Справа № 523/8392/21
Суддя: Далеко К. О.
Дата ухвалення: 2022-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 523/8392/21
Провадження №2-а/523/65/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2022 р. м. Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Далеко К.О.

за участю секретаря судового засідання - Сирф Ю.В.

розглянувшиу відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 м. Одеси, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови серії ДП18 № 608131 від 09.04.2021 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови серії ДП18 № 608131 від 09.04.2021 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 122 КУпАП.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 09.04.2021 року інспектором патрульної поліції Мхітарян Е.А. було складено постанову про те, що він об 11 год. 50 хвил. рухався на автомобілі Volkswagen Touran ВН7922IH зі швидкістю 73 км/год, в межах населеного пункту, при допустимій швидкості 50 км/год, чим порушив п.п. 12.4 ПДР, прилад LTI 20/20 Тrucam 000663. Вважає, що інспектор поліції порушив наступні його права: незаконно, безпідставно зупинив; відхилив клопотання позивача про надання юридичної допомоги, на підставі ст.268 КУпАП; прилад фіксації TruCam, яким вимірювалась швидкість, тримався інспектором поліції в руках, що може дати похибку, а тому відсутні докази перевищення позивачем швидкості, а відеозапис з приладу TruCam не може бути належним та допустимим доказом; постанову винесено стосовно особи, яка не перебувала за кермом транспортного засобу; в постанові не наведено належних та допустимих доказів, а отже постанова винесена без достатніх підстав; під час підготовки справи до розгляду, інспектору поліції було заявлено відвід, однак всупереч ст.ст. 278, 279, 283 КУпАП про це не зазначили у постанові; копія оскаржуваної постанови, яка надана відповідачем, не відповідає екземпляру наданому позивачу, оскільки під графою «Права за статтею 268 КУпАП та строк оскарження за статтею 289 КУпАП мені роз`яснено» було виявлено допис від руки «Довідка з АРМОР/НАІС»).

До судового засідання позивач ОСОБА_1 з`явився, надав суду пояснення аналогічні викладеним у позові. При цьому, позивач визнав обставини того, що саме він перебував за кермом транспортного засобу - Volkswagen Touran ВН7922IН - 09.04.2021 року, коли він був зупинений інспекторами поліції, наслідком чого було постановлення оскаржуваної ним постанови серії ДП18 №608131 (протокол судового засідання від 29.10.2021 року). Разом із тим, позивач не згодний із тим, що перевищив швидкість, оскільки прилад LTI 20/20 Тrucam 000663 використовувався у ручному режимі. Крім того, його неможливо було застосовувати на відстані 116,5 метрів. Також, інспектор поліції порушив процедуру складення постанови про адміністративне правопорушення, не ознайомив із правами. Заявою від 29.10.2021 року позивач просив провести наступні судові засідання у його відсутність.

Представник відповідача Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції - Мукан Я.В. надав відзив на позовну заяву, з`явившись до судового засідання категорично заперечував проти задоволення позовної заяви, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Зокрема, зазначив що перевищення швидкості ОСОБА_1 зафіксовано лазерним вимірювачем швидкості транспортних засобів LTI 20/20 Тrucam 000663 правомірно. При складенні постанови про адміністративне правопорушення, інспектором поліції було дотримано процедуру встановлену законом, роз`яснено позивачу права, виконано усі його вимоги, в свою чергу позивач сам не реалізував своє право на отримання правової допомоги. Крім того, позивач неодноразово не виконав законну вимогу про пред`явлення посвідчення водія та реєстраційного посвідчення. Також представник відповідача надав суду додаткові письмові пояснення стосовно безпідставності посилання позивача на незаконність постанови, внаслідок застосування приладу на відстані 116,5 метрів. До суду також надійшла заява про залишення позовної заяви без розгляду, у зв`язку із пропуском ОСОБА_1 строку звернення до суду. На останні судові засідання представник відповідача не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

У зв`язку із тим, що учасники справи надали суду свої пояснення та докази, відсутні перешкоди для розгляду справи, учасники справи не з`явились у судове засідання 28.01.2022 року, хоча і були належними чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, позивач подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, суд перейшов до розгляду справи у письмовому провадженні, в порядку ч.9 ст.205, ч.4 ст. 250 КАС України.

Частиною 2 статті 286 КАС України передбачено, що позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Відповідно до ч. 1 ст. 121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 була вручена інспектором поліції - 09.04.2021 року складена відносно нього постанова серії ДП18 № 608131 від 09.04.2021 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 122 КУпАП. У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 також не заперечував цей факт.

За викладених обставин, та виходячи зі змісту ч.2 ст. 286 КАС України, ОСОБА_1 повинен був подати позовну заяву щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень від 09.04.2021 року, протягом десяти днів з дня вручення відповідної постанови, тобто до 19.04.2021 року включно.

Із позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 07.05.2021 року. Одночасно із позовом ним було подано клопотання про поновлення строку звернення до суду, із посиланням на пропуск строку через введення в місті карантинних обмежень та продовження процесуальних строків на строк дії такого карантину, відповідно до п.3 Розділу VI Прикінцевих положень КАС України.

Відповідно до п.3 розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України (в редакції Закону України від 18.06.2020 року№731-IX), під-час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

З огляду на приписи статті 9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», частину 1 статті 3 КАС України, порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституції України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, у зв`язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною Радою України Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» адміністративним судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Європейського суду з прав людини з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні.

Суд зазначає, що за загальним правилом, поважними причинами пропуску строку визнаються такі причини або обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує рішення, та пов`язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, які підтверджені належними доказами.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух, а право на право на доступ до суду, закріплене у Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак, суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець.

Крім того, подібне обмеження не буде відповідати зазначеній Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (зокрема, справи «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 року).

У справі «Делькорт проти Бельгії», рішення від 07.01.1970, ЄСПЛ зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

У рішенні «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (п. п. 50-51 і 69), ЄСПЛ зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 Конвенції, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав.

Відповідно до практики ЄСПЛ «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з п. 1 ст. Конвенції, а відмова суду вирішувати фактичні обставини справи, які є значущими у вирішенні спору може спричинити порушення ст. 6 Конвенції («Терра Вонінген Б.В. проти Нідерландів» п. 53-55).

Європейський суд з прав людини в рішенні по справі «Іліан проти Туреччини» наголошував, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі Bellet v. France від 04.12.1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні від 05.12.2018 року по справі № П/9901/736/18, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним.

Отже, у кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata.

При вирішенні питання поновлення процесуального строку суд, в тому числі, враховує необхідність вирішення питання про те, якому принципу надати перевагу: принципу правової визначеності чи принципу забезпечення права на судовий захист, оскільки обидва принципи є елементами принципу верховенства права, закріпленими у Конвенції.

Вивчивши матеріали справи, з огляду на наявні у цій справі обставини, суд приходить до висновків щодо пропуску ОСОБА_1 десятиденного строку для звернення до суду із позовом, встановленого ч.2 ст. 286 КАС України. Разом із тим, враховуючи нетривалий період пропуску ОСОБА_1 строку на подання позову, надання позивачем заяви про його поновлення з наведенням підстав пропуску, перебування міста Одеса у «червоній» зоні карантинних обмежень в період плину строку звернення ОСОБА_1 до суду, суд вважає за необхідне надати перевагу принципу доступу до суду з огляду на практику Європейського суду з прав людини, визнавши поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку на звернення до суду із позовом про оскарження постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП., та вбачає наявність передбачених законом підстав для його поновлення, із відмовою у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду

В свою чергу, при оцінці тривалості пропущеного строку звернення до суду, враховуючи обставини справи, суд віддає перевагу принципу забезпечення права на судовий захист, як елементу принципу верховенства права.

Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази в їх сукупності, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку що заявлені вимоги позивача ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

У відповідності до ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень ст.222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема: передбачені ч.1 ст. 122 КУпАП. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Згідно ст.245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

В силу приписів ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення можуть бути будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото-і кінозйомки, відеозапису, які використовуються під час нагляду за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до вимог ст.280 КУпАП, при розгляді справи про адміністративне правопорушення орган (посадова особа) зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Вказані обставини, відповідно ст.33 КУпАП мають враховуватись і при накладенні адміністративних стягнень.

Розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити в тому числі: опис обставин, установлених під час розгляду справи…(ч.1 ст.283 КУпАП).

Згідно ч.1 ст.40 Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII, поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, автоматичну фото- і відеотехніку.

У статті 283 КУпАП закріплено вимоги до змісту постанови про адміністративне правопорушення зазначено, де повинні міститися: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення. У постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, вказуються відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Судом встановлено, що 09 квітня 2021 року інспектором патрульної поліції Мхітарян Арменом Еріковичем стосовно позивача ОСОБА_1 винесено постанову про притягнення до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серія ДП18 № 608131, за частиною першої статті 122 КУпАП, у вигляді штрафу в розмірі 680,00 грн.

Згідно описової частини оскаржуваної постанови серія ДП18 № 608131 від 09 квітня 2021 року: водій ОСОБА_1 09.04.2021 року об 11год.50хвил. за адресою: м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 155 рухався зі швидкістю 73 км/год в межах населеного пункту, при допустимій швидкості 50 км/год, чим порушив п.п. 12.4 ПДР, та скоїв правопорушення передбачене частиною 1 статті 122 КУпАП, прилад ТС000663. Додатки до постанови: відеозапис з лазерного вимірювача швидкості LTI 20/20 TruCAM 000663, відеозапис з портативного відеореєстратора DMT5, 1481, 1027.

Відповідно до ч.1 ст. 122 КУпАП - перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, -

тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Положеннями ст.14 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 №3353-XII визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - ПДР) зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Відповідно до пункту 12.4 ПДР визначено, що у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год. ... У житлових і пішохідних зонах швидкість руху не повинна перевищувати 20 км/год.

Судом встановлено, що саме позивач ОСОБА_1 перебував за кермом транспортного засобу Volkswagen Touran ВН7922IH - 09.04.2021 року, під час зупинки інспекторами патрульної поліції, за наслідком якої було складено оскаржувану постанову від 09.04.2021 року, серії ДП18 № 608131. Дана обставина також була визнана позивачем у судовому засіданні, підтверджується матеріалами справи.

Як вбачається зі змісту адміністративного позову, основними доводами позивача фактично є неправомірність використання відповідачем лазерного вимірювача швидкості руху «TruCAM 000663» і «погрішність» його даних, та як наслідок відсутність доказів того, що він, рухаючись на транспортному засобі, перевищив допустиму швидкість руху в населеному пункті (50 км/год) на 21 км/год.

Суд звертає увагу на те, що у складеній відповідачем спірній постанові чітко вказано серійний номер та назву технічного засобу, яким здійснювалося вимірювання швидкості руху керованого позивачем автомобіля - «TruCAM 000663».

В підтвердження факту вчинення позивачем правопорушення, крім інших доказів, відповідач надав суду роздрукований відео-файл File: _NA000_0409_115024 з приладу вимірювання швидкості «TruCAM Serial No»: ТС000663 LTI 20/20, який містить номерний знак НОМЕР_1 . Також даний факт підтверджується відеозаписом з лазерного вимірювача швидкості, який знаходиться на наданому відповідачем диску.

Пунктом 11 ч.1 ст.23 Закону №580-VIII визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням ПДР його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Відповідно до ст.31 цього Закону, поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.

Як передбачено ст.40 Закону №580-VIII, поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг та будівель автоматичну фото- і відеотехніку, використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою:

1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб;

2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Інформація про змонтовану/розміщену автоматичну фототехніку і відеотехніку повинна бути розміщена на видному місці.

Водночас, візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку.

Так, «TruCAM» - це лазерний вимірювач швидкості, який здійснює вимірювання процесу порушення швидкісного режиму, що дозволяє ідентифікувати транспортний засіб, номерний знак. « TruCAM » автоматично визначає координати кожного вимірювання швидкості, розрізняє режими обмеження швидкості, встановлені для вантажних, легкових транспортних засобів, а також мотоциклів.

Суд вважає, що правомірність та правильність використання співробітниками УПП Департаменту патрульної поліції технічного приладу вимірювання швидкості TruCAM LTI 20/20, серійний номер ТС000663, виробництва Компанія «Laser Technology Inc», США, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема:

- сертифікатом затвердження типу засобів вимірювальної техніки Серія А №006694 № UA-MI/1-2903-2012, виданим 29 серпня 2012 року;

- експертним висновком від 27.09.2018р. із додатком №04/02/03-3008 від 27.09.2018, виданим Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України, за яким вказано про правильність реалізації криптографічного алгоритму шифрування AES, відповідно до ДСТУ ISO/IES 18033-3:2015, із довжиною ключа 256 біт. Термін дії експертного висновку - до 27.09.2021.

- свідоцтвом про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №22-01/19147, яке було чинним на дату складення оскаржуваної постанови про адміністративне правопорушення.

За результатами повірки встановлено, що засіб вимірювальної техніки відповідає вимогам технічної документації на вимірювач. Діапозон вимірювань швидкості - від 2 км/год до 320 км

год. Максимально допустима похибка при вимірюванні швидкості в ручному та автоматичному режимах: ± 2 км/год в діапазоні від 2км/год до 200 км/год; ± 1% в діапазоні від 201 км/год до 320 км/год.

Зазначені властивості алгоритму унеможливлюють підробку змісту інформації про порушення правил дорожнього руху від моменту її фіксації приладом TruCAM.

На підставі позитивних результатів державних приймальних та контрольних випробувань і міжнародних договорів України, наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 05.04.2012р. №437 було затверджено тип засобу вимірювальної техніки «Вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCAM», який зареєстровано в державному реєстрі засобів вимірювальної техніки за номером «УЗ 197-12». Міжповірочний інтервал становить 1 рік.

Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 02.11.2015р. за №1362, вказаний пристрій «TruCAM» виключений з Державного реєстру засобів вимірювальної техніки.

Однак, чинним законодавством не передбачено повторного проходження даної процедури (сертифікації) для приладів, які вже були завезені на територію України та введені в експлуатацію. Тобто, вказана процедура проводилась виключно відносно тих засобів вимірювальної техніки, які планувалося серійно виробляти в Україні або ж ввозити на територію України відповідними партіями.

Таким чином, суд вважає що лазерні вимірювачі швидкості «TruCAM», які були введені в експлуатацію до моменту виключення їх з Державного реєстру, дозволяється застосовувати за умови позитивних результатів їх повірки.

Посилання позивача на те, що використання приладу ТruCam в ручному режимі суперечить ч.1 ст. 40 Закону України "Про національну поліцію", оскільки камера повинна стояти на тринозі, а фіксація швидкості руху автомобілів здійснюватися лише в автоматичному режимі, спростовуються інформацією ДП «Укрметртестстандарт», відповідно до якої лазерний вимірювач ТruCam відноситься до ручних вимірювачів швидкості транспортних засобів, тобто конструктивно створений для утримування в руках під час вимірювань. Крім основного, ручного режиму, вимірювач ТruCam також може бути встановлений на триногу для проведення вимірювань швидкості руху транспортного засобу в автоматичному режимі.

Слід відмітити, що згідно до офіційного листа Державного Підприємства «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» від 01 жовтня 2019 року № 22-38/49, крім основного, ручного режиму роботи, прилад також може бути установлений на триногу для проведення вимірювань швидкості в автоматичному режимі. Отже, лазерний вимірювач TruCam відноситься саме до ручних вимірювачів швидкості транспортних засобів, тобто, конструктивно створений для утримування в руках під час вимірювань.

Також, суд враховує надану відповідачем інструкцію по експлуатації TruCam, згідно якої підтверджується можливість його застосування як з рук, так і з триноги.

При цьому, алгоритми обробки вимірювальної інформації враховують можливі похибки +- 2 км/год в діапазоні від 2 до 200 км/год.

Крім того, інструкція по експлуатації підтверджує, що у випадку нестабільної цілі вимірювання пристрій замість результатів вимірювання видає помилку - Е 03.

Таким чином, доводи позивача що незаконності використання лазерного вимірювача TruCam в ручному режимі, наявності похибки у вимірюванні, неможливості його застосування на відстані 116,5 метрів не знайшли своє підтвердження.

Суд враховує, що обмеження швидкості в населеному пункті становить 50 км/год, відповідальність за ч.1 ст. 122 КУпАП настає при перевищенні обмеження швидкості більш ніж на 20 км/год, що з врахуванням похибки TruCam свідчить про швидкість, яка має перевищувати 72 км/год.

Як вбачається, зі змісту ст. 251 КУпАП та ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в зазначеній справі є будь - які фактичні дані, на основі яких компетентним органом (посадовою особою) / судом встановлюється наявність чи відсутність обставин, що мають значення для справи, в тому числі винність особи, обставини, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зі змісту ч. 1 ст. 73 КАС України слідує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. З матеріалів справи вбачається, що предметом доказування у даній справі є протиправність постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення позивачем адміністративного правопорушення та її скасування.

Суд вважає, що наданий відповідачем фото та відеозапис, зроблений з приладу ТruCam LTI 20/20 (серійний номер ТС000663) містить інформацію про обставини події, підтверджує скоєння позивачем адміністративного правопорушення, тому має розглядатись судом як доказ і оцінюватись у визначений процесуальним законом спосіб.

Зазначений доказ відповідає критеріям належності та допустимості, оскільки одержаний з дотриманням закону та, як зазначалось вище, містить інформацію про обставини, які мають значення для справи.

В свою чергу, пояснення позивача про правомірність його дій спростовуються наведеними вище нормами ПДР України, та дослідженими судом доказами у справі, якими підтверджується порушення водієм правил дорожнього руху та спростовуються доводи щодо відсутності в його діях вини.

Таким чином, на підставі системного аналізу матеріалів справи та поданих доказів, судом встановлено порушення позивачем ОСОБА_1 вимог п.12.4 ПДР України (перевищення швидкості на 21 км/год), що в свою чергу є вчиненням ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП.

Одночасно, суд критично ставиться до доводів позивача ОСОБА_1 про порушення інспектором поліції процедури складення відносно нього постанови ДП18 №608131 та його прав.

Згідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Закону України «Про національну поліцію», з метою установлення нормативно-правового регулювання здійснення проваджень уповноваженими особами Національної поліції України у справах про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395 від 07 листопада 2015 року затверджено Інструкцію з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі.

Пунктом 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі передбачено, що у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою і третьою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1, статтями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127,статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140 КУпАП.

Згідно із п. 2 розділу ІІІ Інструкції, постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачене ч.1 ст. 122 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Вимогами п. 9-10 розділу ІІІ Інструкції визначено, що розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, який розглядає цю справу. Поліцейський, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення (якщо складення протоколу передбачається КУпАП), заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання.

Приписами ст. 268 КУпАП установлено, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі.

Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

На відеозаписі №01481-001481 з портативного відеореєстратора DMT5 1481, наданому відповідачем, міститься процедура складення оскаржуваної позивачем постанови серія ДП18 №608131. Судом було відтворено наведений відеозапис у судовому засіданні.

Із відеозапису №01481-001481 з портативного відеореєстратора DMT5 1481 судом встановлено наступне:

-12:04:30 - почалась процедура розгляду справи інспектором поліції Мхітарян Арменом Еріковичем, за наслідком якої було постановлено оскаржувану постанову серія ДП18 №608131. Інспектор поліції представився та повідомив позивачу причину його зупинки - перевищення швидкісного режиму, озвучив вимогу про пред`явлення водійського посвідчення та реєстраційного посвідчення на транспортний засіб;

- 12:05:23 - інспектор поліції Мхітарян А.Е. пред`явив своє службове посвідчення позивачу, на його вимогу;

-12:10:34 - інспектор поліції Мхітарян А.Е. пред`являє позивачу відео доказ порушення ним ПДР, надано відео з ТruCam LTI 20/20 (серійний номер ТС000663);

Позивач заявив про не визнання ним пред`явлених доказів, послався на те, що на відео зафіксовано не його швидкість руху, а екран ТruCam LTI 20/20 (серійний номер ТС000663) із подряпинами, що унеможливлює його ознайомлення з відео;

-12:16 - інспектор поліції Мхітарян А.Е. ознайомлює позивача із свідоцтвом про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки ТruCam, на його вимогу;

Позивач вимагає ліцензію на засіб вимірювальної техніки ТruCam, свідоцтво про якість. Дані документи інспектором поліції не надаються, із поясненням причин.

-позивач зауважує на відсутності доказів порушення ним ПДР, неможливості використання вимірювальної техніки ТruCam в ручному режимі, що на його думку є підставою для не пред`явлення ним своїх документів - водійського посвідчення та реєстраційного посвідчення;

-12:33:35, 12:38:29, 12:39:28 інспектор поліції Мхітарян А.Е. позивачу неодноразово пред`являє вимогу про пред`явлення документів - водійського посвідчення та реєстраційного посвідчення;

-12:39:08 до оголошення та роз`яснення йому прав, позивач заявляє клопотання про відкладення, без наведення обгрунтування та причин;

-12:39:14 інспектор поліції Мхітарян А.Е., з метою дотримання процедури розгляду справи, оголошує позивачу його права;

За викладених обставин, судом не встановлено фактів відхилення клопотання позивача про відкладення розгляду справи, оскільки відповідне клопотання було оголошено до роз`яснення позивачу його прав за статтею 268 КУпАП.

В свою чергу, після оголошення інспектором поліції прав, позивач черговий раз відмовився від пред`явлення своїх документів, і ніяких клопотань про відкладення розгляду справи, із наведенням мотивів, про надання правової допомоги, не заявляв.

Також суд зазначає, що положення КУпАП не передбачають можливості відкладення розгляду справи.

Частиною 1 статті 276 КУпАП передбачено, що справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.

Відповідно до роз`яснення наданого Конституційним Судом України в рішенні № 5-рп/2015 від 26 травня 2015 року по справі № 1-11/2015 положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яке передбачає, що «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення», в аспекті порушеного у конституційному поданні питання необхідно розуміти так, що використане в ньому словосполучення «за місцем його вчинення» визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Разом з тим, у вказаному рішенні Конституційний Суд України наголошує на існуванні скороченого провадження у справах про адміністративні правопорушення (за окремими адміністративними правопорушеннями, чітко визначеними КУпАП), відповідно до якого фіксація адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника здійснюється безпосередньо на місці його вчинення. Застосування посадовою особою процедури скороченого провадження в інших випадках, які не визначені законом, тобто розгляд справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення, а не за місцезнаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справу про таке правопорушення, призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених у статтях 257, 268, 277, 278, 279, 280 Кодексу.

Згідно приписів ч. 3 ст. 254 та ч. 2 ст. 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Тобто, провадження у справі про адміністративне правопорушення у порядку та за правилами, встановленими розділом ІV КпАП України, не здійснювалося, а оскаржувана постанова вірно складена на місці вчинення правопорушення, відповідно до положень ч. 4 ст. 258 КУпАП України.

Відповідно до вищевикладених роз`яснень Конституційного Суду України та норм КУпАП, суд дійшов висновку про те, що відповідачем правомірно застосовано скорочене провадження у справі про адміністративне правопорушення на місці зупинки транспортного засобу.

Доводи позивача про не роз`яснення інспектором поліції його прав, спростовуються відеозаписом з портативного відеореєстратора DMT5, 1481, на якому - о 12:39:08 інспектор поліції Мхітарян А.Е. роз`яснив позивачу його права за статтею 268 КУпАП.

Також не заслуговують на увагу доводи позивача про не наведення у постанові належних та допустимих доказів, оскільки постанова містить посилання на відповідні докази, зокрема: відеозапис з лазерного вимірювача швидкості LTI 20/20 TruCAM 000663, відеозапис з портативного відеореєстратора DMT5, 1481, 1027.

Щодо доводів позивача про не надання відповідачем суду доказів розміщення дорожнього знаку 5.70 «Фото, відео фіксування порушень Правил дорожнього руху» на вулиці Отамана Головатого, м. Одеса, то суд вважає за необхідне зазначити що у відзиві на позовну заяву представник відповідача навів фотофіксацію дорожнього знаку 5.70 за адресою: м. Одеса, вул.Отамана Головатого 161з.

Крім того, суд зауважує, що інформаційно-вказівні знаки запроваджують або ж скасовують певний режим руху та інформують учасників дорожнього руху про розташування населених пунктів, різних об`єктів, територій, де діють спеціальні правила (пп. «ґ» п.8.4 ПДР України).

Так, згідно із п.5.70 ПДР України, дорожній знак «Фото-, відеофіксування порушень ПДР» інформує про можливість здійснення контролю за порушеннями ПДР за допомогою спеціальних технічних та (або) технічних засобів.

Разом із тим, жодними нормами КУпАП та Закону №580-VIII, у тому числі, ч.1 ст.40 цього ж Закону, не передбачено обмеження поліції використовувати фототехніку і відеотехніку виключно в межах дії будь-яких дорожніх знаків.

Дорожній знак 5.70 ПДР України «Фото-, відеофіксування порушень ПДР» лише інформує про можливість здійснення контролю за порушеннями ПДР за допомогою спеціальних технічних та (або) технічних засобів. Він відноситься до категорії інформаційно-вказівних знаків.

У той же час, Закон №580-VIII не зобов`язує встановлювати такі знаки перед ділянкою, на якій використовуються засоби фото- та/або відеофіксації порушень ПДР України.

Таким чином, обставини наявності чи відсутності вказаного дорожнього знаку жодним чином не свідчать про відсутність у позивача обов`язку дотримання запровадженого ПДР швидкісного режиму.

Суд також вважає недостатніми, як на підставу для задоволення позовних вимог, посилання скаржника щодо надання відповідачем копій електронних доказів, які не засвідчені електронним цифровим підписом, з огляду на те, що по-перше, ОСОБА_1 не спростовано обставин на підтвердження яких означені докази надано, а по-друге, у матеріалах справи містяться також інші докази, які підтверджують перевищення водієм швидкості руху.

На думку суду, наведені докази є такими, що відповідають критеріям належності та допустимості, оскільки вони одержані з дотриманням закону та, як зазначалось вище, містять інформацію про обставини, які мають значення для справи.

Одночасно, суд критично відносить до доводів позивача про відмову у позові з підстав того, що копія оскаржуваної постанови, яка надана відповідачем, не відповідає екземпляру наданому позивачу, оскільки під графою «Права за статтею 268 КУпАП та строк оскарження за статтею 289 КУпАП мені роз`яснено» було виявлено допис від руки «Довідка з АРМОР/НАІС").

При цьому, суд наголошує на тому, що ураховуючи принцип превалювання сутності над формою, перевага має надаватися перевірці чи мало місце порушення особою правил дорожнього руху, за яке таку особу було притягнуто до адміністративної відповідальності.

Жодних доказів, підтверджуючих обґрунтування позовних вимог, позивачем разом з позовною заявою не було надано, на противагу чому, стороною відповідача було надано матеріали, які підтверджують перевищення позивачем максимально дозволеної на вказаній ділянці руху швидкості, сумнівів у достовірності яких немає. При цьому, посилання скаржника на наявність процедурних порушень з боку поліцейського, на переконання суду є недостатнім та жодним чином не спростовують наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення за ч.1 ст.122 КУпАП.

Суд зауважує, що під час розгляду даної справи не було установлено порушень/обмежень прав позивача з боку представника суб`єкта владних повноважень - інспектора поліції Мхітарян А.Е., в ході розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Відеозаписом з відеореєстратора DMT5, 1481 підтверджується, що інспектором поліції Мхітарян А.Е. виконано всі вимоги позивача, починаючи з пред`явлення документів, закінчуючи наданням наявних документів на лазерний вимірювач швидкості LTI 20/20 TruCAM 00063, позивачу в коректній формі роз`яснені його права згідно ст.268 КУпАП та надана можливість скористатись ними на власний розсуд.

Основною умовою під час розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності є встановлення наявності чи відсутності адміністративного правопорушення, винності даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (правова позиція Верховного Суду, яка викладена в постановах від 29.04.2020 року по справі № 283/2460/16-а та від 17.03.2020 року по справі № 334/8803/16-а).

Отже, відповідачем доведено правомірність своїх дій щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності. В той час, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про обґрунтованість заявлених позовних вимог. Сама незгода ОСОБА_1 щодо його притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП не є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та звільнення від адміністративної відповідальності.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

За таких підстав суд вважає, що спірна постанова по справі про адміністративне правопорушення серії ДП18 №608131 від 09.04.2021 року є законною та скасуванню не підлягає.

Керуючись вищевикладеним, на підставі ст. ст.12, 19, 72, 90, 241, 243, 293, 295, п.п.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 пропущений строк звернення до суду для оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення серії ДП18 № 608131 від 09.04.2021 року, про притягнення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення за адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 122 КУпАП, у вигляді штрафу в розмірі 680 гривень.

У задоволенні адміністративної позовної заяви ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови серії ДП18 № 608131 від 09.04.2021 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення (з урахуванням вимог пп. 15.5 п. 15 Розділу 7 Перехідних положень КАС України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 28.01.2022 року.

Суддя К.О. Далеко