Справа № 120/11081/21-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2022-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

20 січня 2022 р. Справа № 120/11081/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Маслоід О.С.,

за участю:

секретаря судового засідання: Сягайло А.М.

представника відповідача: Заїки О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області (вул. Театральна, б. 10, м.Вінниця, 21050)

про: визнання протиправними та скасування рішень

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 (далі - позивач) з позовною заявою до Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 21.01.2021 року про заборону в`їзду в Україну та рішення відповідача від 12.08.2021 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання позивача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 27.08.2021 року отримав лист відповідача від 12.08.2021 року № 0501.5-5401/05.2-21, відповідно до якого йому стало відомо про відмову в оформленні посвідки на тимчасове проживання (рішення від 12.08.2021 року № 734). Згодом представнику позивача, адвокату Герасимчуку С.П., під час ознайомлення з матеріалами особової справи позивача стало відомо, що 21.01.2021 року відповідачем прийнято рішення про заборону в`їзду в Україну на підставі звернення Управління боротьби зі злочинами пов`язаними з торгівлею людьми ГУНП у Вінницькій області № 1837/16/01-2020 від 22.12.2020 року. Вказані рішення позивач вважає протиправними та безпідставними, так як не надано жодного доказу, який підтверджував би факт притягнення його до будь-якої відповідальності за дії, об`єктом посягання якого є громадський порядок. Рішення про заборону прийнято у той період, коли позивач перебував на території України, на момент прийняття рішення стосовно позивача на було відкритих виконавчих проваджень. Подання направлено відповідачеві не виконавчою службою, а органом, який не мав повноважень для направлення такого подання щодо прийняття рішення про заборону в`їзду. Це й стало підставою звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою від 14.09.2021 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

16.09.2021 року за вх. № 58310/21 позивачем через канцелярію суду подано заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою від 21.09.2021 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначено на 12.10.2021 року.

22.09.2021 року за вх. № 59821/21 представником позивача подано клопотання про долучення доказів.

06.10.2021 року за вх. № 64002/21 відповідачем надано до суду подано відзив на позовну заяву, в якому він з позовними вимогами не погоджується. Вказує, що оскаржуване рішення прийняте на підставі подання Управління боротьби зі злочинами пов`язаними з торгівлею людьми Головного управління Національної поліції України у Вінницькій області за вих. № 1837/16/01-2020 від 22.12.2020 року стосовно заборони подальшого в`їзду в Україну позивачеві, зі змісту якого стало відомо, що постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 20.11.2020 року позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, якою на позивача накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10 200 грн. 00 коп.. Отже, якщо позивач не виконав добровільно постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 20.11.2020 року та не сплатив призначене йому адміністративне стягнення у виді штрафу це є законною підставою для прийняття оскаржуваного рішення. Цими ж мотивами обґрунтоване й рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання. З урахуванням викладеного просив відмовити у задоволенні позову.

08.10.2021 року за вх. № 64754 представником позивача подано відповідь на відзив, в якому останній позовні вимоги підтримав з мотивів, викладених у позовній заяві. Одночасно надано опис робіт (надання послуг) за договором про надання правової допомоги.

12.10.2021 року за вх. № 65578/21 відповідачем подано заперечення щодо опису робіт (надання послуг) за договором про надання правової допомоги.

У судовому засіданні 12.10.2021 року представниками сторін надані пояснення стосовно заявлених позовних вимог. Судове засідання відкладено на 02.11.2021 року.

У період з 18.10.2021 року по 25.10.2021 року та з 08.11.2021 року по 26.11.2021 року суддя Маслоід О.С. згідно з наказом Вінницького окружного адміністративного суду від 13.10.2021 року № 146-в/к перебувала у щорічній основній відпустці.

У судовому засіданні 02.11.2021 року представниками сторін надано пояснення по суті спірних правовідносин. Судом розпочато дослідження доказів. Судове засідання відкладено на 08.12.2021 року.

02.11.2021 року за вх. № 71701 представником позивача подано заяву про долучення до матеріалів справи доказів.

У судовому засіданні 08.12.2021 року у зв`язку зі зміною представника позивача поставлено на обговорення питання щодо відкладення судового засідання задля надання представнику позивача часу на ознайомлення з матеріалами справи. Представник відповідача не заперечував проти цього. Судове засідання відкладено на 22.12.2021 року.

13.12.2021 року за вх. № 85292/21 представником позивача подано заяву, в якій остання зазначила, що не є представником позивача в подальшому у цій справі.

20.12.2021 року за вх. № 87795/12 іншим представником позивача подано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи, в якому останній одночасно просить відкласти розгляд справи на іншу дату.

22.12.2021 року у зв`язку з неявкою учасників справи фіксування судового процесу не здійснювалося. Судове засідання відкладено на 18.01.2022 року

12.01.2022 року за вх. № 2807/21 представником позивача подано письмові пояснення.

Представник позивача 18.01.2022 року не з`явився. Про судове засідання повідомлений у встановленому законом порядку. Причин неявки суду не повідомив. Представник відповідача в судовому засіданні 18.01.2022 року заявив клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату. Судове засіданні відкладено на 20.01.2022 року.

У судовому засіданні 20.01.2022 року судом закінчено дослідження доказів.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, заслухавши представників сторін, суд встановив наступне.

11.01.2021 року на адресу відповідача надійшло обґрунтоване звернення Управління боротьби зі злочинами пов`язаними з торгівлею людьми Головного управління Національної поліції України у Вінницькій області про прийняття рішення стосовно заборони подальшого в`їзду в Україну громадянина Єгипту позивача.

З даного звернення стало відомо, що 23.08.2020 року о 00.15 год. по вул. М.Кошки, 293, позивач керував транспортним засобом марки «VOLKSWAGEN GOLF», д.н.з. НОМЕР_1 в стані наркотичного сп`яніння.

У зв`язку із цим відносно позивача складено адміністративну постанову серії ДП № 18853681 від 23.08.2020 року за ознаками адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Адміністративні матеріали відносно громадянина іноземної держави позивача спрямовано до Вінницького міського суду Вінницької області для вирішення по суті.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 20.11.2020 року позивача визнано винним та накладено штраф у сумі 10 200 грн. 00 коп. з позбавленням права на керування транспортними засобами терміном на 1 (один) рік.

Позивач, продовжуючи порушувати норми адміністративного міграційного законодавства України, проігнорував виконання постанови Вінницького міського суду від 21.05.2018 року, добровільно не сплатив адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10200 гривень, на підставі чого, постанова суду для примусового стягнення з правопорушника грошових коштів була спрямована до Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області.

Посадовими особами Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) відносно боржника позивача відкрито виконавче провадження № ВП 63116439.

Постанова Вінницького міського суду Вінницької області від 20.11.2020 року залишається невиконаною.

Надалі відповідачем була здійснена відповідна перевірка та 16.01.2021 року направлено запит до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) щодо наявності відносно позивача відкритих виконавчих проваджень.

Листом від 19.01.2021 року відповідача повідомлено про наявність відносно позивача виконавчих проваджень ВП № 64141176 від 16.01.2021 року та ВП № 64162693 від 19.01.2021 року.

Враховуючи наявні матеріали, відповідачем 21.01.2021 року прийнято рішення про заборону в`їзду в Україну позивачеві строком на три роки.

06.08.2021 року позивач звернуся до відповідача з заявою про оформлення та видачу посвідки на постійне проживання.

Рішенням від 12.08.2021 року, за наслідками розгляду заяви позивача, відмовлено у видачі посвідки на підставі пп. 2 п. 61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою КМУ від 25.04.2018 року № 322 (територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли іноземець або особа без громадянства перебувають на території України з порушенням встановленого строку перебування або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду).

Не погоджуючись з такими рішеннями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд керувався наступним.

Згідно з положеннями абз. 7 ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну.

У відповідності до зазначеної статті, з метою упорядкування роботи з прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, Міністерством внутрішніх справ України була прийнята Інструкція про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затверджена наказом МВС України № 1235 від 17.12.2013 року (далі Інструкція № 1235).

Пп. «б» п. 4 Інструкції № 1235 встановлено, що рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за ініціативою підрозділів кримінальної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності.

Також, відповідно до пп. «д» п. 4 Інструкції № 1235 рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за власною ініціативою або за поданням державного, приватного виконавця - у разі якщо під час попереднього перебування на території України особа не виконала рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або має інші невиконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну.

Системний аналіз наведених норм доводить, що у випадку, встановленому абз. 7 ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а саме якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну, рішення про заборону в`їзду такій особі приймається органами ДМС України за поданням саме державного, приватного виконавця або за власною ініціативою.

Матеріалами справи підтверджується, що спірне рішення було прийнято відповідачем на підставі п.п. «б» п. 4 Інструкції № 1235, тобто на підставі обґрунтованого звернення Управління боротьби зі злочинами пов`язаними з торгівлею людьми Головного управління Національної поліції України у Вінницькій області, в якому Управління зазначало про те, що позивача постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 20.11.2020 року визнано винним та накладено штраф у сумі 10 200 грн. 00 коп. з позбавленням права на керування транспортними засобами терміном на 1 (один) рік, і станом на час подання звернення не виконана у добровільному порядку.

Суд звертає увагу на те, що пп. «б» п. 4 Інструкції 1235 передбачено, що рішення заборону в`їзду в Україну приймається за ініціативою підрозділів кримінальної поліції у тому разі, якщо під час здійснення ними оперативно-розшукової діяльності були встановлені підстави для заборони в`їзду в Україну певним особам.

Разом з тим, встановлені у справі обставини свідчать про те, що станом на момент звернення Управління боротьби зі злочинами пов`язаними з торгівлею людьми Головного управління Національної поліції України у Вінницькій області до відповідача вже були відкриті виконавче провадження з приводу виконання постанови про накладення на позивача адміністративного стягнення (постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження ВП № 63116439 від 24.09.2020 року та ВП № 62099196 від 19.05.2020 року), а отже право ініціювати прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну позивачеві належало саме державному виконавцю або органам ДМС України.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16.11.2021 року у справі № 120/113/21-а.

Таким чином, суд вважає, що відповідач помилково прийняв спірне рішення з посиланням на підпункт «б» п. 4 Інструкції № 1235.

Крім того, суд у цьому контексті також зважає на те, що згідно інформації Автоматизованої системи виконавчих проваджень виконавчі провадження № ВП63116439 та № ВП № 62099196 на момент розгляду справи є закритими.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

В контексті спірних правовідносин доцільно зазначити, що вирішуючи будь-які питання, наслідком яких може стати втручання у права людини або обмеження існуючого права, держава повинна дотримуватись балансу інтересів, який у вигляді сформованого принципу відображений у практиці Європейського суду з прав людини.

У рішенні по справі "Тетяна Жданок проти Латвії" (case of Zdanoka v. Latvia) встановлено, що "для того, щоб гарантувати стабільність та ефективність демократичної системи, від держави може вимагатись вжиття специфічних заходів. У той же час, демократія є поняттям, заснованим на компромісі, що вимагає різних поступок з боку окремих осіб, які повинні інколи бути готові обмежити деякі із своїх свобод так, щоб забезпечити більшу стабільність держави у цілому. Однак, щоразу, коли держава має намір послатись на принцип "демократії, здатної себе захистити" для виправдання свого втручання у права людини, вона повинна уважно оцінити обсяг і наслідки такого заходу, а також те, чи дотриманий баланс між вимогами захисту демократичного суспільства, з одного боку, та захисту прав людини - з іншого" (рішення Великої палати, 2006 р.).

Беручи до уваги вищевикладене та оцінюючи наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправним рішення відповідача від 21.01.2021 року про заборону в`їзду в Україну позивачеві є обґрунтованими, отже підлягають задоволенню.

Що стосується вимоги позивача про скасування рішення відповідача від 21.01.2021 року про заборону в`їзду в Україну позивачеві, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову, суд може прийняти рішення про визнання та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про безпосередній взаємозв`язок визнання протиправним акта індивідуальної дії та його скасування у повному обсязі чи частково. Більш того, друга вимога є похідною та залежною від першої. Адже внаслідок визнання акта індивідуальної дії протиправним, неминучим є його скасування в повному обсязі чи частково.

З огляду на те, що суд задовольнив позовні вимоги про визнання протиправним рішення відповідача від 21.01.2021 року про заборону в`їзду в Україну позивачеві, відповідно позовні вимоги про його скасування також підлягають задоволенню, як похідні.

Стосовно вимоги про визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 12.08.2021 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання позивача, суд зазначає таке.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 322 був затверджений Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визначення недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання.

Відповідно до п. 5 Порядку № 322 посвідка видається протягом 15 робочих днів з дати прийняття документів від іноземця або особи без громадянства.

Згідно з п. 7 Порядку № 322 обмін посвідки здійснюється у разі: 1) зміни інформації, внесеної до посвідки; 2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки; 3) закінчення строку дії посвідки; 4) непридатності посвідки для подальшого використання.

Відповідно до п. 16 Порядку № 322 документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг та територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС за місцем проживання іноземця або особи без громадянства.

Відповідно до пп. 2 п. 61 Порядку № 322 територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли іноземець або особа без громадянства перебувають на території України з порушенням встановленого строку перебування або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду.

Матеріалами справи підтверджено, що на момент прийняття рішення відповідача від 12.08.2021 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання стосовно позивача діяло рішення про заборону в`їзду, яке було чинним та не скасованим.

Разом з тим, судом рішення відповідача про заборону в`їзду від 21.01.2021 року визнано протиправним та скасовано, відповідно відсутня вказана підстава для відмови в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання з цих підстав.

Таким чином, позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню, як похідні.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у сумі 1 861 грн. 00 коп..

Одночасно позивач просить суд вирішити питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, вказуючи що вона складає 20 000 грн. 00 коп..

На підтвердження факту понесених витрат на професійну правничу допомогу до суду надано договір про надання професійної правничої допомоги № 184/21-а від 27.08.2021 року, додаток № 1 до договору про надання професійної правничої допомоги № 184/21-а від 27.08.2021 року, квитанцію до прибуткового касового ордера № 91 від 27.08.2021 року на суму 20 000 грн. 00 коп., свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ВН № 000087 від 20.07.2016 року, ордер серії АВ № 1018020, детальний опис робіт (наданих послуг).

При вирішенні питання про розподіл витрат на правничу допомогу у цій справі, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст. 134 КАС України).

Ч. 3 ст. 134 КАС України визначено, що для цілей судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Водночас згідно з ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, змістовний аналіз зазначених вище норм процесуального права дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, відноситься до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду надаються договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших понесених стороною витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги. Такі документи повинні бути оформлені у визначеному законом порядку та відповідати критеріям належності, допустимості, достатності та достовірності.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У рішенні ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим…Суд повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (п. 268, 269).

На переконання суду, стороною позивача надано належні та допустимі докази, що підтверджують реальність понесених позивачем витрат на правничу допомогу адвоката, а також надання тих послуг, з яких складаються понесені витрати.

З огляду на викладене та на задоволення позовних вимог, суд доходить висновку про наявність достатніх правових підстав для присудження позивачу витрат на професійну правничу допомогу.

Крім цього, при вирішенні питання щодо суми стягнення коштів, суд враховує, що дана справа є справою незначної складності та типовою, щодо спірних правовідносин існує усталена судова практика, зважаючи на додаткову постанову Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року по справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) де вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia), відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і які були дійсно необхідними.

За наведених обставин, суд при визначенні суми відшкодування приходить до висновку зменшити розмір заявлених сум витрат на професійну правничу допомогу та присудження позивачу витрат на професійну правничу допомогу частково, у сумі 9 000 грн. 00 коп., так як такий вид робіт як підготовка та подання позовної заяви про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення на суму 11 00 грн. 00 коп. не входить до надання правничої допомоги в межах даної справи.

Керуючись Конституцією України, ЗУ "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 322 був затверджений Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визначення недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, Інструкцією про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013 року № 1235 та ст. 2, 6, 73-77, 139, 241, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування рішень задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати рішення Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області від 21.01.2021 року про заборону в`їзду в ОСОБА_3 та рішення Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області від 12.08.2021 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживанняГаллабу Мохаммеду.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 861 грн. 0 коп. та судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції в сумі 9 000 грн. 00 коп..

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач - Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області (вул. Театральна, б. 10, м. Вінниця, 21050)

Повний текст судового рішення складено та підписано суддею 25.01.2022 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна