Справа № 120/12865/21-а
Суддя: Жданкіна Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

26 січня 2022 р. Справа № 120/12865/21-а
Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жданкіної Наталії Володимирівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 18.12.2014 по 18.12.2017 позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.12.2017 за № 249, позивача з 18.12.2017 було виключено із списків особового складу частини та всіх видів грошового забезпечення.

Посилаючись на протиправність нездійснення перерахунку та виплати грошової допомоги на вирішення соціально-побутових питань з урахуванням такого виду грошового забезпечення як щомісячна додаткова грошова винагорода, звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою від 12.10.2021 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Даною ухвалою також надано відповідачу строк на подання відзиву.

У встановлений судом строк відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечив щодо задоволення даного позову. Зокрема зазначив, що за наявною у військовій частині інформацією позивач в період з 2016 по 2017 роки не отримував матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань. При цьому, відповідач повідомив, що інформацію за період 2014-2015 років щодо виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань надати немає можливості оскільки відомості по грошовому забезпеченню передні до Державного галузевого архіву МОУ, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська 16, а саме: фонд №3914, опис №2 протокол здачі №113 від 14.09.2018 року (період 2014 рік), фонд №3914, опис №2 акт приймання - передача документів №204 від 26.09.2019 року (період 2015 рік).

Ухвалою від 21.12.2021 витребував в Державного галузевого архіву МОУ наступні інформацію та відомості:

- чи отримував ОСОБА_1 матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за періоди 2014, 2015, 2016, 2017 роки;

- про розмір щомісячної додаткової грошової винагороди ОСОБА_1 та детальний розрахунок матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за періоди 2014, 2015, 2016, 2017 роки (окремо по кожному року) із відображенням всіх складових такої допомоги;

- чи було включено до такої виплати суму щомісячної додаткової грошової винагороди, яку отримував ОСОБА_1 під час проходження військової служби за період 2014, 2015, 2016, 2017 роки (окремо по кожному року).

19.01.2022 витребувана в Державного галузевого архіву МОУ надійшла на адресу суду.

Дослідивши наявні у справі докази та аргументи, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

З матеріалів справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 у період з 18.12.2014 по 18.12.2017 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.12.2017 за № 249, позивача з 18.12.2017 було виключено із списків особового складу частини та всіх видів грошового забезпечення.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказує, що відповідачем було допущено протиправні дії (бездіяльність) щодо невірного обчислення при виплаті йому в період з 2014 по 2017 роки грошової допомоги на вирішення соціально-побутових питань, а саме розмір відповідної грошової допомоги було визначено без врахування такого виду грошового забезпечення як щомісячна додаткова грошова винагорода.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 № 2017-III (далі - Закон № 2017-III) передбачено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII).

Відповідно до статті 1 Закону № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Частиною першою статті 9 Закону № 2011-XII передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

Визначаючись щодо позовних вимог в частині оскарження дій (бездіяльності) відповідача стосовно виплати допомоги на вирішення соціально-побутових питань у неповному розмірі та зобов`язання здійснити перерахунок відповідної грошової допомоги позивачу, яку отримував під час проходження військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди під час проходження військової служби, зобов`язання відповідача здійснити перерахунок грошової допомоги на вирішення соціально-побутових питань з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та здійснити виплату позивачу недоплаченої частини одноразової грошової допомоги під час проходження військової служби, суд зазначає таке.

Так, право на захист - це суб`єктивне право певної особи, тобто вид і міра її можливої (дозволеної) поведінки із захисту своїх прав. Воно випливає з конституційного положення: "Права і свободи людини і громадянина захищаються судом" (ст. 55 Конституції України).

Отже, кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання у сфері цивільних, господарських, публічно-правових відносин та за наявності неврегульованих питань.

Порушення права означає необґрунтовану заборону на його реалізацію або встановлення перешкод у його реалізації, або значне обмеження можливостей його реалізації тощо.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Із системного аналізу вказаних норм випливає, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Так, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач в позовній заяві вказав, що під час проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 він отримував грошову допомогу на вирішення соціально - побутових питань, але при її виплаті військова частина НОМЕР_1 протиправно не включила до останньої щомісячну додаткову грошову винагороду відповідно до вимог Постанови КМУ від 22.09.2010 №889.

Разом з тим, в поданому до суду відзиві на позовну заяву представник відповідача повідомив суду, що за наявною у військовій частині інформацією позивач в період з 2016 по 2017 роки не отримував матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань. При цьому, відповідач повідомив, що інформацію за період 2014-2015 років щодо виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань надати немає можливості оскільки відомості по грошовому забезпеченню передні до Державного галузевого архіву МОУ, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська 16, а саме: фонд №3914, опис №2 протокол здачі №113 від 14.09.2018 (період 2014 рік), фонд №3914, опис №2 акт приймання - передача документів №204 від 26.09.2019 (період 2015 рік).

Повідомлені стороною відповідача у відзиві на позовну заяву обставини знайшли своє документальне підтвердження матеріалами справа, а саме Довідкою військової частини НОМЕР_1 від 01.11.2021 за №890.

З огляду на відображені у відзиві обставини, а також беручи мотиви, якими позивач обґрунтовує заявлені позовні вимоги, суд ухвалою від 21.12.2021 витребував в Державного галузевого архіву МОУ наступні інформацію та відомості:

- чи отримував ОСОБА_1 матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за періоди 2014, 2015, 2016, 2017 роки;

- про розмір щомісячної додаткової грошової винагороди ОСОБА_1 та детальний розрахунок матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за періоди 2014, 2015, 2016, 2017 роки (окремо по кожному року) із відображенням всіх складових такої допомоги;

- чи було включено до такої виплати суму щомісячної додаткової грошової винагороди, яку отримував ОСОБА_1 під час проходження військової служби за період 2014, 2015, 2016, 2017 роки (окремо по кожному року).

Супровідним листом від 12.01.2022 за вих. №179/1/200 (вх. №4819 від 19.01.2022) до суду від Галузевого державного архіву Міністерства оборони України надійшла Архівна довідка з відомостями про нараховання військовою частиною НОМЕР_1 грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з січня 2015 року по грудень 2015 року. Згідно вказаної довідки позивача було зараховано до складу військової частини НОМЕР_1 18 грудня 2014 року згідно наказу від 18 грудня 2014 року за №324. В перевірених роздавальних відомостях на виплату грошового забезпечення військовослужбовців в/ч НОМЕР_1 за період з січня по грудень 2015 року нарахувань позивачу матеріальної допомогу на вирішення соціально-побутових питань не виявлено. Окремі (додаткові) відомості на виплату грошового забезпечення в/ч НОМЕР_1 на зберігання до архіву не надходили.

Таким чином, з наданих відповідачем та Галузевим державним архівом Міністерства оборони України довідок вбачається, що позивачу в період під час проходження служби з 2014 року по 2017 рік відповідач не здійснював на рахування та виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, а відтак відсутні підстави стверджувати про допущення з боку Військової частини НОМЕР_1 порушень в частині невірного здіснення обчислення такої допомоги.

В контексті наведеного слід зазначити, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Із правового аналізу вказаних норм вбачається, що позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 р. у справі № 1-10/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) розтлумачено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", а саме зазначено, що цей термін треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Законний інтерес - це юридичний інтерес, що заснований на законі і випливає з нього, схвалюється ним, хоча і не закріплений у конкретних правових нормах. Так можна говорити про загальні законні інтереси осіб - учасників адміністративного процесу (досягнення юридично значущого результату, прийняття законного і обґрунтованого рішення у справі) і персоніфіковані законні інтереси (інтерес особи у встановленні конкретних фактів, що доводять його невинність у вчиненні адміністративного правопорушення або обґрунтовують його позицію у зв`язку зі зверненням у компетентний державний орган).

Суд зазначає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача.

Дії суб`єкта владних повноважень щодо прийняття відповідного рішення за наслідками розгляду звернення особи є формою активної поведінки, що направлена на реалізацію владних управлінських функції даного суб`єкту. В свою чергу, підставою для вчинення дій є відповідна заява особи, подана уповноваженому органу в установленому порядку.

Як було судом зазначено вище, враховуючи, що позивач із заявами про надання йому грошової допомоги на оздоровлення до відповідача не звертався, а отже були відсутні протиправні дії/бездіяльність з боку в/ч НОМЕР_1 , враховуючи відсутність доказів нарахування сум такої допомоги, її складових, то вимоги про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату спірної грошової допомоги на вирішення соціально-побутових питань з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди під час проходження військової служби, не можуть бути задоволені, оскільки права та інтереси позивача попередньо будь-якою бездіяльністю, діями або рішеннями відповідача не порушені.

При цьому суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, враховуючи принцип змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, а також у доведенні перед судом їх переконливості, суд зазначає, що обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідачем, не звільняє позивача від обов`язку доведення тих обставин, на яких ґрунтуються його вимоги.

Разом з цим, позивачем не наведено жодних обґрунтованих доводів та не надано належних та допустимих доказів які б свідчили про протиправність дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо не нарахування, невиплати позивачеві одноразової грошової допомоги на вирішення соціально-побутових питань та наявність правових підстав для зобов`язання останнього вчинити певні дії, у зв`язку із чим, позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи, що позивач, згідно із пунктом 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» є звільненим від сплати судового збору, підстави для розподілу судових витрат між сторонами відсутні.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

в и р і ш и в :
В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )
Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 )

Суддя Жданкіна Наталія Володимирівна