Справа № 120/18062/21-а
Суддя: Томчук Андрій Валерійович
Дата ухвалення: 2022-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

18 січня 2022 р. Справа № 120/18062/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Томчука А.В., розглянувши письмово в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась в суд з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - ГУ ПФУ у Вінницькій області, відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - ГУ ПФУ в м. Києві, відповідач 2), в якій просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в м. Києві від 21.10.2021 №65 про відмову у виплаті грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, відповідно до п. 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";

- зобов`язати ГУ ПФУ у Вінницькій області виплатити грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, відповідно до п. 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що відповідно до п. 7-1 розділу ХV Прикінцевих положень Закону №1058, особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Позивач зазначає, що, оскільки на день досягнення пенсійного віку вона працювала в закладі охорони здоров`я, на посаді, робота на якій дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та має страховий спеціальний стаж на таких посадах, вона має право на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій.

У жовтні 2021 року позивач звернулась до відповідача 2 із заявою про виплату грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, що передбачено п. 7-1 розділу ХV Прикінцевих положень Закону №1058.

Рішенням від 21.10.2021 №65 відповідач 2 відмовив у виплаті такої допомоги та вказав, що за довідками доданими до заяви про призначення грошової допомоги, основним місцем роботи заявниці є Інститут нефрології Національної академії медичних наук" на посаді провідного наукового співробітника, що не передбачено постановою КМУ від 04.11.1993 №909, а лікарем заявниця працює по сумісництву.

Вважаючи таке рішенням протиправним, позивач звернулась до суду з цим позовом за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Ухвалою суду від 16.12.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в справі матеріалами, а також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

04.01.2022 на адресу суду надійшов відзив представника відповідача 1, в якому останній заперечив щодо задоволення заявлених вимог і вказав про наступне. ОСОБА_1 з 24.08.2021 отримує пенсію за віком, обчислену відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року №1058-ГУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058).

Позивач 19.10.2021 звернулася із заявою щодо призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 прикінцевих положень Закону №1058. Проте, згідно з довідками доданими до заяви про призначення грошової допомоги, основним місцем роботи позивача є «Інститут нефрології Національної академії медичних наук України» на посаді провідного наукового співробітника, а лікарем ОСОБА_1 працювала по сумісництву.

Враховую вище викладене, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві рішенням від 21.10.2021 №65 відмовило ОСОБА_1 в виплаті грошової допомоги, оскільки посада провідного наукового співробітника не передбачена Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 «Про перелік закладів установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років», а лікарем позивач працювала за сумісництвом.

14.01.2022 до суду надійшов відзив представника відповідача 2, в якому представник заперечив щодо задоволення заявлених вимог та вказав, що ГУ ПФУ в м. Києві з урахуванням принципу екстериторіальності, розглянуто заяву позивача від 19.10.2021 про призначення грошової допомоги. Із заявою про призначення пенсії позивач до відповідача 2 не зверталась. При розгляді заяви ОСОБА_1 встановлено, що основним місцем роботи позивача є «Інститут нефрології Національної академії медичних наук України» на посаді провідного наукового співробітника. Дана посада не передбачена постановою КМУ від 04.11.1993 №909, лікарем позивач працювала за сумісництвом.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Дослідивши матеріали адміністративної справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 з 24.08.2021 отримує пенсію за віком, обчислену відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року №1058-ГУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

19.10.2021 вона звернулася до пенсійного органу із заявою щодо призначення грошової допомоги відповідно до п.7-1 прикінцевих положень ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням ГУ ПФУ в м. Києві від 21.10.2021 №65 відмовлено заявнику в виплаті грошової допомоги, оскільки посада провідного наукового співробітника не передбачена Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 «Про перелік закладів установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років», а лікарем позивач працювала за сумісництвом.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суб`єкта владних повноважень позивач звернулась до суду з цим позовом.

Визначаючись щодо заявлених вимог в контексті цієї спірної ситуації, суд керується та виходить з наступного.

Вказаний спір виник у зв`язку із незгодою позивача з діями пенсійного органу щодо відмови у виплаті грошової допомоги в розмірі десяти пенсій відповідно до п.7-1 розділу ХV Закону №1058.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Згідно п. 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Зі змісту вказаної норми слідує, що законодавець уповноважив саме Кабінет Міністрів України визначати порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги.

Рішеннями Конституційного Суду України від 26.12.2011 року № 20-рп/2011 та від 25.01.2012 № 3-рп/2012 підтверджена конституційність повноважень Кабінету Міністрів України щодо реалізації політики у сфері соціального захисту, в тому числі регулювання порядку та розмірів соціальних виплат і допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави.

Кабінет Міністрів України постановою від 23 листопада 2011 року № 1191 затвердив Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, який визначає умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до п. 7-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV.

На час виникнення спірних правовідносин постанова Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1191, із змінами та доповненнями, є чинною та не скасованою, а тому підлягає застосуванню відповідачем, як суб`єктом владних повноважень.

Відповідно до п. 2 Порядку № 1191 Пунктом 2 Порядку №1191 встановлено, що до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" і "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", що передбачені, зокрема, переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. N 909 ( 909-93-п ) "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років".

Пунктом 5 вказаного Порядку визначено, що грошова допомога надається особам, яким починаючи з 01 жовтня 2011 року призначається пенсія за віком відповідно до Закону № 1058-IV та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е»-«ж» ст. 55 Закону № 1788-ХІІ, і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

Отже, для отримання грошової допомоги при призначенні пенсії за віком, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій мають бути дотримані такі вимоги:

- особа має досягнути пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»,

- на день досягнення пенсійного віку особа мала працювати в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" і мати страховий стаж, зокрема для жінок - 30 років на таких посадах;

- особа до цього не отримувала будь-яку пенсію.

Відповідно до ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній затверджено постановою кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637.

Пунктом 1 Порядку № 637, передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Як встановлено судом, згідно наявних матеріалів справи, зокрема трудової книжки позивача, остання працювала:

- з 01.08.1986 по 22.07.1987 лікарем-інтерном у Вінницькій обласній лікарні ім. Пирогова;

- з 03.08.1987 по 30.06.1988 лікар-терапевт міської клінічної лікарні №1 м.Вінниці,

- з 01.07.1988 по 30.09.2002 лікар-нефролог міської клінічної лікарні №1 м.Вінниці,

- з 01.10.2002 по 06.07.2009 лікар-нефролог міської поліклініки №2 м.Вінниці,

- з 07.07.2009 по теперішній час працює у ДУ "Інститут нефрології Національної академії медичних наук України".

Згідно з довідкою Київської міської клінічної лікарні №3 від 13.10.2021 №2437 позивач з 07.03.2012 по 01.03.2013 працювала лікарем-нефрологом у Київській міській клінічній лікарні №3" за сумісництвом на 0,5 ставки.

Відповідно до довідки від 13.10.2021 №41, ОСОБА_1 працює в ДУ "Інститут нефрології Національної академії медичних наук України" на посаді наукового співробітника відділу еферентних технологій з 07.07.2009 по теперішній час. Вказаною довідкою підтверджено роботу позивача за сумісництвом на посадах лікаря-нефролога з 01.07.2015 по 29.02.2016, з 07.05.2020 по теперішній час.

Довідкою ДУ "Інститут серця міністерства охорони здоров`я України" від 08.10.2021 №287 вк підтверджено, що ОСОБА_1 працювала з 10.04.2018 по 22.03.2019 сумісником зовнішнім на 0,25 ставки лікаря-нефролога відділення екстракорпоральних методів лікування №8, з 22.03.2019 по 18.12.2019 сумісником зовнішнім на 0,5 ставки лікаря-нефролога відділення екстракорпоральних методів лікування №8.

Так, записами трудової книжки позивача Архівною довідкою Департаменту охорони здоров`я Вінницької міської ради від 17.09.2021 №Ш-16-121991/01-16, довідкою Київської міської клінічної лікарні №3 від 13.10.2021 №2437, іншими вище переліченими довідками підтверджено роботу позивача у період з 1987 року по теперішній час на посаді лікаря.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років" визначено, що пенсії за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров`я і соціального захисту призначаються після досягнення 55 років за наявності спеціального стажу роботи станом на 1 квітня 2015 р. не менше 25 років і після цієї дати: з 1 квітня 2021 р. по 31 березня 2022 р. - не менше 28 років 6 місяців.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 року № 909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, відповідно до пункту 2 якого посади лікарів та середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад) в лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, санаторно-епідеміологічних закладах, діагностичних центрах віднесені до посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (далі - Перелік №909).

Згідно з приміткою 2 Постанови КМУ від 4 листопада 1993 року № 909 робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

Основним мотивом щодо відмови позивачу у призначенні та виплаті позивачеві спірної грошової допомоги стала та обставина, що основним місцем роботи позивача є «Інститут нефрології Національної академії медичних наук України» на посаді провідного наукового співробітника. Дана посада не передбачена постановою КМУ від 04.11.1993 №909, а лікарем позивач працює за сумісництвом.

Серед іншого, суд зауважує, що робота на вказаній посаді провідного наукового співробітника ДУ "Інституту нефрології Національної академії медичних наук України" вимагає наявність у відповідного лікаря відповідної медичної освіти та медичного фаху, оскільки спрямована на надання відповідної консультативної та амбулаторної медичної допомоги. При чому, в постанові № 909 також чітко не зазначено вичерпний перелік закладів та установ, які здійснюють лікувально-профілактичні заходи, а лише міститься посилання на лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, до яких відноситься ціла низка закладів охорони здоров`я.

Надаючи оцінку, аргументам відповідачів, суд зауважує, що згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 03.04.1993 №245 "Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій" визначено, що робітники, спеціалісти і службовці державних підприємств, установ і організацій мають право працювати за сумісництвом, тобто виконувати, крім своєї основної, іншу роботу на умовах трудового договору. На умовах сумісництва працівники можуть працювати на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина у вільний від основної роботи час.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 в справі №442/456/17 звернула увагу, що сумісництвом є виконання працівником, крім основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації.

При цьому, суд зазначає, що законодавчі застереження щодо неврахування періодів роботи за сумісництвом до спеціального стажу роботи, відсутні.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року по справі № 470/402/17.

Аналіз вказаних вище норм свідчить про те, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних визначених законодавством посадах і виходом на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону №1058 будь-якого іншого виду пенсії.

При цьому, чинне вищенаведене законодавство не містить застережень щодо неврахування стажу роботи, а також неможливості виходу на пенсію з певної посади у випадку роботи у закладах охорони здоров`я за сумісництвом.

За приписами ст. 24 Закону №1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом - ч. 2 ст. 24 Закону №1058.

Згідно ч. 4 ст. 24 Закону №1058 передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, вказані норми не містять заборони щодо зарахування до страхового стажу періоду роботи особи за сумісництвом.

Також і аналіз змісту норм Порядку №1191, Переліку №909 вбачається, що вони не містять застережень і заборон щодо обчислення та врахування до страхового стажу періоду роботи особи за сумісництвом із заробітку якого сплачені страхові внески.

Окрім того, наведені судом вище проаналізовані норми чинного законодавства, що регулюють питання умов призначення та виплати грошової допомоги, передбаченої п.7-1 Прикінцевих положень Закону №1058, жодних застережень щодо неможливості виходу на пенсію з певної посади у випадку роботи у закладах охорони здоров`я за сумісництвом.

Також при вирішенні цього спору судом враховується і те, що Конституційний Суд України у п.3.4 Рішення від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 зазначив, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов`язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004).

Конституційне та законодавче регулювання захисту прав і свобод людини узгоджується із міжнародно-правовими актами, а саме Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка була ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують під час розгляду справ Конвенцію і практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Європейський Суд з прав людини у п. 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.

Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

За викладених обставин та враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що мотиви покладені відповідачем в основу оспорюваного рішення про відмову у виплаті позивачеві грошової допомоги, передбаченої п.7-1 Прикінцевих положень Закону №1058 є такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства. Відтак, рішення ГУ ПФУ в м. Києві від 21.10.2021 №65 є протиправним та підлягає скасуванню судом.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій за віком станом на день призначення відповідно до п. 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд зазначає наступне.

У відповідності до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про безпосередній взаємозв`язок вимоги про визнання відмови суб`єкта владних повноважень протиправною та вимоги про зобов`язання вчинення ним певних дій. Більш того, друга вимога є похідною та залежною від першої. Адже внаслідок визнання відмови суб`єкта владних повноважень протиправною, можливим є зобов`язання до вчинення певних дій для відновлення порушених прав та інтересів сторони.

Вирішуючи питання щодо органу Пенсійного фонду, який має обов`язок щодо поновлення порушеного права позивача, суд зазначає, що пунктом 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1), у редакції на час подання заяви про призначення пенсії, визначено, що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

З огляду на те, що позовні вимоги в частині визнання протиправною відмови відповідача 2 у нарахуванні та виплаті грошової допомоги відповідно до п. 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» задоволено, відповідно позовні вимоги про зобов`язання ГУ ПФУ у Вінницькій області здійснити нарахування та виплату грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій за віком станом на день призначення відповідно до п. 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» також підлягають задоволенню, як похідні.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Щодо стягнення на користь позивача судових витрат зі сплати судового збору, суд вказує таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір в розмірі 908 грн., належить стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів.

Інших документально підтверджених судових витрат на дату постановлення рішення судом не встановлено. Відтак питання про їх розподіл не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 21.10.2021 №65 щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошової допомоги відповідно до п. 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій за віком станом на день призначення відповідно до п. 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 454 грн. 00 коп.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України м. Києві за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 454 грн. 00 коп.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (Хмельницьке шосе, 7, м.Вінниця, )

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (вул. Бульварно-Кудрявська, 16, м. Київ, 04053, )

Повний текст рішення складено та підписано суддею 18.01.2022

Суддя Томчук Андрій Валерійович