Справа № 280/12803/21
Суддя: Максименко Лілія Яковлівна
Дата ухвалення: 2022-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2022 року Справа № 280/12803/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Максименко Л.Я. розглянувши в письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Півдеино-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (вул. Лобановського, 10, м. Запоріжжя, 69006, )

про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась із позовною заявою до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (далі відповідач), в якій позивач просить суд визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Вербицької Людмили Григорівни від 23.12.2019 про відкриття виконавчого провадження № 60933217 на підставі постанови Ленінського ВДВС № 49091154 від 30.10.2015 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Ленінського ВДВС 205089, 04 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що при поверненні виконавчого документа стягувачу за його заявою у ВП № 49091154, державний виконавець повинен був зазначити у виконавчому документі, яка сума за період здійснення цього виконавчого провадження була стягнута з боржника на користь стягувача і яка сума виконавчого збору була стягнута з боржника на користь ВДВС. І тільки у разі, якщо сума стягнутого виконавчого збору виявилася меншою, ніж 10% від суми, фактично стягнутої на користь стягувача під час здійснення ВП № 49091154, виносити постанову про стягнення з боржника в окремому виконавчому провадженні різниці між цими сумами за умови наявності такої різниці. Однак, всупереч зазначених правових норм постанова про відкриття ВП № 60933217 від 23.12.19 направлена на стягнення 10 % суми виконавчого збору від повної суми виконавчого документу, який відкликано, а не від суми примусового стягнення за цим документом за період здійснення ВП № 49091154, що є незаконним. З урахуванням викладеного, просить позов задовольнити, а оскаржувану постанову скасувати.

Відповідач позовну заяву не визнав. У відзиві від 27.01.2022 посилається на те, що на виконанні у Дніпровському відділі державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебуває постанова № 49091154 від 30.10.2015 року винесена державним виконавцем Дорошенко К.В. про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 205089,04 грн. Постановою від 23.12.2019 відкрито виконавче провадження з примусового виконання постанови № 49091154 від 30.10.2015. Стверджує, що оскаржувана постанова була направлена стороні виконавчого провадження за вих. № 43466. Однак, надати підтверджуючу інформацію про відправлення боржнику копії постанови про відкриття виконавчого провадження не вбачається можливості, через знищення реєстрів на відправлену кореспонденцію за 2019 рік, у зв`язку із закінченням строків зберігання, (строк зберігання один рік) що передбачено Переліком типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 578/5 від 12.04.2012. Відтак, просить у задоволенні позовної заяви відмовити повністю.

Ухвалою суду від 28.12.2021 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви строком 10 днів від дня одержання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою суду від 17.01.2022 відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено судове засідання на 24.01.2022.

Ухвалою суду від 25.01.2022 відкладено розгляд справи на 27.01.2022.

У судовому засіданні 27.01.2022 позивач та його представник підтримали заявлені вимоги.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовної заяви.

У судовому засіданні 27.01.2022 оголошена перерва до 16-00.

Після оголошеної перерви учасники справи не прибули.

За приписами частини 6 статті 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до частини 9 статті 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Таким чином, суд визнав за доцільне вирішити справу за наявними в ній матеріалами, в порядку письмового провадження.

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

23.10.2015 року на підставі виконавчого листа по справі № 334/12210/14-ц, виданого Ленінським районним судом 29.05.2015, Ленінським відділом державної виконавчої служби м. Запоріжжя за заявою стягувача ПАТ "Укрсоцбанк" відкрито виконавче провадження №49091154 про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку 2 050 890, 44 грн.

30.10.2015 року в рамках виконавчого провадження № 49091154 державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 10 % від суми, яка підлягає примусовому стягненню за виконавчим листом, а саме 205 890, 44 грн. (2 050 890,44 гри. х 10%).

20.12.2019 постановою державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя ГТУЮ в Запорізькій області на підставі п. 1 ч.1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчий лист № 334/12210/14-ц від 29.05.2015, виданий Ленінським районним судом м. Запоріжжя, повернуто стягувачу.

23.12.2019 постановою державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя ГТУЮ в Запорізькій області відкрито виконавче провадження № 60933217 з примусового виконання постанови Ленінського ВДВС №49091154 від 30.10.2015 про стягнення з ОСОБА_1 205 089,04 грн.

Не погоджуючись із постановою державного виконавця про відкриття виконавчого провадження №60933217 від 23.12.2019, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).

Відповідно до ст. 1 Закону № 1404-УІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VІІІ примусовому виконанню підлягають постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору та постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження.

Частиною першою статті 26 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Відповідно до частини п`ятої вказаної вище статті Закону № 1404-VІІІ виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Судом встановлено, що оскаржуваною постановою державного виконавця від 23.12.2019 відкрито виконавче провадження № 60933217 з примусового виконання виконавчого документу постанови Ленінського ВДВС № 49091154 від 30.10.2015 про стягнення з ОСОБА_1 205089,04 грн.

Виходячи з аналізу норм Закону № 1404-VІІІ порядок відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчих документів щодо стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій регулюється загальними нормами цього Закону щодо порядку примусового виконання рішення на підставі виконавчих документів.

Як убачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 просить суд визнати протиправною постанову від 23.12.2019 про відкриття виконавчого провадження № 60933217, обґрунтовучи протиправність такого рішення тим, що стягнення з позивача виконавчого збору є неправомірним, оскільки, на його думку, державний виконавець не вчинив жодних дій щодо виконання рішення суду. Крім того, позивач не погоджується із сумою виконавчого збору та наводить відповідні доводи щодо завищення такої суми, посилаючись, зокрема, на частину другу статті 27 Закону № 1404-VІІІ.

Однак, суд зауважує, що оскаржуючи постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого документа щодо стягнення виконавчого збору, яка є самостійним рішенням суб`єкта владних повноважень, а підстави і порядок його прийняття врегульовано Законом № 1404-VІІІ.

В той же час ОСОБА_1 не обґрунтовує протиправність постанови про відкриття виконавчого провадження, а фактично наводить доводи щодо незгоди із постановою державного виконавця ВДВС про стягнення виконавчого збору, яка у цій справі не оскаржується.

Підставою для прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження є виконавчий документ, яким у цій справі є постанова про стягнення виконавчого збору від 30.10.2015 №49091154.

Посилання позивача на те, що оскаржуваною постановою відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 всієї суми виконавчого збору, без урахування раніше стягнутої суд дослідивши відхиляє з огляду на таке.

Суд зазначає, що Закон № 1404-VIII є спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій. Натомість детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (далі - Інструкція), розробленою відповідно до законів № 1403-VIII і № 1404-VIII, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню.

Положення цієї Інструкції слід розглядати як такі, що прийняті відповідно до вимог вказаних законів, та такі, що не можуть їм суперечити, у тому числі встановлювати нові вимоги, які прямо не передбачені законами, на виконання яких ця Інструкція затверджена.

Норми частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII зобов`язують державного виконавця у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої, зокрема, пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа винести постанову про стягнення виконавчого збору, яка виконується в порядку, встановленому цим Законом.

Вказані положення частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII кореспондуються з нормою абзацу 10 пункту 8 розділу III Інструкції.

При цьому, пункт 21 розділу ІІІ Інструкції встановлює, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону. При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця. Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

Виходячи зі змісту наведеної вище норми Інструкції у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відповідну відмітку щодо залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору.

Як свідчать долучені до матеріалів справи засвідчені ксерокопії матеріалів виконавчого провадження, під час примусового виконання виконавчого листа №334/12210/14-ц від 29.05.2015 Ленінського районного суду м. Запоріжжя, виконавчою службою було стягнуто 1846,74 грн. виконавчого збору. Вказане підтверджується, зокрема, написом на самій постанові від 30.10.2015 №49091154 про стягнення виконавчого збору та вказано про це у листі від 10.11.2021 вих.№ 7/314 Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) .

Тобто, на момент винесення оскаржуваної постанови від 23.12.2019 про відкриття виконавчого провадження, з ОСОБА_1 не було стягнуто виконавчий збір у сумі 203 242,23 грн. (205 089,04 грн. 1846,74 грн.).

Однак, суд зауважує, що у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначаються саме реквізити виконавчого документу, а саме в даному випадку постанови про стягнення виконавчого збору від 30.10.2015 № 49091154. Тому, в графі «про» що виконавчий документ державний виконавець самостійно не може змінювати суму.

Отже, судом встановлено, що порядок прийняття оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження, визначений Законом № 1404-VІІІ, відповідачем не порушено, а постанова про стягнення виконавчого збору, на підставі якої відкрито виконавче провадження, є чинною та ОСОБА_1 не оскаржується.

Частиною першою статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

У зв`язку із відмовою у позові розподіл судових витрат в порядку ст. 139 КАС України судом не здійснюється.

Керуючись статтями 2, 77, 139, 241, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Півдеино-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (вул. Лобановського, 10, м. Запоріжжя, 69006, ) про визнання протиправною та скасування постанови, - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 27.01.2022.

Суддя Л.Я. Максименко