Справа № 280/9605/21
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2022-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

18 січня 2022 року Справа № 280/9605/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69005, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 158Б ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, 7, м. Житомир, 10003, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (відповідач-2), в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 11 серпня 2021 року №56 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком згідно із пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування;

- визнати протиправним дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області з відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком згідно із пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування за його зверненнями 30 червня 2021 року, 08 липня 2021 року, 04 серпня 2021 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до загального стажу ОСОБА_1 періоди його роботи з 04 грудня 1990 року по 17 липня 1990 року та з 01 липня 1996 року по 26 січня 1998 року, а також до пільгового стажу із особливо шкідливими та особливо важкими умовами праці за Списком №1 періоди його роботи з 20 березня 2000 року по 03 січня 2001 року, з 08 лютого 2006 року по 07 лютого 2007 року, з 05 квітня 2004 року по 02 вересня 2005 року, у зв`язку із чим призначити та виплачувати йому пенсію за віком на пільгових умовах згідно із пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з 29 квітня 2021 року.

Ухвалою суду 18 жовтня 2021 року зазначену позовну заяву було залишено без руху в зв`язку з невідповідністю позовної заяви вимогам КАС України та позивачеві був наданий строк для усунення недоліків.

Так, на виконання вимог зазначеної ухвали 25 жовтня 2021 року на адресу суду надійшла заява від позивача з виправленими недоліками.

Ухвалою суду від 01 листопад 2021 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику осіб.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що первинно звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області 30 червня 2021 року за призначенням пенсії за віком на пільгових умовах згідно із пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 53-річного віку, для чого мав необхідний загальний та пільговий стаж за Списком №1. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 06 липня 2021 року №56 у призначенні пенсії позивачу відмовлено, у зв`язку із відмовою у зарахуванні до пільгового стажу за Списком №1 періоду його роботи з 04 лютого 1998 року по 17 січня 2003 року за відсутності довідки про зміну назви організації та підтвердження первинними документами атестації робочих місць в плавильному цеху №4. Позивач вдруге звернувся за призначенням пенсії до відповідача №1 надавши додатково отриману довідку про структуру AT «Запорізький завод феросплавів» від 08 липня 2021 року №132. Проте рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 15 липня 2021 року №79 позивачу вдруге відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку із відмовою зараховувати вже інші періоди роботи до пільгового стажу за Списком №1, оскільки, на його думку, не було надано документів про результати атестації робочих місць. 04 серпня 2021 року ОСОБА_1 утретє звернувся за призначенням пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1. Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області від 11 серпня 2021 року №56 прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії, у зв`язку із відмовою зараховувати до пільгового стажу позивача за Списком №1 періодів його роботи з 20 березня 2000 року по 03 січня 2001 року, з 08 лютого 2006 року по 07 лютого 2007 року, які не покриваються п`ятирічною дією наказів про результати атестації робочих місць. Позивач вважає дії Відповідача-1 щодо відмови йому у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 на підставі рішення Відповідача-2 від 11 серпня 2021 року №56, а також це рішення від 11 серпня 2021 року №56 такими, що суперечать чинному законодавству. Вказує, що виконання вимоги статті 114 Закону №1058 щодо загального стажу не є спірним. Відповідачами визнається 34 роки 8 місяців 10 днів загального стажу ОСОБА_1 , тобто більше, ніж 25 років. Звертає увагу, що пільговий стаж ОСОБА_1 за вищенаведені періоди складає 10 років 1 місяць 7 днів, з яких відповідачі визнають лише 6 років 10 місяців 27 днів. Позивач вказує, що відповідно до листів відповідачів, отриманих на адвокатські запити, відмови у призначенні пенсії на пільгових умовах обґрунтовуються відмовою органів пенсійного фонду зарахувати до загального та пільгового стажу певних періодів роботи позивача. Позивач вважає такі дії необґрунтованими та протиправними, оскільки всі спірні періоди роботи підтверджуються необхідними документами. Просить задовольнити позов.

Представник Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області проти адміністративного позову заперечив з підстав, викладених у письмовому відзиві (вх.№66836 від 16 листопада 2020 року), відповідно до якого зазначено, що відповідно до трудової книжки та наданих документів ОСОБА_1 встановлено, що загальний страховий стаж позивача становить: 34 роки 8 місяців 10 днів, з яких пільговий стаж роботи за Списком № 1 складає 6 років 10 місяців 27 днів, що є не достатнім та не дає право позивачу на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 відповідно до статті 114 Закону № 1058. Крім того, відповідач-1 вказує, що при розрахунку пільгового стажу ОСОБА_1 , відповідачем не було враховано період роботи позивача з 20 березня 2000 року по 03 січня 2001 року на Акціонерному товаристві «Запорізький завод феросплавів», період роботи з 08 лютого 2006 року по 07 лютого 2007 року на ПАТ «Запоріжтрансформатор» та період роботи з 05 квітня 2004 року по 02 вересня 2005 року на ТОВ «Торговий дім» Запорізький арматурний завод. Звертає увагу суду, на ту обставину, що при зверненні за призначенням пільгової пенсії, позивачем надано довідку про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній №160 від 22 червня 2021 року видану AT «Запорізький завод феросплавів» та довідку про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній № 1/09-23-3 від 22 червня 2021 року видану ПАТ «Запоріжтрансформатор». Відповідно до вищезазначеної довідки № 160 від 22 червня 2021 року, виданої AT «Запорізький завод феросплавів», зазначено, що атестація робочого місця позивача проведена 20 березня 1995 року відповідно до наказу про результати атестації робочих місць № 73А, наступна атестація робочого місця проведена 04 січня 2001 року згідно з наказом про результати атестації робочих місць № 2. Відповідно до довідки №1/09-23-3 від 22 червня 2021 року, виданої ПАТ «Запоріжтрансформатор», в якій вказано, що атестація робочого місця позивача проведена 08 лютого 2001 року відповідно до наказу про результати атестації робочих місць № 47, наступна атестація робочого місця проведена 20 квітня 2007 року згідно з наказом про результати атестації робочих місць № 333. Отже, у період роботи позивача з 20 березня 2000 року по 03 січня 2001 року на Акціонерному товаристві «Запорізький завод феросплавів» та у період роботи позивача з 08 лютого 2006 року по 07 лютого 2007 року на ПАТ «Запоріжтрансформатор» робочі місця ОСОБА_1 не підлягали атестації робочих місць відповідно до норм чинного законодавства, на підставі чого, у відповідача відсутні правові підстави для зарахування даного періоду роботи до пільгового стажу позивача за Списком № 1. Також зазначає, що період роботи позивача з 05 квітня 2004 року по 02 вересня 2005 року на ТОВ «Торговий дім» Запорізький арматурний завод не підлягає зарахуванню до пільгового стажу роботи, у зв`язку з тим, що позивачем не надано жодного документу, який би підтверджував його право на пільгове пенсійне забезпечення, а саме, ОСОБА_1 не надано уточнюючу довідку про пільговий характер умов праці та наказ по підприємству про проведення атестації робочих місць, оскільки лише записами у трудовій книжці не можливо підтвердити пільговий характер умов праці та стаж роботи по Списку № 1. Враховуючи вищезазначене, вказує, що періоди роботи позивача з 20 березня 2000 року по 03 січня 2001 року, з 08 лютого 2006 року по 07 лютого 2007 року та з 05 квітня 2004 року по 02 вересня 2005 року не підлягають зарахуванню до пільгового стажу роботи по Списку № 1, оскільки позивачем не підтверджено наказами по підприємствах атестацію робочих місць та за період роботи з 05 квітня 2004 року по 02 вересня 2005 року на ТОВ «Торговий дім» Запорізький арматурний завод позивачем не надано уточнюючу довідку для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці відповідно до вимог чинного законодавства. На підставі вищенаведеного, зазначає, що при зверненні за призначенням пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 надано трудову книжку НОМЕР_2 від 01 серпня 1986 року, відповідно до якої, період роботи позивача з 01 липня 1996 року по 26 січня 1998 року на посаді інженера автоматизації технологічних процесів металургії на ПП «Власов» не зараховано до страхового стажу, оскільки наказ про прийняття на роботу виданий пізніше ніж дата зарахування на роботу. Отже, для зарахування вищевказаного періоду роботи, позивачу необхідно надати уточнюючу довідку про період роботи, видану підприємством, на якому працював позивач на підставі первинних документів за час виконання роботи. Також зазначає, що відповідно до трудової книжки позивача у період з 04 грудня 1990 року по 17 липня 1991 року ОСОБА_1 був слухачем денного підготовчого відділення Запорізького індустріального інституту. Отже, на підставі викладеного, повідомляє, що період зарахування позивача слухачем денного підготовчого відділення не є навчанням у вищому навчальному закладі. Підготовчі курси (підготовчі відділення) при вищому навчальному закладі не є рівноцінними самим вищим навчальним закладам, а навчання на денному підготовчому відділенні (курсах) не є складовою навчання у вищому навчальному закладі. Період навчання на підготовчих курсах (відділеннях) не можна вважати здобуттям вищої освіти, отже запис у трудовій книжці про період навчання на денному підготовчому відділенні не є підставою для зарахування цього періоду до страхового стажу. Таким чином, виходячи із системного аналізу правових норм, зазначає, що позивачем у період навчання на підготовчих курсах (підготовчому відділенні) вищого навчального закладу не здобуто певної кваліфікації, а тому у відповідача відсутні правові підстави для зарахування періоду з 04 грудня 1990 року по 17 липня 1991 року на денному підготовчому відділенні до страхового стажу. Просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Представник Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області проти адміністративного позову заперечив з підстав, викладених у письмових поясненнях (вх.№70487 від 30 листопада 2020 року), які є аналогічними зазначеним у відзиві Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області. Просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області 30 червня 2021 року за призначенням пенсії за віком на пільгових умовах згідно із пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

У відповідності до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України „Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (із подальшими змінами та доповненнями) (далі-Порядок 22-1) передбачено, що з 01 квітня 2021 року органи Пенсійного фонду України застосовують принцип екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення/перерахунки пенсій в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяву та де проживає пенсіонер.

Враховуючи зазначене, заява позивача від 30 червня 2021 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 в порядку екстериторіальності розглянута Управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області та було прийнято рішення від 06 липня 2021 року № 56 про відмову в призначенні пенсії. У Рішенні зазначено, що страховий стаж становить 32 роки 6 місяців, 8 днів, пільговий стаж становить 2 роки 6 місяців 13 днів, за результатами розгляду документів, доданих до заяви до пільгового стажу не зараховано період з 04 лютого 1998 року по 17 січня 2003 року (відсутня довідка про зміну назви організації, та підтвердити первинними документами атестацію робочих місць в плавильному цеху №4).

08 липня 2021 року позивач вдруге звернувся за призначенням пенсії до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області надавши додатково отриману довідку про структуру AT «Запорізький завод феросплавів» від 08.07.2021 №132.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 15 липня 2021 року №79 позивачу вдруге відмовлено у призначенні пенсії. У Рішенні зазначено, що:

страховий стаж становить 39 років 6 місяців,

пільговий стаж становить 5 років 3 місці 28 днів,

за результатами розгляду документів, доданих до заяви до страхового стажу не зараховано: період роботи з 01 липня 1996 року по 26 січня 1998 року, оскільки наказ про прийняття виданий пізніше, ніж дата зарахування на роботу;

за результатами розгляду документів, доданих до заяви до пільгового стажу не зараховано періоди роботи: з 20 березня 2000 року по 03 січня 2001 року, оскільки відсутня інформація про результати атестації робочого місця за умовами праці; з 08 лютого 2006 року по 04 вересня 2008 року, оскільки відсутня інформація про результати атестації робочого місця плавильник металу та сплавів у ливарному цеху.

04 липня 2021 року позивач утретє звернувся за призначенням пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 11 серпня 2021 року №56 позивачу відмовлено у призначенні пенсії. У вказаному рішенні зазначено, що:

страховий стаж особи становить 34 роки 8 місяців 10 днів;

пільговий стаж становить 06 років 10 місяців 27 днів;

за результатами розгляду документів, доданих до заяви до пільгового стажу не зараховано періоди роботи: з 20 березня 2000 року по 03 січня 2001 року, з 08 лютого 2006 року по 08 лютого 2007 року, оскільки відсутні витяги з наказів про атестацію робочого місця за умовами праці.

Згідно відповіді Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 09 вересня 2021 року №0800-0205-8/60443 на адвокатський запит, страховий стаж позивача складає 34 роки 8 місяців 10 днів, а пільговий 6 років 10 місяців 27 днів, до загального стажу ОСОБА_1 не зараховані наступні періоди:

- з 04 грудня 1990 року по 17 липня 1990 року - слухач денного підготовчого відділення Запорізького індустріального інституту;

- з 01 липня 1996 року по 26 січня 1998 року ПП «Власов» інженер з автоматизації технологічних процесів металургії.

Не погодившись з рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши надані позивачем та відповідачем докази, суд приходить до наступних висновків.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-ІІ відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій. Закон спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих. Закон гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до пункту "а" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Судом встановлено, що позивач на момент звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах вже досяг 50 річного віку.

Згідно зі статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-ІV розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

За приписами частини 1 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Згідно частини 2 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637) основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 встановлено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики та Мінфіном.

Частиною 1 статті 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено право органів, що призначають пенсії, вимагати відповідні документи від підприємств, організацій та окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Відповідно до п. 2 п. 2.3. Положення про управління Пенсійного Фонду України в районах, містах і районах у містах управління має право проводити планові та позапланові перевірки на будь-яких підприємствах, в установах, організаціях, фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності бухгалтерських книг, звітів, кошторисів, інших документів, пов`язаних із призначенням пенсії, отримувати необхідні пояснення, довідки і відомості, зокрема письмові, з питань, що виникають у процесі таких перевірок.

Згідно пунктами 3, 10 Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом від 18 листопада 2005 року № 383 Міністерства праці та соціальної політики України (надалі Порядок) при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.

Відповідно до пунктів 3,4 Порядку застосування Списків №1 та №2 виробництв, робіт, професій та посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року №383, пункту 4 Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженого постановою КМУ від 01 серпня 1992 року №442, при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків, за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.

Атестація робочих місць за умовами праці проводиться в строки, передбачені колективним договором, але не рідше одного разу на 5 років. При призначенні пенсії за віком на пільгових умовах для зарахування до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, певного 5-річного періоду роботи зі шкідливими і важкими умовами праці після 21 серпня 1992 року, відповідне право впродовж цього періоду повинно бути підтверджено за результатами атестації. Результати атестації застосовуються при обчисленні стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, впродовж 5 років після затвердження її результатів, за умови, якщо впродовж цього часу на даному підприємстві не змінювались докорінно умов і характер праці (виробництво, робота, робоче місце), що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. У разі докорінної зміни умови і характеру праці для підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах має бути проведена позачергова атестація.

Згідно пункту 10 Порядку застосування Списків №1 та №2 для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637.

Тобто, основним документом який підтверджує наявний трудовий стаж є трудова книжка, і лише за її відсутності або відсутності у трудовій книжці відповідних записів, приймають уточнюючі довідки про періоди роботи не зазначені у трудовій книжці.

Таким чином, з аналізу наведених норм законодавства суд дійшов висновку, що використання норм Постанови № 637 для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці шляхом надання уточнюючих довідок про підтвердження спеціального стажу має місце лише у разі відсутності в трудовій книжці/або відповідних записах до неї відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, або за вислугу років, встановлених для окремих категорій працівників. Отже, необхідними умовами для виникнення у особи права на пенсійне забезпечення є встановлення факту перебування особи на посаді або виконання нею робіт, а також документальне підтвердження зайнятості працівника за відповідною професією.

Отже суд дійшов висновку, що згідно пункту 1.1 Розділу 1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29 липня 1993 року № 58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993року за № 110 (далі Інструкція) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Суд звертає увагу, що аналогічні висновки викладені у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду справи № 334/11778/13-а (адміністративне провадження № К/9901/12505/18), від 19 грудня 2018 року (яке набрало законної сили 19 грудня 2018 року).

Суд зазначає, що спірним питанням є не зарахування органами Пенсійного фонду:

до загального стажу ОСОБА_1 періоди його роботи з 04 грудня 1990 року по 17 липня 1991 року та з 01 липня 1996 року по 26 січня 1998 року;

до пільгового стажу із особливо шкідливими та особливо важкими умовами праці за Списком №1 періоди його роботи з 20 березня 2000 року по 03 січня 2001 року, з 08 лютого 2006 року по 07 лютого 2007 року, з 05 квітня 2004 року по 02 вересня 2005 року.

З цього приводу суд зазначає, що при вирішенні даного спору необхідно встановити наявність у ОСОБА_1 спірних періодів загального стажу, та спеціального стажу роботи за Списком №1, який дає право на призначення пільгової пенсії.

Судом досліджені наступні документи.

Згідно долученої до матеріалів справи копії трудової книжки позивача НОМЕР_2 від 01 серпня 1986 року судом встановлено, що позивач працював:

- Запис№11 04 грудня 1990 року зарахований слухачем денного підготовчого відділення Запорізького індустріального інституту Наказ №311-ст від 04 грудня 1990 року;

- Запис №12 - 17 липня 1991 року зарахований на 1 курс денного відділення Запорізького індустріального інституту Наказ №142 ст від 17 липня 1991 року;

- запис №15 01 липня 1996 року ПП «Власов» прийнятий інженером з автоматизації технологічних процесів металургії Наказ від 30 вересня 1996 року;

- запис №16 26 січня 1998 року звільнений згідно статті 38 КЗпП за власним бажанням наказ від 31 березня 1998 року;

- запис №17 04 лютого 1998 року прийнятий у плавильний цех №4 електродником по 3 розряду у ВАТ «Запорізький завод феросплавів» Наказ №25 від 04 лютого 1998 року;

- запис №18 17 січня 2003 року звільнений згідно статті 40 п. 4 КЗпП наказ №13к від 20 січня 2003 року;

-запис №21 05 квітня 2004 року прийнятий у ливарний цех учеником плавильника ТОВ «Торговий дім Запорізький арматурний завод» - наказ №91 від 02 квітня 2004 року;

- запис №22 27 квітня 2004 року переведений у ливарному цеху сталеваром електропечі по 2 розряду наказ №41 від 26 квітня 2004 року;

- запис №23 - 30 квітня 2004 року - присвоєний 3 розряд сталевара електропечі у ливарному цеху наказ №131к від 30 квітня 2004 року;

- запис №24 01 липня 2004 року переведений майстром плавильної ділянки у ливарному цеху наказ №218к від 05 липня 2004 року;

- запис №25 - 02 вересня 2005 року звільнений за власним бажанням ст. 38 КЗпП наказ №239 від 05 вересня 2005 року;

- запис №26 27 вересня 2005 року прийнятий у ливарний цех ВАТ «Запоріжтрансформатор» плавильником металу та сплавів по третьому розряду наказ №627 від 27 вересня 2005 року.

Крім того, судом досліджено:

- довідку про підтвердження трудового стажу для призначення для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній №160 від 22 червня 2021 року, видану АТ «Запорізький завод феросплавів»;

- довідку про підтвердження трудового стажу для призначення для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній№1/09-23-3 від 22 червня 2021 року, видану ПрАТ «Запоріжтрансформатор».

Таким чином, твердження відповідача, що період роботи з 05 квітня 2004 року по 02 вересня 2005 року на ТОВ «Торговий дім» Запорізький арматурний завод не підлягає зарахуванню до спеціального стажу, що дає право на пенсію на пільгових умовах за Списком №1, оскільки позивачем не надано уточнюючу довідку для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці відповідно до вимог чинного законодавства не підлягає зарахуванню до спеціального стажу - є необґрунтованим, оскільки записи трудової книжки позивача містять інформацію про характер виконуваних робіт, та свідчать про те, що позивач у вказаний період працював на роботах зі шкідливими і важкими умовами праці, які дають право на пенсію за віком на пільгових умовах згідно Списку №1.

Щодо посилань представника відповідача на не зарахування до спеціального стажу періодів роботи 20 березня 2000 року по 03 січня 2001 року, з 08 лютого 2006 року по 08 лютого 2007 року, з 05 квітня 2004 року по 02 вересня 2005 року через відсутність витягів з наказів (інформації) про атестацію робочого місця за умовами праці, - суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 «Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці», затвердженого 01 серпня 1992 року постановою Кабінету Міністрів України №442 (надалі «Порядок проведення атестації робочих місць за умовами праці») (набрав чинності з 21 серпня 1992 року), атестація робочих місць за умовами праці (надалі - атестація) проводиться на підприємствах і організаціях незалежно від форм власності й господарювання, де технологічний процес, використовуване обладнання, сировина та матеріали є потенційними джерелами шкідливих і небезпечних виробничих факторів, що можуть несприятливо впливати на стан здоров`я працюючих, а також на їхніх нащадків як тепер, так і в майбутньому.

Основна мета атестації полягає у регулюванні відносин між роботодавцем і працівниками у галузі реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільгове пенсійне забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах (п.2 «Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці»).

Згідно з абзацом 1 пункту 4 «Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці» атестація проводиться атестаційною комісією, склад і повноваження якої визначаються наказом по підприємству, організації, в строки, передбачені колективним договором, але не рідше ніж один раз на п`ять років. До складу комісії включається уповноважений представник виборного органу первинної профспілкової організації, а в разі відсутності профспілкової організації - уповноважена найманими працівниками особа.

Як зазначено в абзаці 2 пункту 4 «Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці», відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації.

У «Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах» зазначено: «… 4.2.Результати атестації (як вперше проведеної, так і чергової) застосовуються при обчисленні стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, впродовж 5 років після затвердження її результатів, за умови, якщо впродовж цього часу на даному підприємстві не змінювались докорінно умов і характер праці (виробництво, робота, робоче місце), що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. У разі докорінної зміни умови і характеру праці для підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах має бути проведена позачергова атестація. Такий же порядок застосовується у разі припинення діяльності підприємства, установи, організації із визначенням правонаступника. 4.3.У разі підтвердження цього права за результатами атестації, вперше проведеної до 21.08.97 (впродовж 5 років після введення в дію Порядку проведення атестації робочих місць, до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, зараховується весь період роботи на даному підприємстві у виробництвах, передбачених Списками, тобто період роботи із шкідливими умовами праці, до дати видання наказу на підприємстві про результати проведення атестації та період роботи впродовж наступних 5 років з урахуванням пункту 4.2 цього Порядку. 4.4.Якщо атестація була вперше проведена після 21.08.97, у разі підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах, до пільгового стажу зараховується весь період роботи до 21.08.92, 5-річний період роботи на даному підприємстві, що передує даті видання наказу про її результати, та період роботи впродовж наступних 5 років з урахуванням пункту 4.2 цього Порядку. 4.5.Якщо ж атестація з 21.08.92 не проводилася чи за результатами атестації, вперше проведеної після 21.08.97, право не підтвердилось, до пільгового стажу зараховується лише період роботи із шкідливими умовами праці на даному підприємстві, в установі чи організації до 21.08.92 включно, тобто до набуття чинності Порядком проведення атестації робочих місць. У такому ж порядку зараховується пільговий стаж, якщо за результатами атестації, вперше проведеної до 21.08.97, право на пільгове пенсійне забезпечення не підтвердилось. …».

При визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються списки, чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року (Лист Міністерства соціальної політики України №22862/0/2-7/28 від 24 листопада 2017 року щодо застосування списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 червня 2016 року №461).

Сукупність вищенаведених правових норм, дозволяє дійти висновку, що атестація робочого місця є важливим запобіжником порушень у забезпеченні належних умов праці на підприємствах, в організаціях та установах. Проте, розуміючи положення пункту "б" статті 13 Закону №1788-XII - "за результатами атестації робочих місць" як обмежувальний захід при призначенні пільгової пенсії, держава покладає відповідальність за непроведення атестації, та відповідно, надмірний тягар, на пенсіонера (позивача у цій справі).

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності.

Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України" зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку Європейського суду з прав людини, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.

Отже, в разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Відтак, можна зробити висновок, що особи, які зайняті на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, але з вини власника на таких підприємствах не було проведено атестацію робочого місця, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах Списком №1, відповідно до статті 13 Закону №1788-XII.

При цьому на працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи, зокрема Держпраці, а не на працівника.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Великої Палати від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а, Постанові ВС від 21 травня 2020 року у справі №340/244/16-а.

Як з`ясовано судом з трудової книжки позивача та уточнюючих довідок з підприємств, та зазначалось вище, позивач спірні періоди з 20 березня 2000 року по 03 січня 2001 року, з 08 лютого 2006 року по 08 лютого 2007 року, з 05 квітня 2004 року по 02 вересня 2005 року - працював на роботах зі шкідливими і важкими умовами праці, які дають право на пенсію за віком на пільгових умовах згідно Списку №1.

Враховуючи наведене та матеріали справи, позивачем документально доведено необхідність зарахування періодів роботи з 20 березня 2000 року по 03 січня 2001 року, з 08 лютого 2006 року по 08 лютого 2007 року, з 05 квітня 2004 року по 02 вересня 2005 року, до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується наявність у позивача спеціального стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 - 10 років 1 місяць 7 днів.

Тобто, позивач має необхідний пільговий стаж, для призначення пенсії за віком на пільгових умовах згідно із пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 53-річного віку, тому суд не погоджується із висновком відповідача-2, що право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №1 виникне у позивача з 29 квітня 2022 року.

Суд зазначає, що Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі Ковач проти України від 7 лютого 2008 року, п.59 рішення у справі Мельниченко проти України від 19 жовтня 2004 року, п.50 рішення у справі Чуйкіна проти України від 13 січня 2011 року, п.54 рішення у справі Швидка проти України від 30 жовтня 2014 року тощо).

Суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.

За статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Враховуючи все вищенаведене, дослідивши матеріали адміністративної справи, суд дійшов висновку, що відповідач-2 безпідставно дійшов висновку про відсутність у позивача права на призначення пенсії відповідно до статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за Списком № 1.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач-2 необґрунтовано і неправомірно відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1, тому рішення відповідача від 11 серпня 2021 року №56 про відмову у призначенні пенсії позивачу є неправомірним та підлягає скасуванню.

Разом з цим, при ухваленні рішення суд керується приписами частини 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», у відповідності до яких, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13 січня 2011 року (остаточне) у справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява № 28924/04) констатував: "Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань, становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п.45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п.25, ECHR 2002-II)".

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) гарантує кожному право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо порушення передбаченого Конвенцією права було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

З системного аналізу положень Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що законодавством передбачено право суду у випадку встановлення порушення прав позивача зобов`язувати суб`єкта владних повноважень приймати рішення або вчиняти певні дії.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що належним, повним та ефективним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача зарахувати до пільгового стажу із особливо шкідливими та особливо важкими умовами праці за Списком №1 періоди його роботи з 20 березня 2000 року по 03 січня 2001 року, з 08 лютого 2006 року по 07 лютого 2007 року, з 05 квітня 2004 року по 02 вересня 2005 року, згідно з записами в трудовій книжці.

Щодо посилань представника ГУ ПФУ у Запорізькій області на не зарахування до загального стажу періоду роботи з 01 липня 1996 року по 26 січня 1998 року на ПП «Власов» інженером з автоматизації технологічних процесів металургії суд зазначає наступне.

Представник ГУ ПФУ у Запорізькій області зазначає, що період роботи позивача з 01 липня 1996 року по 26 січня 1998 року на посаді інженера автоматизації технологічних процесів металургії на ПП «Власов» не зараховано до страхового стажу, оскільки наказ про прийняття на роботу виданий пізніше ніж дата зарахування на роботу.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV), встановлено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Частиною 2 статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина 4 статті 24 Закону №1058-IV).

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, згідно статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Наказом Міністерства праці України за №58 від 29 липня 1993 року затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників.

Відповідно до пункту 1.1 «Загальні положення» Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Отже, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

В матеріалах справи наявна копія трудової книжки позивача НОМЕР_2 від 01 серпня 1986 року та судом досліджено записи щодо спірних періодів страхового стажу позивача.

Зокрема, відповідно до записів:

- №15 01 липня 1996 року ПП «Власов» прийнятий інженером з автоматизації технологічних процесів металургії Наказ від 30 вересня 1996 року;

- запис №16 26 січня 1998 року звільнений згідно статті 38 КЗпП за власним бажанням наказ від 31 березня 1998 року.

Суд не приймає посилання відповідача на те, що за доданими документами до страхового стажу не підлягають зарахуванню період роботи з 01 липня 1996 року по 26 січня 1998 року на посаді інженера автоматизації технологічних процесів металургії на ПП «Власов», з огляду на те, що наказ про прийняття на роботу виданий пізніше ніж дата зарахування на роботу і тому зазначений період потребує додаткового уточнення оскільки на думку суду, права та інтереси позивача не можуть бути обмежені через не коректні, суперечливі записи у Трудовій книжці, вчинені роботодавцями.

Беручи до уваги викладене та те, що трудовою книжкою позивача, підтверджено період роботи з 01 липня 1996 року по 26 січня 1998 року на ПП «Власов», відсутність в трудовій книжці виправлень, підтирань записів, суд вважає помилковими висновки відповідача про відсутність підстав для зарахування вказаного періоду до страхового стажу ОСОБА_1 .

Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці щодо вказаного періоду роботи відповідачами суду не надано, а тому їх безпідставно не взято до уваги відповідачем.

Суд вважає, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Аналогічна правова позиція викладена Вищим адміністративним судом України в постанові від 21 лютого 2018 року у справі №687/975/17, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06 березня 2018 року у справі №127/9055/17, де зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, відповідач безпідставно не врахував до страхового стажу позивача період роботи з 01 липня 1996 року по 26 січня 1998 року на посаді інженера автоматизації технологічних процесів металургії на ПП «Власов».

З урахуванням вищенаведеного наведеного, суд вважає, що належним, повним та ефективним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача зарахувати до загального страхового стажу періоду роботи позивача з 01 липня 1996 року по 26 січня 1998 року на ПП «Власов» інженером з автоматизації технологічних процесів металургії.

Щодо посилань представника ГУ ПФУ у Запорізькій області на не зарахування до загального страхового стажу періоду з 04 грудня 1990 року по 17 липня 1990 року, у який ОСОБА_1 був слухачем денного підготовчого відділення Запорізького індустріального інституту суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Однак частиною четвертою цієї ж статті передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності зазначеним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

У законодавстві, що діяло раніше (до 1 січня 2004 року), зокрема у Законі України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII), йдеться про стаж роботи, що дає право на призначення трудових пенсій (загальний трудовий стаж).

Зміст поняття «загальний трудовий стаж» є ширшим, ніж поняття «страховий стаж», оскільки до першого включаються також періоди суспільно корисної діяльності, коли особа не підлягала загальнообов`язковому соціальному страхуванню.

Згідно з пунктом «д» статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи, що дає право на пенсію, зараховується час навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Відповідно до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, основним документом, що підтверджує трудовий стаж є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними документами.

Час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

Згідно із Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110; далі - Інструкція), до трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів, зокрема, запис про час навчання у вищих навчальних закладах.

Для студентів, слухачів курсів, учнів, аспірантів та клінічних ординаторів, які мають трудові книжки, навчальний заклад (наукова установа) вносить записи про час навчання на денних відділеннях (у тому числі підготовчих) вищих навчальних закладів. Підставою для таких записів є накази навчального закладу (наукової установи) про зарахування на навчання та про відрахування з числа студентів, учнів, аспірантів, клінічних ординаторів (пункт 2.16 Інструкції).

Статтею 53 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що студент (слухач) - особа, яка в установленому порядку зарахована до вищого навчального закладу і навчається з метою здобуття певних освітнього та освітньо-кваліфікаційного рівнів.

Згідно з Положенням про організацію навчального процесу у вищих навчальних закладах, затвердженого наказом Міністерства освіти України від 02 червня 1993 року № 161 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 23 листопада 1993 року за № 173, студенту, який захистив дипломний проект (роботу), склав державні екзамени відповідно до вимог освітньо-професійної програми підготовки, рішенням державної комісії присвоюється відповідно освітній рівень (кваліфікація) та видається державний документ про освіту (кваліфікацію).

Із змісту наведених норм видно, що навчанням у вищому навчальному закладі є період з дня зарахування особи до вищого навчального закладу на денну, вечірню або заочну форму навчання до дня її відрахування у зв`язку із завершенням навчання та отриманням відповідного документа про вищу освіту державного зразка.

Відповідно запису №11 трудової книжки позивача НОМЕР_2 від 01 серпня 1986 року судом встановлено, що позивач 04 грудня 1990 року був зарахований слухачем денного підготовчого відділення Запорізького індустріального інституту Наказ №311-ст від 04 грудня 1990 року, та згідно запис №12 від 17 липня 1991 року зарахований на 1 курс денного відділення Запорізького індустріального інституту Наказ №142 ст від 17 липня 1991 року.

Згідно з Положенням про підготовче відділення при вищому навчальному закладі, підготовчі відділення, як і підготовчі курси, створюються для загальноосвітньої підготовки для вступу до вищого навчального закладу, навчання на яких дає право вступу до цих навчальних закладів без вступних іспитів.

Навчання на підготовчих відділеннях (курсах) є додатковою послугою навчального закладу, мета якої - підготовка до вступу до навчального закладу.

Оскільки після навчання на підготовчих відділеннях (курсах) особа не здобуває певних освітнього та освітньо-кваліфікаційного рівнів, до стажу роботи зараховується лише період з дня зарахування студентом першого курсу вищого навчального закладу до закінчення чи відрахування.

Отже, суд дійшов висновку, що підготовчі курси (підготовчі відділення) при вищому навчальному закладі не є рівноцінними самим вищим навчальним закладам, перелік яких наведено в статті 25 Закону України «Про вищу освіту», а навчання на підготовчому відділенні (курсах) не є складовою навчання у вищому навчальному закладі, оскільки у випадку, якщо особа не вступить до останнього з будь-якої причини (відмова від вступу, нездача іспитів тощо), період навчання на підготовчих курсах (відділеннях) не можна вважати здобуттям вищої освіти.

Вказаний висновок суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 21 лютого 2020 року справа №456/2503/16-а (адміністративне провадження №К/9901/45549/18).

Отже, суд дійшов висновку, що відповідачем в даному випадку правомірно не зараховано до загального страхового стажу періоду з 04 грудня 1990 року по 17 липня 1990 року, у який ОСОБА_1 був слухачем денного підготовчого відділення Запорізького індустріального інституту

Крім того суду зазначає, що у межах даної справи суд розглядає правовідносини що виникли між позивачем та саме Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області.

З огляду на викладене суд вважає необґрунтованою та такою що не підлягає задоволенню позовну вимогу про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області з відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком згідно із пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування за його зверненнями 30 червня 2021 року, 08 липня 2021 року, 04 серпня 2021 року, оскільки рішення про відмову у призначенні пенсії на пільгових умовах приймалось саме Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області, а не Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Але, на думку суду, з огляду на приписи частини 2 статті 9, частини 2 статті 245 КАС України, з метою захисту прав та інтересів позивача, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (за місцем обліку позивача) має бути зобов`язане зарахувати до загального стажу ОСОБА_1 період його роботи з 01 липня 1996 року по 26 січня 1998 року, а також до пільгового стажу із особливо шкідливими та особливо важкими умовами праці за Списком №1 періоди його роботи з 20 березня 2000 року по 03 січня 2001 року, з 08 лютого 2006 року по 07 лютого 2007 року, з 05 квітня 2004 року по 02 вересня 2005 року, у зв`язку із чим призначити та виплачувати йому пенсію за віком на пільгових умовах згідно із пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з 29 квітня 2021 року.

З урахуванням з`ясованих обставин, досліджених матеріалів справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Доводи позивача, відповідача-1,2 частково не приймаються судом до уваги виходячи з вище зазначеного.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд звертає увагу на те, що будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень має бути законним та обґрунтованим, прийнятим чи вчиненим в межах наданих повноважень, містити конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, з урахуванням вище викладеного, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд оцінивши докази, які є у справі, в їх сукупності дійшов висновку, що позовні вимоги є частково доведеними, частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина 1 статті 132 КАС України).

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (частина 1 статті 143 КАС України).

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Так позивач у позовній заяві просить стягнути з відповідача-1 судові витрати.

25 листопада 2021 року позивачем до суду подано заяву вх.№69638 про підтвердження оплати правової допомоги, згідно якої позивачем понесено витрати на оплату правової допомоги у сумі 5920,00 грн.

Розглядаючи таку вимогу, суд зазначає про таке.

За правилами частини 1 статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Так відповідно до пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України визначено до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 1 та 2 статті 16 КАС України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до вимог статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України, від 10 грудня 2009 року у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12 жовтня 2006 року у справі Двойних проти України, від 30 березня 2004 року у справі Меріт проти України заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та адвокатом Вельможко Анною Ігорівною укладено договір про надання правничої допомоги №108/2021 від 23 серпня 2021 року.

До матеріалів адміністративної справи, як доказ витрат на професійну правничу допомогу додано:

- договір про надання правничої допомоги №108/2021 від 23 серпня 2021 року;

- опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом від 22 листопада 2021 року;

- розрахунок №1 про суми оплати за правову (правничу) допомогу від 21 вересня 2021 року;

- платіжне доручення №73168230 від 21 вересня 2021 року на суму 5920,00 грн.;

- заключна виписка за період з 21 вересня 2021 року по 22 вересня 2021 року.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність № 5076-VI від 05 липня 2012 (далі - Закон) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 1 Закону, видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Суд зазначає, що категорія розглядуваної справи є типовою, а судова практика з такого предмету спору сталою.

Заявлені витрати на професійну правничу допомогу є не співмірними з предметом спору та обсягом виконаних робіт, оскільки сума 4000 грн. за правову допомогу під час розгляду справи до повного виконання судового рішення визначена за дії, які повинні бути вчинені у майбутньому.

З врахуванням викладеного суд вважає, що витрати на правову допомогу за надані послуги підлягають частковому задоволенню.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного та враховуючи фактичний об`єм наданих юридичних послуг, співмірність суми витрат відповідно до категорії справи, відповідність суми понесених витрат критеріям реальності і розумності, суд дійшов висновку, що такі витрати не є співмірними та підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача лише у сумі 1920 грн.

Як вже зазначалось, у межах даної справи суд розглядає правовідносини що виникли між позивачем та саме Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області.

Оскільки відповідачем-2 у справі було Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області, то за рахунок його бюджетних асигнувань мають бути стягнуті на користь позивача понесені ним судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у сумі 454 грн. 00 коп. та витрат на професійну правничу допомогу у сумі 1920 грн.

Керуючись статтями 2, 5, 9, 77, 78, 132, 139, 243-246, 255, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69005, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 158Б ) , до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, 7, м. Житомир, 10003, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 11 серпня 2021 року №56 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком згідно із пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до загального стажу ОСОБА_1 періоди його роботи з 01 липня 1996 року по 26 січня 1998 року, а також до пільгового стажу із особливо шкідливими та особливо важкими умовами праці за Списком №1 періоди роботи ОСОБА_1 з 20 березня 2000 року по 03 січня 2001 року, з 08 лютого 2006 року по 07 лютого 2007 року, з 05 квітня 2004 року по 02 вересня 2005 року, та призначити і виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах згідно із пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з 29 квітня 2021 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Ольжича, 7, м. Житомир, 10003, ) судові витрати у вигляді судового збору в сумі 454 грн. 00 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1920 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Рішення складено та підписано 18 січня 2022 року.

Суддя Д.В. Татаринов