Справа № 120/16263/21-а
Суддя: Жданкіна Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

19 січня 2022 р. Справа № 120/16263/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Жданкіної Наталії Володимирівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю дій відповідача щодо відмови позивачу у зарахуванні в подвійному розмірі стаж її роботи в Перевальській обласній психоневрологічній лікарні на посаді головного бухгалтера з 12.02.1998 по 13.02.2004.

Ухвалою від 24.11.2021 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву.

У встановлений судом строк відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому останній заперечив щодо задоволення даного позову. Свою позицію відповідач вмотивовував тим, що позивач 12.05.2021 звернулась до управління в порядку визначеному Законом України "Про звернення громадян". Згідно записів трудової книжки позивач в період з 12.02.1998 по 13.02.2004 працювала на посаді головного бухгалтера в Перевальській обласній психоневрологічній лікарні Луганської області та зазначені відомості були враховані при обчисленні страхового стажу в повному обсязі. Також, відповідачем звернуто увагу, що період роботи з 01.01.2004 зараховується в кратності лише для визначення права на призначення пенсії.

Крім того, стороною відповідача вказано на те, що долучені позивачем як до заяви від 12.05.2021 так і до позовної заяви документи видані в 2021 році на непідконтрольній українській владі території, а відтак є недійсними та не створюють правових наслідків.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності, встановив, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області та отримує пенсію за віком, призначену достроково як матері особи з інвалідністю з дитинства, обчислену відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Матеріалами справи підтверджується, що 12.05.2021 позивач звернулась до ГУ ПФУ у Вінницькій області із заявою в які просила посприяти в зарахуванні в подвійному розмірі стажу роботи в період з 12.02.1998 по 13.02.2004 на посаді головного бухгалтера в Перевальській обласній психоневрологічній лікарні Луганської області.

У відповідь на вказану заяву, відповідач листом від 07.06.2021 за №5387-4828/К-02/8-0200/21 відмовив у зарахуванні відповідного стажу роботи позивача у подвійному розмірі через відсутність документального підтвердження про перебування / не перебування позивача у відпустках без збереження заробітної плати чи у частково оплачуваних відпустках по догляду за дитиною. Крім того, відповідач роз`яснив, що що пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 01.01.2004 застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.

24.09.2021 позивач звернулась до відповідача з заявою зарахування періоду роботи з 12.02.1998 по 13.02.2004 в стаж її роботи в подвійному розмірі та здійснити перерахунок пенсії з дати її призначення, однак отримала відмову від 25.10.2021 за №12447-11831/К-02/8-0200/21 у здійснення відповідного перерахунку з підстав наведених у листі від 07.06.2021 за №5387-4828/К-02/8-0200/21 .

Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Статтею 8 Закону №1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно із частиною першою статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Відповідно до статті 24 Закон №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Водночас, нормами ст.16 Прикінцевих положень ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на за вислугою років.

Відповідно до ст.22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 04.12.2019 у справі №689/872/17, адміністративне провадження №К/9901/30623/18.

Закон №1058-IV набрав чинності 1 січня 2004 року.

До цього моменту пенсійні відносини врегульовувалися Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII (далі - Закон №1788-XII).

Згідно із статтею 60 Закону № 1788-XII робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про психіатричну допомогу" заклад з надання психіатричної допомоги - психіатричний, наркологічний чи інший спеціалізований заклад охорони здоров`я, центр, відділення, кабінет тощо, інші заклади та установи будь-якої форми власності, діяльність яких пов`язана з наданням психіатричної допомоги.

Згідно абз. 6 ст. 1 вказаного Закону фахівець - медичний працівник (лікар, медична сестра, фельдшер), психолог, соціальний працівник та інший працівник, який має відповідну освіту та спеціальну кваліфікацію і бере участь у наданні психіатричної допомоги

Статтею 10 Закону України "Про психіатричну допомогу" визначено, психіатрична допомога надається закладами з надання психіатричної допомоги всіх форм власності, а також лікарями-психіатрами за наявності ліцензії, отриманої відповідно до законодавства. Психіатрична допомога особам віком до 18 років у закладах з надання психіатричної допомоги надається окремо від повнолітніх осіб. Медичні працівники, інші фахівці для допуску до роботи з особами, які страждають на психічні розлади, повинні пройти спеціальну підготовку та підтвердити свою кваліфікацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Професійна підготовка, перепідготовка та підвищення кваліфікації медичних працівників, інших фахівців, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійснюються відповідно до законодавства.

Таким чином, з наведених вище положень вбачається, що психоневрологічна лікарня належить до закладу охорони здоров`я, в якому надається медична допомога особами, які страждають на психічні розлади, а тому робота у такому медичному закладі має бути зарахована до стажу роботи у подвійному розмірі.

Разом з тим, частиною першою ст. 27 Закону України "Про психіатричну допомогу" професійні права, обов`язки лікаря-психіатра, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, у тому числі здійснюють догляд за особами, які страждають на психічні розлади, при наданні психіатричної допомоги встановлюються Основами законодавства України про охорону здоров`я, цим Законом та іншими законами. Лікар-психіатр, інші працівники, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійснюють догляд за особами, які страждають на психічні розлади, мають право на пільги, встановлені законодавством України для осіб, зайнятих на важких роботах та з шкідливими і небезпечними умовами праці.

Системний аналіз наведених правових норм свідчить про те, що визначальним питанням для віднесення періоду роботи до стажу, який зараховується у подвійному розмірі, є саме робота у закладах з надання психіатричної допомоги, яку виконувала позивач.

Згідно зі статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За приписами статті 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

В трудовій книжці ОСОБА_1 (серії НОМЕР_1 від 30.07.1981) під №18 міститься запис про прийняття позивача з 12.02.1998 на роботу в Перевальській обласній психоневрологічній лікарні Луганської області на посаду головного бухгалтера. Під №19 міститься запис про звільнення позивача з займаної посади з 13.02.2004.

Що стосується доводів відповідача про те, що довідка, видана на тимчасово окупованій території не може бути взята до уваги, то на думку колегії суддів такі є безпідставними, оскільки, документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, оскільки вказана обставина не може слугувати підставою порушення прав громадян України на пенсійне забезпечення, що відповідає правозастосовній практиці в частині застосування так званих "намібійських винятків" Міжнародного суду ООН.

При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

В свою чергу, відсутність у відповідача можливості здійснити перевірку відомостей на підприємстві, яке знаходиться на непідконтрольній українській владі території, не може бути підставою для відмови особі у реалізації наявного у нєї права на пенсійне забезпечення.

Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Тобто в розрізі даної справи та за умови підтвердження трудового стажу, як громадянин України, позивач наділений правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.

Подібна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 28.08.2018 (справа №175/4336/16-а), від 25.09.2018 (справа №242/65/17), від 11.07.2019 (справа №423/1156/17) і суд не вбачає підстав для відступу від неї.

Поряд із цим, суд враховує, що як вже було зазначено вище, визначальним питанням для віднесення періоду роботи до стажу, який зараховується у подвійному розмірі, є саме робота у закладах з надання психіатричної допомоги, яку виконувала позивач.

Наказ Міністерства охорони здоров`я України від 28.10.2002 №385 «Про затвердження переліків закладів охорони здоров`я, лікарських, провізорських посад, посад молодших спеціалістів з фармацевтичною освітою, посад професіоналів у галузі охорони здоров`я та посад фахівців у галузі охорони здоров`я з у закладах охорони здоров`я» містить вичерпний перелік посад працівників закладу охорони здоров`я. При цьому, таких посад як головний бухгалтер у зазначеному переліку не міститься.

Тобто, відповідно до Закону України №2586-III можливість зарахування до стажу роботи в подвійному розмірі пов`язується із виконанням відповідної роботи та безпідставно стверджувати про наявність підстав для зарахування до стажу роботи в подвійному розмірі певного періоду роботи лише з тих міркувань, що позивач працювала у протитуберкульозному закладі.

Доказів того, що позивач при виконанні своїх обов`язків головного бухгалтера надавала медичну допомогу, здійснювала догляд за хворими, матеріали справи не містять, що свідчить про відсутність підстав для зарахування до стажу роботи у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" періоду роботи на посаді головного бухгалтера, оскільки зазначена посада не є такою, що за своїм характером відноситься до роботи, яка дає право на зарахування стажу роботи у подвійному розмірі.

Враховуючи зазначене, підстави для зарахування позивачу періоду роботи з 12.02.1998 по 13.02.2004 на посаді головного бухгалтера в Перевальській обласній психоневрологічній лікарні Луганської області у подвійному розмірі відсутні.

За встановлених в цій справі обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин суд дійшов висновку, що позовні вимоги необґрунтовані і у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

За правилами статті 139 КАС України понесені позивачем витрати у виді судового збору за подання даного позову покладаються на позивача та відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

в и р і ш и в :

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100, )

Суддя Жданкіна Наталія Володимирівна