЕР_1 позивач не погоджується, вважає порядок нарахування індексації грошових доходів населення, що призвело до зменшення розміру грошового забезпечення визначеного законодавством, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даною позовною заявою

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

За приписами частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ від 25.03.1992 військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання служби військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.

При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

У свою чергу, спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності. України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011 -XII від 20.12.1991.

Так, частиною 4 статті 9 цього Закону (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що порядок і розмір грошового забезпечення та матеріального забезпечення військовослужбовців та компенсації замість речового майна і продовольчих пайків встановлюється Кабінетом Міністрів України з урахуванням коефіцієнта індексації грошових доходів.

Законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін (стаття 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» №2017-III від 05.10.2000). Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (стаття 19 цього ж Закону).

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією У країни гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» №1282-ХІІ від 03.07.1991.

Так, згідно із статті 2 цього Закону індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника. Кабінет Міністрів України може встановлювати інші об`єкти індексації, що не передбачені частиною першою цієї статті. Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Відповідно до статті 4 цього ж Закону (у редакції 2003 року) індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення з дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Вимогами частини першої статті 17 Закону №1282-ХІІ (в редакції 2003 року) визначено, що цей Закон набирає чинності з 1 січня 2003 року.

Аналізуючи вимоги частини другої статті 4 та частини першої статті 17 Закону №1282-ХІІ можна дійти висновку, що індексації грошових доходів населення почалась з місяця введення в дію цього Закону, а саме з 1 січня 2003 року.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 (далі - Порядок №1078).

Відповідно до вимог частини другої пункту 1 Порядку №1078 (в редакції чинній на день виникнення правовідносин), індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка.

Так, відповідно до статистичних даних індексів інфляції: у 2003 році розмір 101% був перевищений та склав - у січні 101 5% у лютому101,1%, у березні 101,1%, у жовтні 101,3%, у листопаді 101,9%, у грудні 101,5%; у 2004 році розмір 101% був перевищений та склав - у січні 101,4 %, у вересні 101,3%, у жовтні 102,2%, у листопаді 101,6 %, у грудні 102,4%; у 2005 році розмір 101% був перевищений та склав - у січні 101,7%, у березні 101,6 %, у листопаді 101,2 %; у 2006 році розмір 101% був перевищений та склав - у січні 101,2 %, у лютому 101,8%, у вересні 102%, у жовтні 102,9%, у листопаді 101,8%; у 2007 році розмір 101% був перевищений та склав - у червні 102,2 %, у липні 101,4%, у вересні 102,2%, у жовтні 102,9 %, у листопаді 102,2%, у грудні 102,1%; у 2008 році розмір 101% був перевищений та склав - у січні 102,9 %, у лютому 102,7%, у березні 103,8%, у квітні 103,1%, у травні 101,3%, у вересні 101,1%, у жовтні 101,7% (а.с.28,29).

Таким чином, відповідач повинен був забезпечити обчислення індексації наростаючим підсумком. При цьому, як встановлено судом, з січня 2003 року по вересень 2007 року, індексація не проводилась, і лише з жовтня 2007 року відповідач почав обчислення та нарахував 7,86 грн. (а.с.18-27), що не узгоджується з сумою, яка повинна бути нарахована у цей місяць з урахуванням вимог законодавства. Відтак, невиконання відповідачем вимог законодавства призвело до заниження розміру грошового забезпечення, що є протиправним.

Також, суд звертає увагу, що з 01 січня 2008 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року №1294 «Щодо упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», (чинна з 01 січня 2008 року по 01 березня 2018 року) відбулося підвищення грошового забезпечення.

Вимогами абзацу третього пункту 5 Порядку №1078 (в редакції чинній на момент виникнення даних правовідносин), якщо сума збільшення грошових доходів менша від індексації, нарахованої відповідно до цього Порядку подальша індексація проводиться за прикладом, наведеним у додатку 4.

Отже, для вирішення питання про наявність підстав для виплати індексації у місяці підвищення доходу (базовому місяці) необхідно враховувати дві складові: розмір підвищення грошового доходу особи та суму індексації, що склалася у місяці підвищення цього грошового доходу і встановлювати, чи перевищує розмір підвищення грошового доходу особи суму індексації, що склалася у місяці його підвищення.

Так, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу, то індексація не нараховується; якщо ж розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, то сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу. При цьому, до чергового підвищення тарифних ставок (окладів) до визначеної суми індексації (фіксованої суми індексації) додається сума індексації, яка складається внаслідок перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, зазначеного у пункті 1-1 Порядку № 1078.

Водночас, суд звертає увагу на те, що відповідно до вимог Закону №1282-XII та Порядку №1078 обов`язок визначення розміру підвищення грошового доходу працівника та суми індексації, що склалася у місяці підвищення цього грошового доходу, а також встановлення факту перевищення розміру підвищення грошового доходу працівника над сумою індексації, що склалася у місяці його підвищення з метою вирішення питання про наявність підстав для виплати індексації у місяці підвищення доходу (базовому місяці) покладається безпосередньо на роботодавця.

У зв`язку із зазначеним, відсутні підстави застосування базового місяця під час зміни грошового забезпечення у січні 2008 року, а відповідач повинен був виконати вимоги абзацу третього пункту 5 Порядку № 1078.

Також, відповідачем протиправно застосовано базовий місяць у жовтні 2008 року, оскільки у цьому місяці відбулося підвищення премії.

Міністерство соціальної політики України в листі від 09 квітня 2004 року №024-65, щодо індексації заробітної плати державних службовців роз`яснило, що поточні коливання сум встановлених надбавок та премії залежно від фінансових можливостей (включаючи й можливу відсутність виплати зазначених надбавок чи премії в окремі місяці) не можуть бути підставою для визнання звітного місяця, в якому були більші виплати базовим. У таких випадках індексація здійснюється відповідно до Порядку на визначені індекси (а.с.38).

Відповідно до листа Міністерства праці і соціальної політики України від 09 грудня 2005 року №024-106 зміна розміру премії за рахунок фінансових можливостей підприємства не є підставою вважати місяць базовим при розрахунку індексу для проведення індексації.

В контексті наведеного, варто зауважити, що премія військовослужбовців носить заохочувальний характер, оскільки премія залежна від виконання кошторису, може бути переглянута як у бік зменшення, так і збільшення, та є правом командира на позбавлення військовослужбовців премії повністю або частково, що підтверджує про її непостійний характер, а тому премія не може бути механізмом забезпечення достатнього життєвого рівня. Збільшення розміру премії не може бути підставою, виникнення базових місяців індексації грошових доходів населення. При збільшенні премії, встановленої з 1 січня 2008 року в розмірі 10 відсотків, відповідач не мав права застосовувати базовий місяць при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів, та підмінювати одне поняття іншим.

Вказані правовідносини були предметом розгляду у Рівненському окружному адміністративному суді по справі № 2а/1770/2012/2012, постановою від 11.07.2012 було визнано дії Військової частини НОМЕР_1 щодо встановлення базових місяців в 2009-2011 роках у зв`язку з зміною розміру премії неправомірними.

А тому, Військовою частиною НОМЕР_1 протиправно не виконано вимоги Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та з 1 січня 2003 року не нараховано індексацію грошового забезпечення.

Зважаючи на наведене, суд дійшов висновку, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації, у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) - є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

При цьому, суд зазначає, що оскільки індексація заробітної плати (грошового забезпечення) є одним із способів забезпечення державних соціальних стандартів і нормативів, тому держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань, шляхом не виділення на дані цілі бюджетних асигнувань, без внесення відповідних змін до чинного законодавства щодо зміни соціальних стандартів і нормативів.

Проведення індексації грошових доходів населення не може здійснюватися у межах наявних фінансових ресурсів бюджетів на відповідний рік, оскільки невиплата індексації є обмеженням права позивача на оплату праці та не може залежати від наявності або відсутності фінансових ресурсів бюджету.

Зокрема, Європейський Суд з прав людини у справі «Кечко проти України» з цього приводу зазначив, що органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Таким чином, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Суд звертає увагу також на правову позицію Європейського Суду з прав людини, викладену у п. 23 справи «Сук проти України» від 10.03.2011 року, заява №10972/05, де зазначено, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо позовних вимог про зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації, суд зазначає наступне.

Вимогами частини сьомої пункту 4 Порядку № 1078 визначено, що у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів населення громадянам провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Так, стаття 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050-ІІІ від 19.10.2000 визначає, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 Закону №2050-ІІІ передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші (у редакції чинній на день виникнення спірних правовідносин).

У статті 3 Закону № 2050-ІІІ зазначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону № 2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Згідно з пунктом 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Пунктом 3 вказаного Порядку визначено, що компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення).

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року №9-рп/2013 зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації страти частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Отже, підсумовуючи викладене у сукупності, суд вважає доведеними та підтвердженими обставини протиправної бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення починаючи з 01.01.2003 та встановлення базових місяців у січні і жовтні 2008 року, у зв`язку з чим вбачає підстави для задоволення пов`язаної із цим частини позовних вимог.

Щодо вимоги здійснити нарахування та виплату належних позивачу сум відповідно до вимог Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, суд зазначає таке.

Згідно з пунктом 1 Порядку №44 цей Порядок визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація).

Відповідно до пунктів 2-5 Порядку №44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Зазначена в абзаці першому цього пункту грошова компенсація також виплачується іноземцям та особам без громадянства, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця.

Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби, що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Аналіз наведених вище норм Порядку №44 дає підстави дійти висновку, що грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних, зокрема, військовослужбовцями, виплачується їм для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби одночасно з виплатою грошового забезпечення за місцем його одержання у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

З врахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору, то підстав для присудження відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судових витрат не має.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення починаючи з 01 січня 2003 року.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо встановлення у періоді з 01 січня 2003 року по 08 жовтня 2008 року базових місяців при нарахуванні ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення починаючи з 01 січня 2003 року по 08 жовтня 2008 року, а її виплату здійснити з урахуванням раніше виплачених сум.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 відповідно до вимог Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушення встановлених строків нарахування та виплати індексації грошового забезпечення.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 відповідно Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15 січня 2004 року, здійснити ОСОБА_1 компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 . ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_4 )

Повний текст рішення складений 31 грудня 2021 року

Суддя Н.В. Друзенко