Справа № 240/11653/21
Суддя: Капинос Оксана Валентинівна
Дата ухвалення: 2022-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
категорія 109020100
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Капинос О.В.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Романівської селищної ради про визнання недійсним рішення,
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить:
визнати недійсним рішення Романівської сільської ради №130-4/21 четвертої сесії восьмого скликання від 26.01.2021 року "Про розгляд заяв гр. ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 в частині надання дозволу громадянину ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для безоплатної передачі у власність із земель запасу та земель комунальної власності площею 0.20 га для ведення особистого селянського господарства за межами с.Романівка, що була надана в постійне користування згідно Державного акта батькові ОСОБА_3 спадкоємцем якого він є.
В обґрунтування позову зазначає, що після смерті батька він постійно користується земельною ділянкою площею 2га та 0,40 га, яка належала його батькові на праві постійного користування на підставі державного акта. Разом з тим, вказує, що рішенням Романівської селищної ради №130-4/21 четвертої сесії восьмого скликання від 26.01.2021 року йому та ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для безоплатної передачі у власність із земель запасу та земель комунальної власності площею по 0,20 га для ведення особистого селянського господарства. Вважає таке рішення протиправним, оскільки відповідачем незаконно частина земельної ділянки, що належала його батькові, єдиним спадкоємцем якого він є, передана третім особам.
Провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідач надіслав відзив на позов, в якому зазначив, що відповідно до схематичного плану доданого до заяви гр. ОСОБА_1 надання дозволу громадянину на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2.00 га за межами села Романівка в урочищі "Соснина" неможливе в зв"язку з тим, що дана земельна ділянка, яка зазначена в схематичному плані не відповідає місце розташуванню земельної ділянки відповідно до ст.118 Земельного кодексу України, оскільки на даній земельній ділянці розташовано земельні ділянки громадян на праві постійного користування землею. Докази того, що позивач є спадкоємцем земельної ділянки відсутні. Отже, позов вважає безпідставним.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.
Відповідно до протоколу засідання виконкому Романівської сільської ради від 04.05.1996 ОСОБА_3 виділено земельну ділянку у розмірі 0,40 га для особистого підсобного господарства.
На право постійного користування земельною ділянкою було виготовлено державний акт Серія ЖТ-341.
11.01.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку по безоплатній її передачі у власність яка знаходиться за межами населеного пункту с.Романівка Романівського району, площею 2 га в урочищі "Соснина" для ведення особистого селянського господарства.
26.01.2021 відповідачем прийнято рішення "Про розгляд заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
У рішенні зазначено, що розглянувши і обговоривши заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства та 0,40 га для ведення особистого селянського господарства відповідно, копії паспортів, копії податкових номерів, плани-схеми розташування земельних ділянок. Згідно плану-схеми наданої земельної ділянки ОСОБА_1 , він претендує на земельну ділянку, частина якої була в постійному користуванні його покійного батька, а частина перебуває у користуванні жителів с.Романівка (згода на передачу ділянок у власність відсутня), на плані схемі наданої ОСОБА_2 , вказана земельна ділянка, яка перебувала у користуванні ОСОБА_4 площа якої становить 0,40 га, з чого випливає, що заявники претендують на одну і ту ж земельну ділянку площею 0,40 га, в зв`язку з цим вирішено:
Надати дозвіл ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для безоплатної передачі у власність з земель запасу та земель комунальної власності площею по 0,20 га для ведення особистого селянського господарства за межами с.Романівка.
Позивач вважає таке рішення в частині надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою протиправним, звернувся до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Спірні правовідносини регулюються Земельним кодексом України від 25.10.2001 №2768-III (далі - ЗК України в редакції, чинній на день виникнення спірних правовідносин), а також прийнятими відповідно до Конституції України та цього Кодексу нормативно-правові акти.
Відповідно до п."б" ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.
Частинами 1-3 ст.116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Згідно з ч.6 ст.118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).
Частиною 7 ст.118 ЗК України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Відповідно до вимог п. б ч. 1 ст.121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.
Частинами 10 та 11 ст. 118 ЗК України встановлено, що відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.
Відповідно до приписів ч.1 ст.10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 №280/97-ВР (далі - Закон, в редакції, чинній станом на день виникнення спірних правовідносин) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Пунктом 34 ч.1 ст.26 Закону передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, як вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
Відповідно до частин 1, 2 ст.59 Закону, рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.
Із системного аналізу норм ч.7 ст.118 ЗК України та п.34 ч.1 ст.26 Закону вбачається, що питання надання дозволу на розробку проекту землеустрою тощо відведення земельної ділянки, відповідач має вирішувати за наслідками розгляду відповідного клопотання на пленарному засіданні. Громадянин із земель комунальної власності має право на отримання безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства. Для цього він подає до відповідної сільської, селищної, міської ради клопотання, за результатами якого у місячний строк рада дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.
Встановлено, що рішенням відповідача від 26.01.2022 надати дозвіл ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для безоплатної передачі у власність з земель запасу та земель комунальної власності площею по 0,20 га для ведення особистого селянського господарства за межами с.Романівка.
При цьому, позивач не погоджується з таким рішенням в частині надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою, оскільки вказана земельна ділянка перебувала у постійному користуванні його батька, єдиним спадкоємцем якого він є.
Однак, у спірному рішенні відповідач зазначив, що спірна земельна ділянка перебувала у користуванні покійного батька позивача - ОСОБА_3 , а не самого позивача.
Крім того, суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні будь-які документальні докази, які б підтверджували правові підстави користування даною земельною ділянкою позивачем.
Відповідно до ч.1 ст.119 ЗК України, на яку посилається позивача, громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно протягом п`ятнадцяти років користуються земельною ділянкою, але не мають документів, що засвідчують наявність у них прав на зазначену земельну ділянку, можуть звернутися до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу такої земельної ділянки у їхню власність.
Надані позивачем квитанції та повідомлення про сплату земельного податку за 2016 та 2020 рік, не свідчать про постійне користування земельною ділянкою понад 15 років, як зазначає позивач.
Крім того, як вже зазначалося, земельна ділянка перебувала у постійному користуванні батька позивача, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тобто, доводи позивача, що після смерті батька він особисто користується земельною ділянкою понад 15 років, суд оцінює критично.
Також, суд вважає за необхідне відмітити, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.
Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 545/808/17 та від 08 травня 2018 року у справі № 815/3799/17.
Прийняття відповідачем рішення про надання дозволу позивачу або третій особі на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не означає, що вказана земля буде обов`язково передана у власність таких осіб.
Суд зауважує, що факт надання дозволу на розробку проекту землеустрою ще не є вирішенням питання про передачу земельної ділянки у власність, оскільки цей дозвіл лише засвідчує намір щодо розпорядження земельною ділянкою. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність не створює права на її отримання у власність поза встановленою законодавством процедурою.
Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно із ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
В силу положень п. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень ( нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності.
Конституційний Суд України в пп.3.6 п.3 Рішення від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 (у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) зазначив, що системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття охоронюваний законом інтерес у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям права має один і той же зміст.
У вказаній справі Конституційний Суд України вирішив, що поняття охоронюваний законом інтерес, що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям права, треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Також вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, Конституційний Суд України в п.4.1 рішення від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав або інтересів позивача на момент його звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Статтею 55 Конституції України закріплено фундаментальний принцип судового захисту всіх порушених прав людини і громадянина. Так, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини для того, щоби мати можливість звернутися за захистом до суду особа має довести, що вона є жертвою порушення прав. Щоби претендувати на статус жертви такого порушення, оспорюваний захід має безпосередньо зашкодити особі (рішення Аксу проти Туреччини [Aksu v. Turkey] пункт 50; Берден [Burden v. the United Kingdom] пункт 33; Тенасе проти Молдови [Tгnase v. Moldova]).
Отже, наведені вище положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно, без реального порушення прав, свобод чи інтересів позивача у спірних правовідносинах, тільки тому, що заявник вважає, що начебто певні обставини впливають на його правове становище. Предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов`язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.
Таким чином, враховуючи положення зазначених норм законодавства, особа, яка звертається до адміністративного суду з позовом має довести наявність порушення оскаржуваним рішенням, дією або бездіяльністю суб`єкту владних повноважень саме її прав, свобод або законних інтересів у сфері публічно-правових відносин, які потребують судового захисту.
Суд зазначає, що в даному випадку позивач оскаржує рішення в частині надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,20 га у власність гр. ОСОБА_2 , що не створює для позивача обов`язків чи правових наслідків за результатами його прийняття.
З матеріалів справи суд не вбачає наявність фактів порушення прав або інтересів позивача саме оскаржуваним рішенням в цій частині. Під час розгляду справи позивач не обґрунтував, які саме його права та інтереси порушені відповідачем під час розгляду питання про надання ОСОБА_2 дозволу на виготовлення проекту землеустрою земельної ділянок та судом не встановлено таких порушень.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов необґрунтований, тому відмовляє у його задоволенні у повному обсязі.
Керуючись статтями 242-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Капинос