Справа № 240/42063/21
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
категорія 106030000
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,
У грудні 2021 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправними дій Житомирського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі відповідач, Житомирський ОТЦК та СП) по не проведенню нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби у розмірі, визначеному Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та зобов`язання вчинити відповідні дії.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що після звільнення з військової служби має право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (13 років). Однак, при звільненні йому виплачено грошову допомогу у розмірі 50% грошового забезпечення лише за 3 роки без урахування періоду попередньої служби.
Ухвалою суду від 21 грудня 2021 року позов прийнято до провадження, призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.
12 січня 2022 року до суду надійшов відзив, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Указує на те, що позивач при першому звільненні з військової служби в 1997 році набув право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні за 9 повних календарних років, оскільки був звільнений за станом здоров`я, а тому підстав для урахування цього періоду проходження служби під час розрахунку грошової допомоги при звільненні втретє не було. Також відповідач зауважує, що позивачем пропущено строк звернення до суду.
Суд установив, що ОСОБА_1 проходив кадрову військову службу з 01 серпня 1987 року по 09 червня 1997 року, за призовом по мобілізації з 18 березня 2014 року по 08 березня 2015 року та службу за контрактом з 02 липня 2018 року по 05 липня 2021 року, що підтверджується копією Послужного списку.
Уперше позивач звільнений наказом начальника Генерального Штабу Збройних Сил України від 18 квітня 1997 року №0155 за станом здоров`я.
За періоди проходження служби позивача в Малинському об`єднаному міському військовому комісаріаті (в подальшому Малинський об`єднаний міський територіальний центр комплектування та соціальної підтримки), який перебував на фінансовому забезпеченні в Житомирському обласному військовому комісаріаті (в подальшому Житомирський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки) при звільненні у 2015 році у зв`язку з демобілізацією позивачу виплачено вихідну допомогу за 11 місяців служби та при звільненні в 2021 році за станом здоров`я за 3 роки служби.
У вересні 2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату одноразової грошової допомоги за 13 повних років служби.
Однак, відповідач листом від 20 жовтня 2021 №9/950 у проведені такої виплати відмовив.
Не погоджуючись з діями відповідача, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Відповідно до положень частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.
Надаючи оцінку доводам відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, суд уважає за необхідне звернути увагу на таке.
Відповідно до частини 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Наведена норма є загальною у розв`язанні спорів стосовно зазначених правовідносин у разі, якщо іншими законами встановлено інший строк звернення до суду в спорах щодо таких правовідносин.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Питання строків звернення до суду у зв`язку із нездійсненням перерахунку та виплати військовослужбовцям грошового забезпечення (надбавка за кваліфікацію, винагорода за тривалість безперервної календарної військової служби, допомога на оздоровлення, підйомна допомога, компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
У той же час такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України (далі КЗпП), які повинні бути застосовані до спірних відносин.
Відповідно до частини 1 статті 94 КЗпП, приписи якої кореспондуються із частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №108/95-ВР), заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Також Суд дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України №108/95-ВР, за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
За змістом частини 2 статті 233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Аналізуючи наведене вище, суд уважає, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.
Основним нормативно-правовим актом, що відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галуз є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №2011-ХІІ)
Відповідно до пункту 2 статті 9 цього Закону до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивач має право звертатися до суду з позовними вимогами про стягнення грошового забезпечення (надбавка за кваліфікацію, винагорода за тривалість безперервної календарної військової служби, допомога на оздоровлення, одноразова грошова допомога при звільненні) без обмеження будь-яким строком.
Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 12 червня 2020 року у справі № 818/1106/16.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Абзацем 1 пункту 2 статті 15 Закону України №2011-XII передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Відповідно до абзацу 6 цього пункту у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.
Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст) визначений Порядком призначення і виплати грошової допомоги військовослужбовцям, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17липня 1992 року № 393 (далі Порядок № 393).
Згідно із пунктом 10 цього Порядку військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби: які звільняються із служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Зазначеним в абзаці 1 цього пункту військовослужбовцям, поліцейським і особам рядового і начальницького складу: які звільняються із служби повторно, одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, що при попередньому звільненні не набули право на отримання такої допомоги (абзаци 5, 7 пункту 10 Порядку №393).
Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби.
При цьому, положеннями статті 15 Закону України №2011-XII та пункту 10 Порядку №393 встановлено виняток, за умови якого повторно звільненій з військової служби особі виплачується одноразова грошова допомога з урахуванням періоду попередньої служби, як то ненабуття права на отримання такої грошової допомоги при попередньому звільненні зі служби.
Отже, визначальним питанням для вирішення цього спору є встановлення факту набуття позивачем права на виплату одноразової грошової допомоги на момент звільнення з кадрової військової служби вперше у 1997 році.
Під «ненабуттям права на отримання одноразової грошової допомоги» слід розуміти обставини, коли дія нормативно-правового акту розповсюджується на військовослужбовця, проте виплата не здійснюється у зв`язку з невиконанням усіх умов необхідних для одержання такої виплати, зокрема, наявність у військовослужбовця вислуги років менше 10 років, звільнення з військової служби з інших підстав ніж за тих, яких здійснюється виплата, тощо.
Як установлено судом, вперше позивача звільнено з військової служби наказом начальника Генерального Штабу Збройних Сил України від 18 квітня 1997 року №0155 за станом здоров`я.
Щодо обставин набуття чи ненабуття позивачем права на виплату одноразової грошової допомоги при цьому звільненні, суд зазначає таке.
Пунктом 2 статті 15 Закону України №2011-XII та пунктом 10 Порядку №393, у редакціях на момент першого звільнення позивача з військової служби 09 червня 1997 року, закріплено, що військовослужбовцям при звільненні з військової служби за станом здоров`я виплачується грошова допомога.
Ураховуючи, що у червні 1997 року позивача було звільнено з військової служби у запас за станом здоров`я, він є таким, що набув право на отримання одноразової грошової допомоги.
Таким чином, ураховуючи зазначені вище норми чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства України та ту обставину, що позивач звільнений зі служби відповідачем втретє, суд уважає, що позивачу належить до виплатити одноразова грошова допомога за період календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, незалежно від факту отримання чи неотримання останнім указаної допомоги при звільненні вперше.
Той факт, що позивач зазначені виплати не отримав під час першого звільнення з кадрової військової служби, на переконання суду, не покладає саме на відповідача обов`язку по проведенню виплати за період такої служби.
За таких обставин, суд доходить висновку, що відповідач жодним чином не порушив права позивача, а діяв виключно в межах наданих повноважень, та правомірно здійснив виплату одноразової грошової допомоги за період військової служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, оскільки позивач при попередньому звільненні набув право на отримання грошової допомоги.
Наведений висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12 листопада 2020 року у справі № 640/3835/19.
Додатково суд зауважує, що під час звільнення зі служби вдруге, у березні 2015 року, позивач отримав одноразову грошову допомогу за період служби з 18 березня 2014 року по 08 березня 2015 року, що підтверджу архівна відомість з січня по грудень 2015 року надана відповідачем.
За таких обставин, відповідач довів правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, позовні вимоги щодо визнання протиправними дій та зобов`язання Житомирського ОТЦК та СП провести перерахунок та виплату позивачу одноразової грошової допомоги саме за 13 років вислуги задоволенню не підлягають.
Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено та враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати зі сплати судового збору відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 263, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис