Справа № 340/8175/21
Суддя: О.А. Черниш
Дата ухвалення: 2022-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2022 року м. Кропивницький Справа № 340/8175/21

Кіровоградський окружний адміністративний суду у складі судді Черниш О.А.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

відповідач: державна установа "Олександрівський виправний центр (№104)" (27300, Кіровоградська область, смт. Олександрівка, вул. Незалежності України, 22-А, )

про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , через адвоката Деркаченка Ю.О., звернулася до суду з позовом до державної установи "Олександрівський виправний центр (№104)" про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано тим, що наказом в.о. начальника державної установи "Олександрівський виправний центр (№104)" №13/ОС-20 від 23.01.2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади старшого інспектора групи контрольно-аналітичної роботи державної установи "Олександрівський виправний центр (№104)". Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07.09.2020 року в адміністративній справі №340/1884/20, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 15.04.2021 року, визнано протиправним та скасовано цей наказ та зобов`язано державну установу "Олександрівський виправний центр (№104)" працевлаштувати ОСОБА_1 на посаді державної установи "Олександрівський виправний центр (№104)". На виконання цього рішення суду наказом №51/ОС-21 від 30.07.2021 року призначено ОСОБА_1 на посаду старшого інспектора групи контрольно-аналітичної роботи із зарахуванням на службу до Державної кримінально-виконавчої служби України. На запит позивачки щодо сплати їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу адміністрація державної установи "Олександрівський виправний центр (№104)" листом від 06.09.2021 року повідомила, що нарахувати та здійснити виплату грошового забезпечення не має права, оскільки у вказаний період ОСОБА_1 не проходила службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України. Позивачка не погоджується з такими діями відповідача і, посилаючись на частину 2 статті 235 КЗпП України, просить суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01.02.2020 року по 30.07.2021 року, у розмірі 172960,10 грн. з урахуванням проведення обов`язкових відрахувань податків і зборів.

Ухвалою судді від 19.11.2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву із запереченнями проти позову, мотивованими тим, що закінчення дії строку трудового договору та непрацевлаштування вагітної жінки є не вимушеним прогулом, за який працівникові виплачується середній заробіток, розмір якого обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року. Відповідач стверджує, що судами не приймалося рішення про поновлення позивачки на роботі, а заробітна плата їй не нараховувалася та не виплачувалася. Доводячи безпідставність позовних вимог, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову.

Позивачка правом подачі відповіді на відзив не скористалися.

Розглядаючи справу за правилами спрощеного позовного провадження, суд установив такі обставини.

ОСОБА_1 розпочала службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України з 15.01.2018 року, коли за наказом в.о. начальника державної установи "Олександрівський виправний центр (№104)" №04/ОС-18 від 15.01.2018 року вона як новоприйнята була призначена старшим інспектором групи контрольно-аналітичної роботи державної установи "Олександрівський виправний центр (№104)" на період перебування старшого інспектора групи контрольно-аналітичної роботи старшого лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_2 у додатковій відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. (а.с. 55, 73)

Наказом Мін`юсту №1643/к від 27.04.2018 року "Про присвоєння первинних спеціальних звань" позивачці присвоєно первинне спеціальне звання начальницького складу "лейтенант внутрішньої служби". (а.с. 57)

Наказом в.о. начальника державної установи "Олександрівський виправний центр (№104)" №13/ОС-20 від 23.01.2020 року "Про особовий склад" лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_1 , старшого інспектора групи контрольно-аналітичної роботи державної установи "Олександрівський виправний центр (№104)" звільнено за власним бажанням відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" та частини 5 статті 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" з 31.01.2020 року. (а.с. 56)

Листом №5/213 від 23.01.2020 року відповідач повідомив позивачку про те, що її 31.01.2020 року буде звільнено у зв`язку з виходом на службу з додаткової відпустки ОСОБА_2 (а.с. 75)

Позивачка 28.01.2020 року звернулася до відповідача із заявою, у якій повідомила про свою вагітність та просила працевлаштувати її за місцем проживання. (а.с. 76)

Відповідач надав їй відповідь №5/260 від 30.01.2020 року про те, що в установі відсутні вакантні посади середнього та старшого начальницького складу. (а.с. 77)

На виконання листа Мін`юсту від 21.02.2021 року в.о. начальника державної установи "Олександрівський виправний центр (№104)" видано №21/ОС-20 від 21.02.2020 року "Про внесення змін до наказу від 23.01.2020 №13/ОС-20", яким у наказі №13/ОС-20 від 23.01.2020 року змінено підставу звільнення та звільнено ОСОБА_1 відповідно до пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю України. (а.с. 59, 91 - 94)

Не погодившись зі своїм звільненням, позивачка у березні 2020 року звернулася до суду з позовом до державної установи "Олександрівський виправний центр (№104)" про визнання протиправним та скасування наказу №13/ОС-20 від 23.01.2020 року в частині щодо її звільнення та про поновлення її на посаді старшого інспектора групи контрольно-аналітичної роботи державної установи "Олександрівський виправний центр (№104)". (а.с. 66 72)

Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02.06.2020 року у справі №340/759/20 за клопотанням представника позивачки її позовну заяву залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.240 КАС України. (а.с. 82)

У червні 2020 року ОСОБА_1 знову звернулася до суду з позовом до державної установи "Олександрівський виправний центр (№104)", в якому просила суд (а.с. 83 - 90):

- визнати протиправним та скасувати наказ №21/ОС-20 від 21.02.2020 року в частині щодо звільнення та подальшого обов`язкового працевлаштування лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_1 , старшого інспектора групи контролю - аналітичної роботи відповідно до пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю України, пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" та частини 5 статті 23 Закону України "Про Державну кримінально - виконавчу службу України";

- зобов`язати відповідача працевлаштувати її на посаді державної установи "Олександрівський виправний центр (№104)" з 23.01.2020 року у відповідності до її фаху.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07.09.2020 року в адміністративній справі №340/1884/20, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 15.04.2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано накази №13/ОС-20 від 23.01.2020 року "Про звільнення" та №21/ОС-20 від 21.02.2020 року "Про внесення змін до наказу від 23.01.2020 №13/ОС-20". Зобов`язано державну установу "Олександрівський виправний центр (№104)" працевлаштувати лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_1 на посаді Державної установи "Олександрівський виправний центр (№104)". У задоволені решти позовних вимог відмовлено. (а.с. 10 14, 51 54)

Цими судовими рішеннями встановлено, що відповідачем порушено вимоги частини 3 статті 184 КЗпП України, якою заборонено звільнення вагітних жінок у період вагітності та передбачено обов`язкове працевлаштування зазначених жінок у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору.

На виконання цих судових рішень начальник державної установи "Олександрівський виправний центр (№104)" видав наказ №51/ОС-21 від 30.07.2021 року, яким призначено ОСОБА_1 на посаду старшого інспектора групи контрольно-аналітичної роботи державної установи "Олександрівський виправний центр (№104)" з 30.07.2021 року із зарахуванням на службу до Державної кримінально-виконавчої служби України. (а.с. 15)

Цим же наказом ОСОБА_1 надано додаткову відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 30.07.2021 року по 10.09.2023 року.

У серпні 2021 року позивачка звернулася до начальника державної установи "Олександрівський виправний центр (№104)" із рапортом від 25.08.2021 року, у якому просила нарахувати та здійснити їй виплату суми грошового забезпечення за період з 23.04.2020 року по 30.07.2021 року та декретні виплати згідно рішення суду №340/1884/20 від 15.04.2021 року. (а.с. 20)

Начальник державної установи "Олександрівський виправний центр (№104)" надав позивачці відповідь №6/11-2/Ш-8 від 06.09.2021 року, у якій повідомив, що не має права нарахувати та здійснити виплати грошового забезпечення та декретних виплат за період з 23.04.2020 року по 30.07.2021 року, оскільки у цей період вона не проходила службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України. (а.с. 16)

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивачка звернулася до суду з цим позовом.

Відповідно до частин 1, 2, 3, 6, 8 статті 14 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби).

Служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

На службу до Державної кримінально-виконавчої служби України приймаються на конкурсній, добровільній, контрактній основі громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки.

Особам рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби встановлюються спеціальні звання.

Трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

На спеціалістів Державної кримінально-виконавчої служби України, які не мають спеціальних звань, поширюється дія Закону України "Про державну службу". Віднесення посад цих спеціалістів до відповідних категорій посад державних службовців проводиться Кабінетом Міністрів України.

На осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України поширюються вимоги та обмеження, встановлені Законом України "Про запобігання корупції".

Згідно з частиною 5 статті 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 4 статті 69 Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що для тимчасового заміщення посад, що займають поліцейські, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (шестирічного віку - за медичними показниками), на період перебування в таких відпустках керівники органів поліції можуть призначати на ці посади інших поліцейських, а також приймати на роботу з призначенням на посади, що займають поліцейські в підрозділах забезпечення, цивільних осіб, у тому числі державних службовців, які мають споріднені спеціальності, з укладенням з ними на цей період строкового трудового договору відповідно до вимог закону.

Відповідно до пункту 25 Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 року №925/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28.03.2018 року за №377/31829, особам рядового і начальницького складу, поновленим на службі або попередній посаді за рішенням суду у зв`язку з незаконним звільненням або переміщенням на іншу посаду, за час вимушеного прогулу виплата здійснюється з розрахунку середньоденного грошового забезпечення, яке особа рядового чи начальницького складу отримувала у місяці незаконного звільнення, або різниці в ньому за час перебування на нижчеоплачуваній посаді.

Виплачена під час попереднього звільнення зі служби цим особам рядового або начальницького складу грошова допомога при звільненні зі служби підлягає заліку за рахунок суми, що належить їм до виплати за час вимушеного прогулу, а в частині, яка перевищує цю суму, - заліку за рахунок суми грошової допомоги, належної до виплати при подальшому звільненні зі служби.

Підставою для виплат, зазначених у цьому пункті, є наказ начальника відповідного органу або установи, а в разі поновлення на посаді начальника органу або установи - наказ відповідного органу управління вищого рівня з урахуванням пункту 24 цього розділу.

Статтею 3 Кодексу законів про працю України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Згідно з пунктом 2 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Відповідно до частини 3 статті 148 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Згідно з частинами 1, 2 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Частиною 3 статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Згідно з частиною 8 статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до статті 240-1 КЗпП України у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. На такого працівника поширюються пільги і компенсації, передбачені статтею 49-3 цього Кодексу для вивільнюваних працівників, а його зайнятість забезпечується відповідно до Закону України "Про зайнятість населення".

Отже, законодавство про працю покладає на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення/переведення працівника відбулось незаконно, обов`язок поновити такого працівника на попередній роботі. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а відтак, установивши, що звільнення/переведення відбулося з порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Воднораз, Верховний Суд України у постанові від 15.10.2013 року у справі №21-303а13 сформулював такий правовий висновок: частиною третьою статті 184 КЗпП встановлено гарантії для окремих категорій працівників, а саме: заборонено звільнення, зокрема, вагітної жінки та передбачено обов`язкове працевлаштування у випадках її звільнення після закінчення строкового трудового договору. Невиконання підприємством (установою, організацією), яке провело звільнення, обов`язку по працевлаштуванню протягом трьох місяців є підставою для покладення на нього відповідно до частини другої статті 232 КЗпП обов`язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівниця, а не про поновлення на попередній роботі. Оскільки згідно зі статтею 235 зазначеного Кодексу підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав, то у разі невиконання власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом протягом трьох місяців обов`язку по працевлаштуванню звільненого працівника за пунктом 2 статті 36 КЗпП, зокрема вагітної жінки, за заявою такої особи може вирішуватися спір не про поновлення на роботі, а про виконання зобов`язання по працевлаштуванню.

Такий висновок підтриманий Великою Палатою Верховного Суду, яка у постанові від 16.05.2018 року у справі №759/19440/15-ц вказала, що звільнення жінок, зазначених у частині 3 статті 184 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку трудового договору має свої особливості, а саме: звільнення, зокрема, вагітних жінок можливе на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, однак провадиться з обов`язковим працевлаштуванням вагітної, тобто власник або уповноважений ним орган зобов`язаний працевлаштувати жінку на цьому ж або іншому підприємстві відповідно до її фаху. Розрив у часі між звільненням і працевлаштуванням у цьому випадку не допускається. Згідно зі статтею 235 КЗпП України підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав. Тому поновлено на роботі може бути лише працівника, якого звільнено незаконно, з порушенням процедури звільнення чи за межами підстав, передбачених законом чи договором, або за відсутності підстав для звільнення. У разі якщо працівника звільнено обґрунтовано, з додержанням процедури звільнення, підстав для поновлення працівника на роботі немає. Невиконання підприємством (установою, організацією), яке звільнило вагітну жінку, обов`язку по працевлаштуванню є підставою для покладення на нього відповідно до частини 2 статті 232 КЗпП України обов`язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівниця, виплати їй середньої заробітної плати на період працевлаштування, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору, а не про поновлення на попередній роботі. За заявою такої особи може вирішуватися спір не про поновлення на роботі, а про виконання підприємством (установою, організацією) зобов`язання по її працевлаштуванню.

Суд установив, що ОСОБА_1 з 15.01.2018 року була прийнята на службу в органи Державної кримінально-виконавчої служби України на умовах строкового трудового договору (на період перебування основного працівника у соціальній відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку).

Позивачка у період проходження служби в державній установі "Олександрівський виправний центр (№104)" належала до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України як особа начальницького складу кримінально-виконавчої служби.

Позивачка проходила службу до 31.01.2020 року, коли наказом №13/ОС-20 від 23.01.2020 року "Про особовий склад" (зі змінами, внесеними наказом №21/ОС-20 від 21.02.2020 року) була звільнена за пунктом 2 статті 36 КЗпП України.

На час звільнення у зв`язку із закінченням строку трудового договору позивачка була вагітною, тож після її звільнення у відповідача виник обов`язок щодо її працевлаштування відповідно до вимог частини 3 статті 184 КЗпП України.

Відповідач, звільнивши позивачку 31.01.2020 року, повинен був її працевлаштувати та виплатити середню заробітну плату упродовж трьох місяців, тобто до 01.05.2020 року.

Цей обов`язок відповідачем виконано не було, тож позивачка мала право звернутися до суду з позовом про зобов`язання із працевлаштування та стягнення середнього заробітку за три місяці. Початок перебігу строку звернення до суду починається з наступного дня після спливу строку, передбаченого для виконання роботодавцем обов`язку із працевлаштування працівниці та виплати їй середньої заробітної плати упродовж трьох місяців з дня закінчення трудового договору, тобто з 01.05.2020 року.

Такий висновок щодо початку перебігу строку звернення до суду з вимогами про працевлаштування та стягнення середнього заробітку наведено у постанові Верховного Суду від 03.02.2021 року у справі №682/2782/18.

Верховний Суд у постанові від 26.08.2021 року у справі №591/1371/19 вказав, що якщо внаслідок відмови у прийнятті на роботу або несвоєчасного укладення трудового договору працівник мав вимушений прогул, його оплата провадиться відповідно до правил частини 2 статті 235 КЗпП України, однак із встановленими частиною третьою статті 184 КЗпП України обмеженнями щодо суми, а саме - не більше ніж за три місяці з дня закінчення строкового трудового договору.

Позивачка 11.06.2020 року подала до Кіровоградського окружного адміністративного суду позов, у якому просила визнати противним та скасувати наказ про її звільнення та зобов`язати відповідача працевлаштувати її у відповідності до її фаху (справа №340/1884/20). У цій справі позивачка не заявляла вимог про поновлення її на попередній роботі (посаді, службі), з якої вона була звільнена. Також вона не заявляла вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за три місяці, а саме за період з 01.02.2020 року по 01.05.2020 року.

Кіровоградський окружний адміністративний суд, вирішуючи в адміністративній справі №340/1884/20 спір за позовом ОСОБА_1 , дійшов до висновку про протиправність наказів відповідача, які стали підставою для звільнення позивачки, та скасував їх. При цьому суд не приймав рішення про поновлення позивачки на роботі та про виплату їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу, пов`язаного з незаконним звільненням. Суд задовольнив позов частково та зобов`язав відповідача працевлаштувати позивачку на посаді державної установи "Олександрівський виправний центр (№104)".

Вказане рішення суду не зверталося до негайного виконання як рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Вказане рішення суду набрало законної сили 15.04.2021 року, коли було залишено в силі постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 15.04.2021 року.

На виконання цих судових рішень наказом №51/ОС-21 від 30.07.2021 року позивачку призначено на посаду старшого інспектора групи контрольно-аналітичної роботи державної установи "Олександрівський виправний центр (№104)" з 30.07.2021 року.

Доказів того, що позивачку з 01.02.2020 року поновлено на роботі органом, який розглядав трудовий спір, чи роботодавцем, матеріали справи не містять.

Отже з 30.07.2021 року ОСОБА_1 знову розпочала службу в державній установі "Олександрівський виправний центр (№104)" - органі Державної кримінально-виконавчої служби України, куди була працевлаштована на виконання рішень суду в адміністративній справі №340/1884/20.

Позивачка, посилаючись на частину 2 статті 235 КЗпП України наполягає, що період з 01.02.2020 по 30.07.2021 року є вимушеним прогулом, пов`язаним з її незаконним звільненням, а тому має бути компенсований їй за середнім заробітком, який обрахований нею у розмірі 172 960,10 грн. за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року.

Відповідач заперечує проти цього, зазначаючи, що цей період не є часом вимушеного прогулу, який має оплачуватися середнім заробітком, а також не є періодом проходження служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, за який має виплачуватися грошове забезпечення.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (частина перша); у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству (частина третя); у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини власника або уповноваженого ним органу (частина п`ята).

Отже, вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримка видачі копії наказу (розпорядження) при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника. Перебіг вимушеного прогулу починається з наступного дня після звільнення та триває до дати ухвалення відповідного рішення суду.

Крім того, виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника (стаття 236 КЗпП України) та у разі неможливості поновлення працівника на роботі внаслідок припинення діяльності підприємства, установи, організації (стаття 240-1 КЗпП України).

Суд у межах спірних правовідносин не встановив фактів, з якими закон пов`язує виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який мав місце не з вини працівника. Доводи позивачки про те, що період з 01.02.2020 року по 30.07.2021 року є вимушеним прогулом, спричиненим незаконним звільненням, ґрунтуються на неправильному тлумаченні статті 235 КЗпП України та суперечать висновкам, наведеним у рішеннях суду в адміністративній справі №340/1884/20, у якій вирішувався спір про виконання зобов`язання щодо працевлаштування, а не спір не про поновлення на роботі.

У цій справі позивачка не заявляє вимог про стягнення середнього заробітку за три місяці для працевлаштування, передбаченого частиною 3 статті 148 КЗпП України.

У ході судового розгляду справи суд також не встановив обов`язку відповідача виплатити позивачці грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, розраховане за правилами пункту 25 Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 року №925/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.03.2018 року за №377/31829, оскільки відсутній юридичний факт поновлення позивачки на службі за рішенням суду.

Тож у задоволенні позову слід відмовити.

Оскільки позивачці відмовлено у задоволенні позову, тому підстави для стягнення судового збору, сплаченого при зверненні до суду з цим позовом, відсутні.

Керуючись статтями 9, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду у 30-денний строк, установлений статтею 295 КАС України.

Суддя Кіровоградського окружного

адміністративного суду О.А. Черниш