Справа № 600/5381/21-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2022-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

18 січня 2022 р. м. Чернівці Справа № 600/5381/21-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лелюка О.П., за участю: секретаря судового засідання Миронець Н.Я., позивача ОСОБА_1 та його представника Поляк М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження клопотання відповідача про залишення позову без розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправним та зміну наказу, стягнення коштів,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів.

Позивач просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 надбавки за особливості проходження військової служби в розмірі 87,8% від окладу за військове звання, надбавку за вислугу років за період з 01 березня по 23 березня 2020 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку за особливості проходження військової служби в розмірі 87,8% від окладу за військове звання, надбавку за вислугу років за період з 01 березня по 23 березня 2020 року;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 34 (тридцять чотири) календарних дні щорічної основної відпустки за 2020 рік та за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки за участь в антитерористичній операції та операції об`єднаних сил як учаснику бойових дій за період з 21 грудня 2015 року по 23 березня 2020 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 34 (тридцять чотири) календарних дні щорічної основної відпустки за 2020 рік та за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки за участь в антитерористичній операції та операції об`єднаних сил як учаснику бойових дій за період з 21 грудня 2015 року по 23 березня 2020 року.

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення за 2020 рік;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги по звільненню в розмірі 50% за кожен повний прослужений рік за період з 12 серпня 2015 року по 23 березня 2020 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу по звільненню в розмірі 50% за кожен повний прослужений рік за період з 12 серпня 2015 року по 23 березня 2020 року;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 24 березня 2020 року (перший робочий день після звільнення з військової служби) по день ухвалення рішення у справі.

Ухвалою суду від 22 жовтня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строки для подання заяв по суті справи; клопотання позивача про витребування доказів задоволено; витребувано докази у Військової частини НОМЕР_1 .

Ухвалою суду від 01 грудня 2021 року клопотання представника позивача про поновлення та продовження процесуальних строків, витребування та долучення доказів у даній справі задоволено. Поновлено ОСОБА_1 строк для подання клопотання про витребування доказів та задоволено його. Витребувано у Військової частини НОМЕР_1 належним чином засвідчені копії матеріалів службового розслідування стосовно ОСОБА_1 та докази ознайомлення його з наказами командира Військової частини НОМЕР_1 №356 від 31 грудня 2019 року та №83 від 23 березня 2020 року. Поновлено ОСОБА_1 строк для долучення доказів до матеріалів справи. Долучено до матеріалів даної справи копії обхідного листа на військовослужбовця офіцерського складу старшого лейтенанта ОСОБА_1 від 03 квітня 2020 року та акту про відсутність документів у конверті від 24 листопада 2021 року. Продовжено ОСОБА_1 строк подання відповіді на відзив та заяви в порядку частини першої статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України на п`ятнадцять днів з дня отримання копії цієї ухвали.

На виконання вимог указаної ухвали відповідачем подано до суду копії матеріалів службового розслідування за фактом самовільного залишення місця служби командиром 3 самохідної артилерійської батареї самохідного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини НОМЕР_1 старшим лейтенантом ОСОБА_1 , а також копії сторінок журналу обліку видачі приписів військової частини НОМЕР_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, з указаними вище документами ознайомився представник позивача Поляк М.В., діюча в інтересах ОСОБА_1 на підставі ордеру про на надання правничої правової (допомоги) серії СЕ №1005985 від 24 листопада 2021 року.

21 грудня 2021 року від представника позивача надійшла позовна заява в новій редакції від 17 грудня 2021 року, в якій він просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №356 від 31 грудня 2019 року про визнання старшого лейтенанта ОСОБА_1 , командира самохідної артилерійської батареї самохідного артилерійського дивізіону таким, що 30 грудня 2019 року самовільно залишив військову частину, та його зняття з 30 грудня 2019 року з усіх видів забезпечення;

- визнати протиправним та змінити наказ №83 командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) ОСОБА_2 від 23 березня 2020 року про визнання таким, що 23 березня 2020 року посаду та справи здав, виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і направлення до зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 у частині дати звільнення;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення у розмірі 58615,02 грн, компенсацію за 11 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки у розмірі 7083,70 грн, середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 квітня 2020 року по 24 квітня 2020 року у сумі 12879,44 грн.

Ухвалою суду від 22 грудня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву в новій редакції ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправним та зміну наказу, стягнення коштів. Призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження на 18 січня 2022 року о 09 год. 30 хв. та встановлено строки для подання заяв по суті справи.

24 грудня 2021 року від представника позивача надійшла позовна заява у новій редакції від 24 грудня 2021 року.

В цій позовній заяві позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №356 від 31 грудня 2019 року про визнання старшого лейтенанта ОСОБА_1 , командира самохідної артилерійської батареї самохідного артилерійського дивізіону таким, що 30 грудня 2019 року самовільно залишив військову частину, та його зняття з 30 грудня 2019 року з усіх видів забезпечення;

- визнати протиправним та скасувати пункт 2 наказу командира військової частини НОМЕР_1 №36 від 20 лютого 2020 року, яким командира 3 самохідної артилерійської батареї самохідного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_1 за порушення вимог законодавства України, що підпадають під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого, ч.4 статті 407 КК України, на підставі статті 45 Дисциплінарного статуту Збройних сил України, після його повернення до місця служби притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення « сувора догана» під особистий підпис, та пункт 3, яким позивача позбавлено премії за грудень 2019 року та січень у повному обсязі, знято з усіх видів грошового забезпечення»;

- визнати протиправним та змінити наказ №83 командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) ОСОБА_2 від 23 березня 2020 року про визнання таким, що 23 березня 2020 року посаду та справи здав, виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і направлення до зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 у частині дати звільнення з 23 березня 2020 року на 04 квітня 2020 року;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення у розмірі 58615,02 грн, компенсацію за 11 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки у розмірі 7083,70 грн, премію за грудень 2019 року у сумі 3714,50 грн, середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 квітня 2020 року по 24 квітня 2020 року у сумі 12879,44 грн.

Поряд з цим представником позивача подано і клопотання про поновлення процесуального строку.

Ухвалою суду від 18 січня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про поновлення процесуального строку у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправним та зміну наказу, стягнення коштів.

Отже, судом розглядається позовна заява у новій редакції від 17 грудня 2021 року.

У судовому засіданні 18 січня 2022 року судом встановлено, що 17 січня 2022 року до суду від відповідача надійшло клопотання про залишення позову без розгляду, обґрунтоване пропуском строку звернення до суду з позовною заявою із вимогами щодо оскарження наказу командира військової частини НОМЕР_1 №83 від 23 березня 2020 року та щодо вимоги про стягнення грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 квітня 2020 року по 24 квітня 2020 року у сумі 12879,44 грн.

У судовому засіданні представник позивача заперечувала щодо задоволення указаного клопотання, посилаючись на дотримання позивачем строку звернення до суду. Водночас вказано і про те, що з вимогами про стягнення грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні особа може звернутися до суду без обмеження будь-яким строком.

Відповідач, повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

За таких обставин, розглянувши клопотання відповідача про залишення позову без розгляду та перевіривши матеріали справи, суд зазначає наступне.

Згідно із частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд касаційної інстанції неодноразово приходив до висновку, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі (зокрема, постанова Верховного Суду України від 17 липня 2015 року в справі №21-8а15, постанови Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі №806/1899/17, від 29 березня 2018 року у справі №815/1767/17, від 31 жовтня 2019 року у справі №2340/4192/18 та ін.)

Оскільки в ситуації, що розглядається судом, спеціальне законодавство, яким врегульовано порядок проходження військової служби, порядок і строки виплати грошового забезпечення військовослужбовцям при звільненні з військової не передбачає дату проведення остаточного розрахунку та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату військовослужбовцю всіх належних сум при звільненні, тому за аналогією закону до спірних відносин необхідно застосувати норми статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України, на які і посилається позивач в обґрунтування заявлених вимог про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 квітня 2020 року по 24 квітня 2020 року у сумі 12879,44 грн.

Так, відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Проаналізувавши наведені норми у взаємозв`язку із положеннями статей 1 та 2 Закону України «Про оплату праці», Верховний Суд вказав, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати (постанова Великої Палата Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, постанова Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №750/5365/18 та ін.).

У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі №4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Враховуючи назване рішення Конституційного Суду України та норми статті 233 Кодексу законів про працю України, Верховний Суд дійшов висновку, що у справах про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні застосовуються тримісячний строк звернення до суду, передбачений частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України. При цьому його перебіг починається з дня фактичного розрахунку зі звільненим працівником (постанови Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №750/5365/18, від 09 квітня 2020 року у справі №295/4116/18).

Разом з цим, в даному випадку судом розглядається адміністративна справа, спір у якій виник у зв`язку із проходженням та звільненням позивача з військової служби, тобто з публічної служби в розумінні пункту 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України.

Тому, під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії справ застосуванню підлягають саме положення Кодексу адміністративного судочинства України як норми спеціального процесуального закону.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №815/2681/17, у постанові від 22 січня 2020 року у справі №620/1982/19.

Строки звернення до адміністративного суду передбачені статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже, у справах щодо звільнення з публічної служби законодавець визначив строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до адміністративного суду з позовом за їх захистом.

В аспекті наведеного варто зазначити і те, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Наведені вище судом висновки узгоджуються як із правовими позиціями суду касаційної інстанції щодо застосування вказаних норм матеріального та процесуального права, так і з позицією Сьомого апеляційного адміністративного суду (зокрема, постанова від 28 травня 2020 року у справі №240/532/20).

З огляду на зміст заявлених вимог про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 квітня 2020 року по 24 квітня 2020 року у сумі 12879,44 грн, та зважаючи на те, що розрахунок при звільненні з позивачем проведено 24 квітня 2020 року, що підтверджується матеріалами справи та вказувалось у позові, то перебіг строку звернення до адміністративного суду з позовом у названій вище частині почався з 25 квітня 2020 року - наступного дня після фактичного розрахунку відповідача з позивачем. А тому строк, протягом якого позивач мав право звернутися до суду з цим позовом у межах, установлених законом, тривав з 25 квітня 2020 року по 25 травня 2020 року (включно).

Між тим, з позовною вимогою про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 квітня 2020 року по 24 квітня 2020 року у сумі 12879,44 грн, позивач звернувся до суду лише 17 грудня 2021 року. Тобто, з пропуском строку, встановленого частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім цього, у поданому відповідачем клопотанні з посиланням на наявні у справі докази зазначено, що з наказом №83 від 23 березня 2020 року позивач ознайомився ще 04 квітня 2020 року.

В судовому засіданні 18 січня 2022 року позивач підтвердив, що про вказаний наказ йому було відомо дійсно з 04 квітня 2020 року, однак оскаржувати такий він не вважав за необхідне.

За таких обставин, суд погоджується з твердженням відповідача про пропуск позивачем місячного строку звернення до суду, встановленого частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, і в частині оскарження у позовній заяві від 17 грудня 2021 року наказу №83 від 23 березня 2020 року.

Відповідно до частини третьої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Таким чином, законодавець допускає ймовірність виявлення судом факту недотримання строку звернення до суду і після відкриття провадження у справі, внаслідок чого позов може бути залишений без розгляду. При цьому наведені законодавчі приписи передбачають право особи подати заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду з наведенням поважних причин такого пропуску.

Крім цього, частиною шостою статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Згідно із частиною тринадцятою статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, встановивши після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 160, 161 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

Отже, одним із обов`язків позивача при поданні позовної заяви, яку подано з пропуском строку звернення до адміністративного суду, є надання заяви про поновлення цього строку та доказів поважності причин його пропуску. Наслідком же невиконання такої вимоги, встановленої судом після відкриття провадження у справі, є прийняття судом ухвали про залишення позову без руху із встановленням позивачу строку для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення останньому ухвали.

Враховуючи, що після відкриття провадження у цій справі та прийняття до розгляду позовної заяви ОСОБА_1 у новій редакції від 17 грудня 2021 року судом встановлено факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду з позовними вимогами щодо оскарження наказу №83 від 23 березня 2020 року та щодо стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 квітня 2020 року по 24 квітня 2020 року у сумі 12879,44 грн, з метою надання можливості йому подати заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин пропуску, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для залишення позовної заяви у названій частині без руху.

Отже, клопотання відповідача про залишення позову без розгляду задоволенню не підлягає, а позовну заяву в указаній вище частині необхідно залишити без руху.

Керуючись статтями 122, 123, 171, 248, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В :

1. Відмовити у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправним та зміну наказу, стягнення коштів.

2.Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 в частині оскарження наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23 березня 2020 року №83 та в частині стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 квітня 2020 року по 24 квітня 2020 року у сумі 12879,44 грн залишити без руху.

3.Встановити позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви у вказаній вище частині протягом п`яти днів з дня отримання цієї ухвали шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду та доказів поважності причин його пропуску.

4.Роз`яснити, що в разі невиконання вимог ухвали і не усунення недоліків у вказаний строк позовна заява буде залишена без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.
Ухвала у повному обсязі складена 19 січня 2022 року.

Суддя О.П. Лелюк