Справа № 280/3715/20
Суддя: Батрак Інна Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2022 року Справа № 280/3715/20 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Батрак І.В.

за участю секретаря судового засідання Прус І.В.

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Запорізької обласної прокуратури

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Прокуратури Запорізької області (далі - відповідач), в якому просить:

визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в нарахуванні та виплаті позивачу вихідної допомоги у зв`язку із звільненням за наказом прокурора Запорізької області №736к від 29.04.2020;

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити вихідну допомогу позивачу в розмірі 145329,42 грн. при звільненні за наказом прокурора Запорізької області №736к від 29.04.2020

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач працював в органах прокуратури з 22.04.2003 та відповідно до наказу від 29.04.2020 №736к позивача звільнено з посади прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», разом із цим, на день звільнення в порушення ст. 44 КЗпП України позивачу не нараховано та не виплачено вихідну допомогу при звільненні. Щодо правого регулювання виплати вихідної допомоги, то позивач зазначив, що Закон України «Про прокуратуру» взагалі не регулює вказане питання, зокрема немає прямої заборони щодо здійснення таких виплат. При цьому, за загальним законодавством про працю при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. 1, 2 і 6 ст. 40 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку (ст. 44 цього Кодексу). На думку позивача, зазначені підстави звільнення за нормами КЗпП України ототожнюються з підставами звільнення прокурора за п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», а тому у відповідача були наявні усі правові підстави для нарахування та виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги.

Ухвалою суду від 09.06.2020 відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі та призначене підготовче засідання на 07 липня 2020 року.

Відповідач позов не визнав, 30 червня 2020 року надав до суду відзив на позовну заяву (вх. №30137), у якому вказує, що відповідно до вимог спеціального законодавства сам текст наказу прокурора області про звільнення ОСОБА_1 з посади та органів прокуратури не містить посилань на п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України як на підставу звільнення. Відповідно до Закону України «Про прокуратуру», який є спеціальним та визначає статус прокурорів, а також приписів ст. 44 КЗпП України також виплата вихідної допомоги у разі звільнення на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону не передбачена. Окрім того, стверджує, що позивач на час подання позову не визначився щодо розміру вихідної допомоги (у разі, якби він згідно з законодавством мав право на неї), який передбачено ст. 44 КЗпП України, тому заперечення щодо розрахунку відповідних сум відповідачем буде надано у разі уточнення позовних вимог у цій частині. На підставі вищевикладеного, просить в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

07 липня 2020 року в підготовчому засіданні за клопотанням позивача суд відклав підготовче засідання для надання часу для ознайомлення з відзивом та подачі відповіді на відзив на 22 липня 2020 року.

22 липня 2020 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив (вх. №33481), у якій додатково вказує, що навіть без посилання в наказі про звільнення позивача на норми КЗпП України, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний був користуватися ними через відсутність (призупинення) у спеціальному законі норм, які регулюють порядок звільнення прокурорів. Звертає увагу суду, що сам відповідач у відзиві стверджував, що норми Закону України «Про прокуратуру» та Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів з питань організації, діяльності та статусу прокурорів, тому посилання в загальній правовій нормі, якою є ст. 44 КЗпП, на норми спеціального законодавства є недоречним.

Ухвалою суду від 22.07.2020, яка залишена без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 04.11.2020, зупинено провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі № 280/3609/20 за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Запорізької області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

06 травня 2021 року позивач звернувся до суду із заявою(вх.№25895) про заміну відповідача, на обґрунтування якої зазначає, що згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 15.09.2020 прокуратуру Запорізької області перейменовано на Запорізьку обласну прокуратуру, що підтверджується наказом Генерального прокурора від 03.09.2020 №410. Таким чином, на думку позивача, належним відповідачем по справі є Запорізька обласна прокуратура.

Так, наказом Офісу Генерального Прокурора «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур» від 03.09.2020 №410 перейменовано без зміни ідентифікаційних кодів юридичних осіб в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань юридичну особу «Прокуратура Запорізької області» у «Запорізька обласна прокуратура».

Згідно з офіційними відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за кодом найменування юридичної особи зазначено: Запорізька обласна прокуратура.

З урахуванням вищевикладеного, оскільки на час розгляду справи Прокуратуру Запорізької області було перейменовано в Запорізьку обласну прокуратуру, при цьому, ідентифікаційний код юридичної особи та адреса місцезнаходження не змінились, суд вважає за необхідне замінити назву сторони відповідача з Прокуратури Запорізької області на Запорізьку обласну прокуратуру (далі відповідач).

Ухвалою суду від 17.05.2021 суд відмовив у задоволенні клопотання позивачу, представнику позивача про поновлення провадження у справі.

02 грудня 2021 року від позивача надійшли додаткові пояснення (вх. №71104), у яких містяться посилання на практику Верховного Суду, яка долучена також позивачем до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 06.12.2021 провадження по справі поновлено та призначено підготовче засідання на 20 грудня 2021 року.

У підготовчому засіданні, призначеному на 20 грудня 2021 року, судом закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 18 січня 2022 року.

У судове засідання позивач не з`явився, проте 15 грудня 2021 року від позивача надійшла заява (вх. №74330) про розгляд справи за його відсутності та відсутності його представника у письмовому провадженні. Заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі, у зв`язку із чим просить задовольнити позов у повному обсязі на підставі наданих ним та долучених до справи доказів.

Представник відповідача звернувся до суду із клопотанням (вх. №3590 від 18.01.2022) про розгляд справи за його відсутності в порядку письмового провадження. Проти позову заперечує у повному обсязі.

За приписами частини 3 статті 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Таким чином, суд визнав за доцільне вирішити справу за наявними в ній матеріалами, в порядку письмового провадження.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (частина 5 статті 250 КАС України).

За приписами частини 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 з 22.04.2003 працював в органах прокуратури на різних посадах, зокрема з 03.02.2017 на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду у кримінальному провадженні Прокуратури Запорізької області (наказ від 03.02.2016 № 61 ц).

29.04.2020 прокурором Запорізької області видано наказ № 736к про звільнення позивача з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду у кримінальному провадженні Прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30.04.2020. Підставою прийняття такого рішення в наказі зазначено рішення кадрової комісії № 1 та підпункт 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».

При цьому, відповідачем не було виплачено позивачу вихідну допомогу при звільненні, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.

12 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про вирішення питання щодо виплати йому вихідної допомоги без доведення його до судового розгляду, однак отримав лист-відповідь від 21.05.2020 №18-3622-20, у якому повідомлено, що Закон України «Про прокуратуру» не передбачає виплати вихідної допомоги у разі звільнення з підстави, визначеної п. 9 ч. 1 ст. 51, а тому умовою виплати працівникові вихідної допомоги за ст. 44 КЗпП України є звільнення працівника виключно з визначених цією статтею підстав.

Вважаючи дії відповідача щодо відмови в нарахуванні та виплаті йому вихідної допомоги у зв`язку із звільненням протиправними, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 (далі - Закон №1697-VII), який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону №1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді, відповідно до пункту 9 частини першої якої прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-IX (далі - Закон № 113-IX) статтю 51 Закону №1697-VII доповнено частину 5 такого змісту: «На звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження».

Трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини регулює КЗпП України, що закріплено у його статті 1.

Статтею 40 КЗпП України визначено порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, згідно з пунктом 1 частини 1 якої трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Законом №113-ІХ доповнено статтю 40 КЗпП України частиною 4 такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

Статтею 44 КЗпП України обумовлено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Середній заробіток працівника відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, за змістом абзацу третього пункту 2 розділу ІІ якого (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Конституційний Суд України у рішенні від 07.05.2002 №8-рп/2002 зазначив про те, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема, про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 в справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30.07.2019 в справі №804/406/16 та від 08.08.2019 в справі №813/150/16.

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією із таких гарантій є виплата працівникові, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівникові у випадках, передбачених законом, роботодавцем у колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору із незалежних від працівника обставин.

Приписами Закону №1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України.

Внесені Законом №113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Відтак, частиною 5 статті 51 Закону №1697-VII та частиною 4 статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом із тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів, а отже не заборонено застосування приписів статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Аналогічні правові висновки висловлено Верховним Судом у постановах від 23.12.2020 в справі №560/3971/19, від 21.01.2021 в справі №260/1890/19, від 27.01.2021 в справі №380/1662/20, від 11.02.2021 в справах №420/4115/20 та №240/4840/20, від 18.02.2021 в справі №640/23379/19, від 25.02.2021 в справі №640/8451/20, від 26.02.2021 в справі №1.380.2019.006923, від 17.03.2021 в справі №420/4581/20, від 30.03.2021 в справі №640/25354/19, від 31.03.2021 в справі №320/2449/20, від 15.04.2021 в справі №440/3166/20, від 27.05.2021 в справі №380/4855/20, від 24.06.2021 в справі №200/5390/20-а, від 22.07.2021 в справі №300/2000/20, від 12.08.2021 в справі №420/4554/20 та інших.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на наведене, необґрунтованими є доводи відповідача щодо відсутності у позивача при звільненні з органів прокуратури права на отримання вихідної допомоги.

Крім того, судом встановлено, що постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 05.10.2021 по справі №280/3609/20 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07.06.2021 у справі №280/3609/20 скасовано; позов ОСОБА_1 задоволено частково:

визнано протиправним і скасований наказ прокурора Запорізької області від 29.04.2020 № 736к щодо звільнення позивача з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру»;

поновлено позивача на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні оперативно-розшукової діяльності управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Запорізької області з 30 квітня 2020 року;

стягнуто на користь позивача з Запорізької обласної прокуратури середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.05.2020 по 05.10.2021 у розмірі 421809,78 грн.

Суд з цього приводу зазначає наступне.

Суд вирішує питання про правомірність дій суб`єкта владних повноважень саме станом на момент виникнення спірних правовідносин.

Факт звільнення позивача з органів прокуратури є визначальним і достатнім для вирішення питання щодо виплати йому вихідної допомоги.

За загальним правилом, у день звільнення роботодавець повинен повністю розрахуватись із працівником, зокрема, виплатити заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку, а в окремих випадках - вихідну допомогу.

Питання щодо наявності/відсутності порушеного права позивача на отримання вихідної допомоги у зв`язку із звільненням вирішується адміністративним судом, зокрема, шляхом перевірки рішень, дій чи бездіяльності відповідача.

Під час розгляду справ щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди повинні перевіряти їх на відповідність вимогам, установленим частиною 2 статті 2 КАС України. Водночас правомірність оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності суди перевіряють на час їхнього прийняття/вчинення суб`єктами владних повноважень - на час виникнення спірних правовідносин.

Як встановлено судом, позивач при звільненні з органів прокуратури мав право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, яка йому під час звільнення безпідставно не була виплачена відповідачем.

Отже, та обставина, що наказ про звільнення позивача у судовому порядку скасований, - не може свідчити про правомірність дій прокуратури щодо невиплати позивачеві під час звільнення вихідної допомоги, на отримання якої останній мав законне право на час звільнення, і в зв`язку з чим звернувся до суду з позовом.

При цьому, станом на момент подання позову судове рішення по адміністративній справі №280/3609/20 не набрало законної сили.

Верховний Суд неодноразово зазначав у своїх постановах про те, що факт звільнення особи є визначальним і достатнім для вирішення питання щодо виплати вихідної допомоги. У свою чергу, питання правомірності/протиправності звільнення особи жодним чином не впливає на вирішення питання щодо наявності підстав для виплати вихідної допомоги у зв`язку із таким звільненням.

Подібні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 29.11.2021 у справі №480/6504/20, від 18.05.2021 у справі № 360/2160/20, від 23.02.2021 в справі №640/5320/20, від 05.03.2021 в справі №804/5067/16, від 15.07.2021 в справі №640/3391/20 та інших.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що позивач при звільненні з 30 квітня 2020 року з органів прокуратури мав право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, яка йому під час звільнення безпідставно не була виплачена відповідачем. Та обставина, що наказ про звільнення позивача від 29.04.2020 №736к у судовому порядку 05 жовтня 2021 року скасований, - не може свідчити про правомірність дій прокуратури щодо невиплати позивачеві під час звільнення вихідної допомоги, на отримання якої останній мав законне право на час звільнення, і в зв`язку з чим у червні 2020 року звернувся до суду з позовом.

Разом із цим, визначаючись з приводу правильності проведеного позивачем обрахунку розміру вихідної допомоги, яку слід виплатити, суд вважає за необхідне вказати, що оскільки юридичною підставою звільнення позивача був пункт 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII, яким передбачено звільнення у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, то позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до приписів статті 44 КЗпП України.

За правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, середній заробіток працівника визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню (абзац 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку).

Пунктом 8 Порядку №100 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до наявної у справі довідки прокуратури Запорізької області від 05.05.2021 №18-253вих-20 за лютий 2020 року позивачу нараховано 24036,95 грн. за відпрацьовані 20 робочих днів, а у березні 2020 року 12590,78 грн. за відпрацьовані 11 робочих днів. Середньоденний заробіток склав 1181,54 грн. (24036,95+12590,78)/31 робочий день).

Таким чином, розмір середньомісячної заробітної плати складає 24221,57 грн. (1181,54 грн (середньоденний заробіток) х 41 робочий день (згідно з графіком робочого часу за лютий-березень 2020 року)/ 2 місяці).

Ураховуючи викладене, оскільки відповідачем не нараховано та не виплачено позивачу вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, суд вважає за необхідне зобов`язати Запорізьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу в зв`язку із звільненням в розмірі 24221,57 грн.

Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (частина 1 статті143 КАС України).

Згідно із частиною 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 242,22 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Запорізької обласної прокуратури пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, позивач просить клопотанні (вх.№75343 від 20.12.2021) стягнути на його користь з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 12500,00 грн.

На підтвердження надання правничої допомоги позивачем надано суду копії договору про надання правової допомоги від 30.04.2020; додатковий договір про надання правової допомоги від 30.04.2020; акт виконаних робіт від 17.12.2021; детальний опис робіт (наданих послуг) від 17.12.2021; квитанцію від 17.12.2021 №688642 про оплату правової допомоги.

Відповідно до частини 2 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За змістом частини 3 статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини 4 статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 5 статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Перевіривши зміст наданих позивачем документів стосовно витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає таке.

30 квітня 2020 року між позивачем (Клієнт) та адвокатом Горобієвським С.О. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЗП № 001522) укладений договір про надання правової допомоги (далі Договір). Предметом Договору є надання Клієнту усіма законними методами та способами правової допомоги у всіх справах, які пов`язані зі захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів.

Відповідно до акту виконаних робіт та квитанції про оплату наданих послуг позивачем сплачено витрати на правничу допомогу у розмірі 12500,00 грн.

18 січня 2022 року від представника відповідача надійшли заперечення (вх. №3591) на клопотання про стягнення судових витрат, на обґрунтування яких вказує, що вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд має враховувати складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову. Вважає також, що надані позивачем розрахунки щодо тривалості та вартості наданих послуг є неспівмірними зі складністю справи та не відповідає принципу справедливості, у зв`язку із чим просить відмовити в задоволенні заяви в повному обсязі.

Оцінюючи характер та зміст наданих послуг з професійної правничої допомоги, суд з урахуванням часткового задоволення позову вважає, що відшкодуванню підлягають 2000,00 грн. за складання позовної заяви, 1000,00 грн. за складання відповіді на відзив, клопотань та 2000,00 грн. за участь представника позивача в підготовчих і судових засіданнях, що є співмірним зі складністю справи, витраченим адвокатом часу та обсягом наданих послуг, оскільки інші надані послуги або охоплюються змістом послуг, витрати на які відшкодовуються судом, або не були обов`язковими чи неминучими.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що розумним та достатнім розміром відшкодування понесених витрат є 5000,00 грн., відтак саме така сума витрат на професійну правничу допомогу підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. ст. 9, 137, 139, 242-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Запорізької обласної прокуратури (69005, м. Запоріжжя, вул. Матросова, буд. 29а, ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Запорізької обласної прокуратури щодо відмови в нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги у зв`язку із його звільненням за наказом прокурора Запорізької області №736к від 29.04.2020.

Зобов`язати Запорізьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу в зв`язку із звільненням в розмірі 24221,57 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Запорізької обласної прокуратури за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 242,22 грн. (двісті сорок дві гривні 22 копійки) та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. (п`ять тисяч гривень 00 копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя І.В. Батрак