Справа № 280/10403/21
Суддя: Сацький Роман Вікторович
Дата ухвалення: 2022-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
14 січня 2022 року Справа № 280/10403/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сацького Р.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
01 листопада 2021 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі по тексту відповідач), в якій позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача №6 від 20.08.2021 про відмову у призначенні пенсії відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру»;

- зобов`язати відповідача призначити, нарахувати позивачу, починаючи з 13.08.2020 пенсію відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру».

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідачем протиправно не враховано період навчання у юридичному вузі 05.08.1996 по 29.06.2000, як період військової служби, до стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років за нормами Закону, оскільки довідка від 07.08.2020 № 3141 не завірена печаткою; період служби в органах внутрішніх справ з 05.08.1996 по 13.08.2003, оскільки у довідці від 20.07.2021 № 1/683 та у трудовій книжці не зазначено на яких посадах проходила служба. Внаслідок цього відповідачем необґрунтовано зроблено висновок щодо недостатності стажу, необхідного для призначення пенсії на підставі статті 86 Закону України «Про прокуратуру».

Ухвалою суду від 04.11.2021 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

У встановлений ухвалою суду строк, позивачем усунуто недоліки.

Ухвалою суду від 16.11.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

07.12.2021 від представника відповідача через канцелярію суду (вх. №72031) до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити позивачу у задоволені позовних вимог оскільки відсутній стаж для призначення пенсії за вислугою років.

23.12.2021 від позивача надійшов уточнений адміністративний позов, в якому позивач уточнює дату призначення пенсії.

Враховуючи приписи частини 5 статті 262 КАС України справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (частина 5 статті 250 КАС України).

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наступне.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 13 серпня 2021 року ОСОБА_1 враховуючи норми ст. 86 ЗУ «Про прокуратуру» звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугу років та необхідними документами, серед яких довідки Донецького юридичного інституту № 4/1-3141 від 07.08.2020, довідки Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області № 1/683 від 20.07.2021.

Рішенням про відмову у призначенні пенсії № 96 від 20.08.2021 позивачу було відмовлено в призначенні пенсії. Відмова в призначенні пенсії обґрунтована тим, що відповідно до наданих мною документів страховий стаж складає 25 років 3 дні, стаж роботи за вислугу років 17 років 11 місяців 24 дні, робота на прокурорських посадах складає 17 років 11 місяців 24 дні.

При цьому до стажу роботи за вислугою років не зараховано:

- період навчання з 05.08.1996 по 29.06.2000, як період військової служби, до стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років за нормами Закону, оскільки довідка від 07.08.2020 № 4/1-3141 не завірена печаткою;

- період служби в органах внутрішніх справ з 05.08.1996 по 13.08.2003, оскільки у довідці від 20.07.2021 № 1/683 та у трудовій книжці не зазначено на яких посадах проходила служба.

Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи суд виходить з наступного.

Згідно з положеннями ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

На час звернення позивача за призначенням пенсії набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII, ч.1 ст.86 якого визначено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше з 1 жовтня 2020 року і пізніше 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Частиною 8 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що право на пенсію за вислугу років мають особи, які, в тому числі, безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури.

Пенсії за вислугу років відповідно до цієї статті призначаються, перераховуються і виплачуються уповноваженими на це державними органами (частина 13 статті 86 Закону України «Про прокуратуру»).

Відповідно до вимог пункту 5 частини 1 статті 16 Закону України «Про прокуратуру», гарантії незалежності прокурора забезпечуються належним матеріальним, соціальним та пенсійним забезпеченням прокурора.

Щодо зарахування періоду з 05.08.1996 по 29.06.2000 суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 2 та 3 ст. 18 Закону України "Про міліцію" від 20.12.1990 № 565-ХІІ, в редакції, яка діяла на час навчання у навчальному закладі системи МВС України, вбачається, що особи, прийняті на службу до міліції, в тому числі слухачі й курсанти шкіл міліції, які перебувають на військовому обліку, на час служби знімаються з нього і перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ України. Навчання у школах Міністерства внутрішніх справ України після здобуття середньої освіти прирівнюється до проходження військової служби.

Згідно Переліку вищих закладів, що входять до єдиної системи військової освіти, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15.12.97 № 1410, Університеті внутрішніх справ (Донецький інститу внутрішніх справ) входить до переліку вищих навчальних закладів МВС України та відноситься до вищих закладів, що входять до єдиної системи військової освіти.

Наказ Міністра внутрішніх справ України № 62 від 14.02.2008 "Про затвердження Положення про вищі навчальні заклади Міністерства внутрішніх справ України" визначає, що статус "курсант" надається особам рядового та молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ (військовослужбовцям, що не мають звань офіцерів), які навчаються у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України.

У відповідності до положень п. 3 ч. 1 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ, початком проходження військової служби вважається день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних.

Згідно з положеннями ч. 2 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно ч. 1 ст. 25 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" зазначено, що навчання у військово-навчальних закладах зараховується курсантам як строкова військова служба.

Більш того, Вищий адміністративний суд визначив свою правову позицію з цього питання при розгляді аналогічної справи (ухвала від 02.06.2016 по справі К/800/6861/16), зазначивши, що військова служба (навчання) в училищах (інститутах) МВС України курсантів є строковою військовою службою.

Обгрунтовуючу відмову зарахувати вищезазначений стаж до вислуги років, відповідач послався, що довідка від 07.08.2020 № 3141 не завірена печаткою

З цього приводу суд зазначає, що відповідно до ст. 58-1 ГКУ відбиток печатки не може бути обов`язковим реквізитом будь-якого документа, що подається суб`єктом господарювання до органу державної влади або органу місцевого самоврядування. Копія документа, що подається суб`єктом господарювання до органу державної влади або органу місцевого самоврядування, вважається засвідченою у встановленому порядку, якщо на такій копії проставлено підпис уповноваженої особи такого суб`єкта господарювання або особистий підпис фізичної особи - підприємця

Згідно ч. 1, 2 ст. 55 ГКУ суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Суб`єктами господарювання є: 1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; 2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 58-1 ГКУ суб`єкт господарювання має право використовувати у своїй діяльності печатки. Використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим.

Відбиток печатки не може бути обов`язковим реквізитом будь-якого документа, що подається суб`єктом господарювання до органу державної влади або органу місцевого самоврядування. Копія документа, що подається суб`єктом господарювання до органу державної влади або органу місцевого самоврядування, вважається засвідченою у встановленому порядку, якщо на такій копії проставлено підпис уповноваженої особи такого суб`єкта господарювання або особистий підпис фізичної особи - підприємця. Орган державної влади або орган місцевого самоврядування не вправі вимагати нотаріального засвідчення вірності копії документа у разі, якщо така вимога не встановлена законом.

Наявність або відсутність відбитка печатки суб`єкта господарювання на документі не створює юридичних наслідків.

Згідно довідки Донецького юридичного інституту № 4/1-3141 від 07.08.2020 позивач, як курсант, навчався у Донецькому інституті внутрішніх справ при Донецькому державному університеті на денній формі навчання за державним замовленням:

- згідно наказу Донецького інституту внутрішніх справ при Донецькому державному університеті від 02.08.1996 № 171 о/с про зарахування на навчання курсантом та присвоєння спеціального звання «рядовий міліції», з 05.08.1996;

- згідно наказу Донецького інституту внутрішніх справ при Донецькому державному університеті від 29.06.2000 № 108 о/с про присвоєння спеціального звання «лейтенант міліції»;

- згідно наказ Донецького інституту внутрішніх справ при Донецькому державному університеті від 29.06.2000 № 110 о/с про відрядження у розпорядження УМВС України в Запорізькій області у зв`язку із закінченням навчання, з 29.06.2000.

Довідка від 07.08.2020 №4/1-3141 має кутовий штамп, вихідний номер та дату, підписана уповноваженою особою. Також довідка немає жодних дефектів щодо написання прізвища, імя по батькові позивача, складена на підставі інформації, що міститься в електронних базах даних Донецького юридичного інституту МВС України.

Таким чином позовні вимоги щодо зарахування стажу з 05.08.1996 по 29.06.2000 є такими, що підлягають задоволенню.

Щодо відмови в зарахуванні до стажу роботи за вислугу років період служби в органах внутрішніх справ з 05.08.1996 по 13.08.2003 суд зазначає наступне.

Частиною 6 ст. 86 ЗУ «Про прокуратуру» передбачено, що до вислуги років, що дає право на пенсію, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ.

Відповідно до Положення про проходженя служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114, яким згідно п.1 визначався порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки. До рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ належать особи, які перебувають у кадрах Міністрерства внутрішніх справ і яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством.

Пунктом 2 зазначеного Положення передбачено, що особам присвоюються спеціальні звання, які перебувають на службі в органах внутрішніх справ. Отже, до осіб начальницького складу органів внутрішніх справ відносяться особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ і яким присвоєно відповідні спеціальні звання, встановлені законодавством.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу за час проходження служби були присвоєні такі звання:

-згідно довідки Донецького юридичного інституту № 4/1-3141 від 07.08.2020 позивач, як курсант, навчався у Донецькому інституті внутрішніх справ при Донецькому державному університеті на денній формі навчання за державним замовленням:

-згідно наказу Донецького інституту внутрішніх справ при Донецькому державному університеті від 02.08.1996 № 171 о/с про зарахування на навчання курсантом та присвоєння спеціального звання «рядовий міліції», з 05.08.1996;

-згідно наказу Донецького інституту внутрішніх справ при Донецькому державному університеті від 29.06.2000 № 108 о/с про присвоєння спеціального звання «лейтенант міліції»;

-згідно наказ Донецького інституту внутрішніх справ при Донецькому державному університеті від 29.06.2000 № 110 о/с про відрядження у розпорядження УМВС України в Запорізькій області у зв`язку із закінченням навчання, з 29.06.2000.

Таким чином, з урахуванням того, що діючим законодавством визначено відношення особі, яке має спеціальне звання «лейтенант міліції» до осіб середнього начальницького складу, додаткове підтвердження для зарахування до стажу роботи за вислугу років період проходження служби на посаді осіб начальницького складу, з огляду на наявність в довідці Донецького юридичного інституту № 4/1-3141 від 07.08.2020 відомостей про присвоєння спеціального звання «лейтенант міліції», не потребується.

Суд розглядає копію трудової трудової книжки позивача за спірний період та зазначає наступне.

З наданої до матеріалів справи трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 вбачається:

з 05.08.1996 по 14.08.2003 проходив службу в органах внутрішніх справ безперервно (07 років 00 місяці) Наказ ДІВС №171о/с від 02.08.1996, Наказ МВС №243 відд 14.08.2003…

Також, в матеріалах адміністративної справи міститься довідка Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області № 1/683 від 20.07.2021, в якій зазначено, що ОСОБА_1 у період з 05 серпня 1996 року (наказ ректора Донецького інституту внутрішніх справ МВС України від 02.08.1996 № 171 о/с) до 14 серпня 2003 року безперервно проходив службу в органах внутрішніх справ.

Наказом УМВС України в Запорізькій області від 14.08.2003 № 243 о/с звільнений зі служби в органах внутрішніх справ за п. 64 «з» (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботі в інші міністерства і відомства) з 14 серпня 2003 року.

Вислуга років на день звільнення складає: у календарному обчисленні - 07 років 00 місяців 09 днів, у пільговому обчисленні - 07 років 02 місяці 00 днів.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст.17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 №8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Право на виплати зі сфери соціального забезпечення було включено до змісту статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вперше у рішенні у справі "Міллер проти Австрії'" від 16 грудня 1974 року, де Суд встановив принцип, згідно з яким обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином. Позиція Суду була підтверджена і у рішенні "Гайгузус проти Австрії" від 16 вересня 1996 року, якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, в свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.

Аналогічні висновки містяться в правовій позиції Європейського суду з прав людини, викладеній у п.23 рішення «Кічко проти України» від 08.11.2005, а саме: якщо правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

За таких обставин суд дійшов висновку, що під час проходження служби в ОВС позивач відносився до осіб молодшого та середнього начальницького складу.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними ст. 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Відповідно до ч.4 ст.245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Призначення, нарахування (перерахування) та виплата пенсії відносить до виключної компетенції органів Пенсійного фонду України, а тому суд не може втручатися в його дискреційні повноваження щодо розрахунку стажу та призначення пенсії.

Частиною 2 статті 9 КАС України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного суб`єктами владних повноважень, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.

З огляду на встановлені обставини справи та наведені норми закону, якими регулюються спірні відносини, суд дійшов висновку, що належним способом захисту у даній справі буде визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, яка викладена у рішенні від 20.08.2020 №96 та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про призначення пенсії позивача від 13.08.2021 з зарахуванням періодів його роботи з 05.08.1996 по 13.08.2003 до вислуги років, відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Згідно зі ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Матеріалами справи встановлено факт сплати судового збору у розмірі 2522,40 грн, що підтверджується квитанцією №ПН2782638 від 29.10.2021.

Керуючись статями 2, 6, 8-10, 14, 90, 139, 143, 241-246 та 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іпн НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, просп. Соборний, буд. 158 Б, ) про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №96 від 20.08.2021 про відмову у призначенні пенсії відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву про призначення пенсії ОСОБА_1 від 13.08.2021 з зарахуванням періодів його роботи з 05.08.1996 по 13.08.2003 до вислуги років, відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

В іншій частині позовної заяви відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, просп. Соборний, буд 158 Б, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іпн НОМЕР_2 ) витрати на оплату судового збору в сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення в повному обсязі виготовлено та підписане суддею 14.01.2022.

Суддя Р.В. Сацький