Справа № 320/10186/20
Суддя: Головенко О.Д.
Дата ухвалення: 2022-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2022 року м.Київ № 320/10186/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Головенко О.Д., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Броварської міської ради Київської області та Виконавчого комітету Броварської міської рада Київської області про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Броварської міської ради Київської області та Виконавчого комітету Броварської міської рада Київської області та просить суд:

визнати протиправним та скасувати розпорядження виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області № 251-ОС від 14.09.2020, яким ОСОБА_1 20.09.2020 звільнено з посади головного спеціаліста відділу правового супроводу юридичного управління Броварської міської ради Київської області у зв"язку з виходом основного працівника на роботу, відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України;

поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу правового супроводу юридичного управління Броварської міської ради Київської області;

стягнути з виконавчого комітету Броварської міської Ради Київської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення по день поновлення на роботі;

рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу правового супроводу юридичного управління Броварської міської ради Київської області та стягнення заробітної плати за один місяць - допустити до негайного виконання.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.10.2020 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

Крім того зазначеною увалою суду було витребувано у відповідача належним чином засвідчену копію особової справи ОСОБА_1 ; належним чином засвідчену копію спірного розпорядження № 251-ОС від 14.09.2020, яким ОСОБА_1 звільнено 20.09.2020 з займаної посади головного спеціаліста відділу правового супроводу юридичного управління Броварської міської ради Київської області у зв"язку з виходом основного працівника на роботу, відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України; інформацію чи попереджалась ОСОБА_1 про прийняття її на посаду в період перебування працівника у декретній відпустці; інформацію про працівника, на місце якого було прийнято ОСОБА_1 (супутні накази, розпорядження, листки непрацедатності, що відображають увесь період роботи у тому числі призначення на посаду, перебування у декретній відпустці тощо).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що оскаржуване розпорядження є протиправне, оскільки прийнято з грубим порушення норм чинного трудового законодавства України. Вказує, що перебувала на посаді головного спеціаліста відділу правового супроводу юридичного управління Броварської міської ради Київської області, однак спірним розпорядженням була звільнена у зв`язку з виходом основого працівника на роботу, однак зазначає, що під час прийняття на роботу не була повідомлена про те, що її займана посада була декретна, тобто тимчасова.

Крім того, наголошує на тому, що була ознайомлена з матеріалами своєї особової справ, в якій наявне розпорядження щодо призначення її на посаду, однак будь яких відомостей щодо призначення її на посаду на час перебування основого працівника у декретній відпусці були відсутні.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила та подала до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просила відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 було звільнено відповідно до чинного законодавства, у зв`язку з виходом на роботу осовного працівника. Зазначала, що позивачці було запропоновано можливість переведення до іншого відділу на рівнозначну посаду, однак остання відмовилась, в наслідок чого позивачку було звільнено.

Також вказувала, що позивачку було повідомлено про те, що її приймаються на посаду головного спеціаліста відділу правового супроводу юридичного управління Броварської міської ради Київської області тимчасово, на період відпустки без збереження заробітної плати, згідно ст. 25 Закону України «Про відпустки» ОСОБА_2 , а саме на час декретної відпустки.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що розпорядженням від 13.11.2019 № 347-ОС Броварська міська рада Київської області оголосила конкурс на зайняття вакантної посади головного спеціаліста відділу правового супроводу юридичного управління Броварської міської ради Київської області.

Виявши бажання взяти участь у даному конкурсі, ОСОБА_1 прийняла участь у зазначеному конкурсі та 21.12.2019 відповідно до протоколу № 30 засідання конкурсної комісії Броварської міської ради Київської області визнана такою, що успішно пройшла та склала іспит на посаду головного спеціаліста відділу правового супроводу юридичного управління Броварської міської ради Київської області.

23.12.2019 відповідно до розпорядження міського голови Броварської міської ради Київської області ОСОБА_1 прийнято на посаду головного спеціаліста відділу правового супроводу юридичного управління Броварської міської ради Київської.

Відповідно 24.12.2019 у трудовій книжці був зроблений відповідний запис про призначена її на посаду, як таку що пройшла конкурсний відбір.

Також позивачці було присвоєно 13 ранг шостої категорії посад посадової особи місцевого самоврядування, про що також був зроблений відповідний запис в трудовій книжці.

В подальшому у серпні 2020 року, позивачка працюючи на посаді головного спеціаліста відділу правового супроводу юридичного управління Броварської міської ради Київської області, отримала від начальника відділу персоналу служби забезпечення діяльності Броварської міської ради Київської області та її виконавчого комітету - Марини Перевезенцової пропозицію перейти до іншого відділу, оскільки її посада була декретною, ОСОБА_1 була здивована такою інформацією, оскільки вперше дізналась, що її посада визначалась на період декретної відпустки без збереження заробітної плати та відмовилась від переміщення на іншу посаду.

Після того, як позивачка дізналась про те, що її посада тимчасова, вона звернулась до відділу персоналу служби забезпечення діяльності Броварської міської ради Київської області та її виконавчого комітету з заявою про ознайомлення з матеріалами своєї особової справи. Під час ознайомлення з документацією позивачка знайшла в матеріалах особової справи розпорядження виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області від 23.12.2019 № 389 - ОС, в якому зазначено: «Призначити ОСОБА_1 на посаду головного спеціаліста відділу правового супроводу юридичного управління Броварської міської ради Київської області з 24.12.2019, як таку, що успішно пройшла конкурсний відбір на дану посаду». Зазначене розпорядження позивачка сфотографувала на свій власний телефон та в подальшому роздрукувала цей документ, який надала до суду.

Через деякий проміжок часу ОСОБА_1 повторно звернулась до відділу персоналу служби забезпечення діяльності Броварської міської ради Київської області та її виконавчого комітету з вимогою на ознайомлення з матеріалами її особової справи. Під час ознайомлення з матеріалами особової справи позивачка звернула увагу, що в тексті розпорядження від 23.12.2019 № 389 - ОС, яким її призначено на посаду головного спеціаліста відділу правового супроводу юридичного управління Броварської міської ради Київської області внесено зміни, а саме в п. 1 та викладено у такій редакції «Призначити ОСОБА_1 на посаду головного спеціаліста відділу правового супроводу юридичного управління Броварської міської ради Київської області на період відпустки без збереження заробітної плати, згідно ст. 25 Закону України «Про відпустки» ОСОБА_2 , головного спеціаліста відділу правового супроводу юридичного управління Броварської міської ради Київської області, з 24.12.2019, як таку, що успішно пройшла конкурсний відбір на дану посаду».

Вважаючи, що цей документ був замінений навмисно, позивачка звернулась з відповідною заявою до правохоронних органів, про що було відкрито кримінальне провадження за ст. ч. 1 ст. 366 Кримінального кодексу України (№ кримінального провадження 0002531).

Однак 20.09.2020 відповідно до розпорядження виконавчого комітету Броварської міської Ради Київської області від 14.09.2020 № 389-ОС ОСОБА_1 звільнено з займаної посади головного спеціаліста відділу правового супроводу юридичного управління Броварської міської ради Київської області у зв`язку з виходом основного працівника на роботу, відповідно до п. 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Вважаючи, що її звільнили незаконно звернулась до правохоронних органів, про що було відкрито кримінальне провадження за ст. ч. 1 ст. 172 Кримінального кодексу України (№ кримінального провадження 000403).

Не погоджуючись з такими наказами та діями Броварської міської ради Київської області, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Стаття 19 Конституції України визначає, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Правові засади КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Закон України «Про відпустки» встановлює державні гарантії права на відпустки працівників, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Так, ст. 25 Закону України «Про відпустки» визначає, що відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов`язковому порядку:

матері або батьку, який виховує дітей без матері (в тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), що має двох і більше дітей віком до 15 років або дитину з інвалідністю, - тривалістю до 14 календарних днів щорічно;

чоловікові, дружина якого перебуває у післяпологовій відпустці, - тривалістю до 14 календарних днів;

матері або іншим особам, зазначеним у ч. 3 ст. 18 та ч. 1 ст. 19 цього Закону, в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку, а в разі якщо дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний) або якщо дитина, якій не встановлено інвалідність, хвора на тяжке перинатальне ураження нервової системи, тяжку вроджену ваду розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічне, онкогематологічне захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкий психічний розлад, гостре або хронічне захворювання нирок IV ступеня, - не більш як до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, а якщо дитині встановлено категорію "дитина з інвалідністю підгрупи А" або дитина, якій не встановлено інвалідність, отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги - до досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку;

матері або іншій особі, зазначеній у ч. 3 ст. 18 цього Закону, для догляду за дитиною віком до 14 років на період оголошення карантину на відповідній території;

учасникам війни, особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", - тривалістю до 14 календарних днів щорічно;

особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, статус яких встановлений відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", - тривалістю до 21 календарного дня щорічно;

особам, які мають особливі трудові заслуги перед Батьківщиною, - тривалістю до 21 календарного дня щорічно;

пенсіонерам за віком та особам з інвалідністю III групи - тривалістю до 30 календарних днів щорічно;

особам з інвалідністю I та II груп - тривалістю до 60 календарних днів щорічно;

особам, які одружуються, - тривалістю до 10 календарних днів;

працівникам у разі смерті рідних по крові або по шлюбу: чоловіка (дружини), батьків (вітчима, мачухи), дитини (пасинка, падчірки), братів, сестер - тривалістю до 7 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду до місця поховання та назад; інших рідних - тривалістю до 3 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду до місця поховання та назад;

працівникам для догляду за хворим рідним по крові або по шлюбу, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, - тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більше 30 календарних днів;

працівникам для завершення санаторно-курортного лікування - тривалістю, визначеною у медичному висновку;

працівникам, допущеним до вступних іспитів у вищі навчальні заклади, - тривалістю 15 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду до місцезнаходження навчального закладу та назад;

працівникам, допущеним до складання вступних іспитів в аспірантуру з відривом або без відриву від виробництва, а також працівникам, які навчаються без відриву від виробництва в аспірантурі та успішно виконують індивідуальний план підготовки, - тривалістю, необхідною для проїзду до місцезнаходження вищого навчального закладу або закладу науки і назад;

сумісникам - на термін до закінчення відпустки за основним місцем роботи;

ветеранам праці - тривалістю до 14 календарних днів щорічно;

працівникам, які не використали за попереднім місцем роботи щорічну основну та додаткові відпустки повністю або частково і одержали за них грошову компенсацію, - тривалістю до 24 календарних днів у перший рік роботи на даному підприємстві до настання шестимісячного терміну безперервної роботи;

працівникам, діти яких у віці до 18 років вступають до навчальних закладів, розташованих в іншій місцевості, - тривалістю 12 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду до місцезнаходження навчального закладу та у зворотному напрямі;

За наявності двох або більше дітей зазначеного віку така відпустка надається окремо для супроводження кожної дитини;

працівникам на період проведення у відповідному населеному пункті антитерористичної операції, заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях з урахуванням часу, необхідного для повернення до місця роботи, але не більш як сім календарних днів після прийняття рішення про припинення антитерористичної операції, заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях;

працівникам, які навчаються без відриву від виробництва в аспірантурі, протягом четвертого року навчання надається за їх бажанням один вільний від роботи день на тиждень без збереження заробітної плати.

На підставі зазначеної статті, відповідачем розпорядженнями від 06.09.2019 № 775-В ОСОБА_2 надано відпустку без збереження заробітної плати з 21.09.2019 до 21.03.2020 та від 18.03.2020 № 399-В ОСОБА_2 надано відпустку без збереження заробітної плати з 21.03.2020 по 20.09.2020, згідно ст. 25 Закону України «Про відпустки».

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія Закону України "Про запобігання корупції" та законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Статтею 10 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» визначено, що на час відсутності (відпустки) посадових осіб органів місцевого самоврядування (крім виборних посад) для виконання їх повноважень можуть прийматися на службу особи за строковим трудовим договором (контрактом).

Згідно розпорядження від 13.11.2019 № 347-ОС, відповідачем вирішено провести конкурс на зайняття вакантної посади головного спеціаліста відділу правого супровід юридичного управління (на час відсутності (відпуски) посадової особи місцевого самоврядування для виконання її повноважень), а саме на час відпустки (декрету) ОСОБА_2 .

Відповідно до вказано розпорядження конкурс було проведено на заміщення вакантної посади головного спеціаліста відділу провового супроводу юридичного управління Броварської міської ради Київської області (на час відсутності (відпустки) посадової особи місцевого самоврядування для виконання її повноважень), відповідно до діючого законодавства.

Таким чином, відповідачем було зазначено, конкурс буде проведено на заміщення вакантної посади на час відпустки, в даному випадку на час перебування ОСОБА_2 у декретній відпустці.

За наслідками проведеного конкурсу, ОСОБА_1 23.12.2019 була призначена на посаду головного спеціаліста відділу правового супроводу юридичного управління Броварської міської ради Київської області на період відпустки без збереження заробітної плати, згідно ст. 25 Закону України «Про відпустки» ОСОБА_2 , головного спеціаліста відділу правового супроводу юридичного управління Броварської міської ради Київської області, з 24.12.2019, як таку, що успішно пройшла конкурсний відбір на дану посаду.

Слід зауважити, що на період перебування основного працівника у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами та у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку роботодавець має право прийняти іншого працівника для заміщення тимчасово не зайнятої посади до фактичного виходу на роботу працівника, який перебуває у відпустці. Тому з таким працівником укладається строковий трудовий договір (п. 2 та п. 3 ч. 1 ст. 23 КЗпП України).

20.08.2020 ОСОБА_2 подано до Броварської міської ради Київської області заяву, в якій вона просила дозволити їй приступити до виконання посадових обов`язків головного спеціаліста відділу провового супроводу юридичного управління Броварської міської ради Київської області з 21.09.2020.

Так, розпорядженням від 02.09.2020 № 239-ОС ОСОБА_2 було допущено до виконання посадових обов`язків головного спеціаліста відділу правового супроводу з 21.09.2020 та розпорядженням від 14.09.2020 № 251-ОС ОСОБА_1 звільнено з посади з 20.09.2020, у зв`язку з виходом основного працівника на роботу, відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Суд звертає увагу, що найпоширенішим способом тимчасово замінити працівника, який йде у у відсутку без збереження заробітної плати (декретну), є прийняття на її посаду іншого працівника. Але гарантія збереження місця роботи (посади) на тому самому підприємстві за працівником обумовлює строковість трудового договору для того працівника, якого буде прийнято на період відсутності основного.

Згідно з п. 2 та п. 3 ч. 1 ст. 23 КЗпП УКраїни трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, та на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, умов її виконання, а також інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Під характером наступної роботи мається на увазі, що робота не може виконуватись постійно у зв`язку із сезонними, виробничими або іншими її особливостями. Під умовами виконання роботи розуміється, що через певні обставини, пов`язані з її виконанням, працівник не може бути прийнятий на безстроковій основі, під інтересами працівника те, що у зв`язку із сімейно-побутовими обставинами робота не може виконуватися ним постійно. У будь-якому разі необхідно, щоб умови, за яких працівника приймають на роботу за строковим трудовим договором, були вказані у наказі про прийняття такого працівника.

Крім того у ситуації, коли працівника необхідно прийняти на декретне місце, трудовий договір може бути укладений лише на умовах строкового. Це пов`язано з тим, що для виконання роботи вже було прийнято працівника, але він протягом певного періоду не може виконувати свої трудові обов`язки. Тому для заміщення тимчасово відсутнього працівника за строковим трудовим договором приймається інший працівник. Порядок укладення такого договору (тобто прийняття на роботу за строковим трудовим договором) не відрізняється від загального порядку прийняття на роботу.

Згідно ст. 20 «Про службу в органах місцевого самоврядування» крім загальних підстав, передбачених КЗпП України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", цим та іншими законами України.

Загальні підстави передбачені КЗпП України, зокрема, п. 2 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника, він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Таким чином суд приходить до висновку, що Броварська міська рада Київської області діяла у відповідності до норм чинного трудового законодавства, про що свідчить належним чином завірені копії матеріалів особової справи ОСОБА_1 . Відповідно даних матеріалів, позивачка приймалась на посаду головного спеціаліста відділу правового супроводу юридичного управління Броварської міської ради Київської області тимчасово, тобто на час відпустки без збереження заробітної плати (декрет) основого працівника ОСОБА_2 .

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до штатного розпису юридичного управління Броварської міської ради станом на 25.06.2019 (що діяв на час працевлаштування позивача), відповідно до якого кількість штатних посад головного спеціаліста відділу правового супроводу юридичного управління складає 11 та розрахунком до цього штатного розкладу, відповідно до якого всі ці посади зайнятті, в тому числі ОСОБА_2 . Також штатним розписом юридичного управління Броварської міської ради станом на 01.01.2020 (що діяв на час звільнення позивача), відповідно до якого кількість штатних посад головного спеціаліста відділу правового супроводу юридичного управління складає 11 та розрахунком до цього штатного розкладу, відповідно до якого всі ці посади зайнятті, в тому числі ОСОБА_2 , що свідчить про відсутність додаткової штатної одиниці для призначення особи на окрему посаду.

Щодо розпорядження від 23.12.2019 № 389-ОС про призначення ОСОБА_1 на посаду головного спеціаліста відділу правового супроводу юридичного управління Броварської міської ради Київської області, яке подано позивачкою зі змістом, який відрізняється від того, що міститься в матеріалах її особової справи, суд ставиться критично, оскільки зі слів позивачки це є фото зроблене на її особистий телефон та окремо роздруковано, а також ніяким чином не завірено.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 ст. 72 КАС України визначено, що ці дані встановлюються такими засобами:

письмовими, речовими і електронними доказами;

висновками експертів;

показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 КАС України: суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Надане позивачем фото наказу не може вважатися належним та достатнім доказом фіксування відповідних подій, оскільки не містить необхідних реквізитів електронного доказу, як то фіксації дати та часу зйомки, місця події, тощо.

Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.

При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі 908/1120/17.

Враховуючи, що розпорядження, що подане позивачкою від 23.12.2019 № 389-ОС про призначення ОСОБА_1 на посаду головного спеціаліста відділу правового супроводу юридичного управління Броварської міської ради без умов її призначення на таку посаду, не містить особов`язкових реквізитів електронного доказу, суд вказаний доказ врахувати не може. Будь якого іншого доказу про відміність даних розпоряджень позивачка до суду не надала.

Також у якості свідка у судовому засідання було допитано ОСОБА_3 (секретар конкурсної комісії щодо проведення конкурсу на заміщення вакантної посади головного спеціаліста відділу правового супроводу юридичного управління Броварської міської ради Київської області ), яка надала свідчення про те, що перед проведенням конкурсу і з розпорядженням, і з умовами проведення конкурсу ОСОБА_1 була ознайомлена (в тому числі щодо строковості зайняття посади) та особисто написала заяву про ознайомлення з умовами конкурсу. Вказала, що під час проведення конкурсу членами комісії також наголошувалось щодо строковості зайняття посади. Зазначила, що наказ про призначення позивача на посаду, остання не витребувала, офіційно до ради чи служби персоналу з заявою про надання наказу про призначення на посаду позивач не зверталася, так само офіційно з заявою про надання матеріалів справи вона також ні до ради чи ні до служби персоналу не зверталася. Офіційно ні радою, ні службою персоналу наказ про призначення на посаду з відсутністю формулювання «на період відпустки Алієвої...» ОСОБА_1 не надавався; такий наказ не видавався; в матеріалах особової справи ОСОБА_1 такої редакції наказу не має.

Таким чином, офіційно позивачем відповідний наказ не витребовувався, відповідно ні відповідачами, ні відділом персоналу такий наказ їй не надавався; такий наказ відповідачем не видавався; в матеріалах особової справи ОСОБА_1 такої редакції наказу не має.

Крім того, під час надання пояснень, позивач не змогла пояснити хто саме із співробітників відділу управління персоналу надав їй для огляду зазначений документ.

Враховуючи викладене, суд приходить до висноку про наявність єдиного чинного розпорядження від 23.12.2019 № 389-ОС про призначення ОСОБА_1 на посаду головного спеціаліста відділу правового супроводу юридичного управління Броварської міської ради, а саме того, що міститься в матеріалах особової справи позивачки.

Щодо посилань позивачки на неправомірне звільнення її під час перебування на лікарняному з 14.09.2020 по 22.09.2020, суд зазначає наступне.

Згідно п. 17. Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 "Про практику розгляду судами трудових спорів" правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП України) стосуються як передбачених ст. 40, 41 КЗпП України, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку.

Однак, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (п. 2, 3 ст. 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення. У нормі права передбачено підставу припинення трудового договору, що укладався на певний строк.

Тобто у тих випадках, коли трудовий договір укладався до настання певного факту, такий договір вважається укладеним на певний строк. Тому настання обумовленого факту є підставою для припинення трудового договору у зв`язку із закінченням строку.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_1 було прийнято на роботу на час відпустки без збереження заробітної плати (декрет) ОСОБА_2 , то вказані трудові відносини були укладенні на підставі трудового договору до настання певної події, а саме повернення до роботи основого працівника, у зв`язку з чим суд вважає твердження позивачки необгрунтованими.

Крім того, суд не приймає до уваги надані позивачкою копії витягів з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо відкриття кримінальних проваджень за її заявами, оскільки факту підробки розпорядження від 23.12.2019 в судовому порядку не встановлено.

Частиною 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 2 ст. 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частинами 1, 4 ст. 73 КАС України регламентовано, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів суду правомірність своїх дій при звільнення ОСОБА_1 .

За наведених обставин суд вважає позовні вимоги необґрунтованими і такими, що непідлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 9, 14, 73 -78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 КАС України суд -

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Головенко О.Д.