Справа № 260/5105/21
Суддя: Калинич Я.М.
Дата ухвалення: 2022-01-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

04 січня 2022 рокум. Ужгород№ 260/5105/21
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді - Калинич Я.М.

при секретарі судового засідання - Ковач Є.М.

за участю:

позивач: ОСОБА_1 ,

представник позивача: Косаковський В.О.,

представники відповідача: Яблонський О.О., Олексій В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Закарпатській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Коваленко Олександра Миколайовича, звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області в якій просить визнати незаконною бездіяльність ГУНП в Закарпатській області, щодо звільнення ОСОБА_1 та зобов`язати уповноважену особу ГУНП в Закарпатській області, звільнити інспектора 2-го відділу з проведення спеціальних операцій (штурмового) управління «Корпус оперативно-раптової дії» Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 (0073188) з органів Національної поліції, у відповідності до вимог п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію», за власним бажанням з 13.09.2021 року.

Позов обґрунтовував тим, що 13 вересня 2021 року подав рапорт про звільнення його зі служби в поліції на підставі п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» та ст. 38 Кодексу законів про працю України з 13 вересня 2021 року, в якому посилався на неможливістю подальшого проходження служби в поліції, що зумовлена недотриманням соціально-правових гарантій забезпечення діяльності поліцейського, низькою заробітною платою та переїздом на нове місце проживання за межі України. Звільнення його з посади не відбулося, у зв`язку з чим вважає таку бездіяльність відповідача протиправною.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначав, зокрема, що правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію». Згідно зі ст. 60 Закону проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до п. 4 розд. XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Одним із таких нормативно-правових актів, який визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки, є Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, що затверджено постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114.

Виходячи з пп. «ж» п. 64 цього Положення служба в поліції може бути припинена за власним бажанням поліцейського за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) за наявності поважних причин.

Разом з тим відповідно до п. 68 Положення особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Вважає, що закінчення визначеного у п. 68 Положення строку служба в поліції за власним бажанням може бути припинена за умови, якщо між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється.

Такої згоди між позивачем та відповідачем досягнуто не було.

Враховуючи наведене вважає, що як основні позовні вимоги, так і похідні від них (про проведення остаточного розрахунку, видачу трудової книжки та ін.) задоволенню не підлягають. Також вважав, що сума витрат позивача на правничу допомогу, яку він просив стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, враховуючи предмет позову, категорію даної судової справи, нескладність позову, невеликий об`єм доказової бази, критеріїв реальності адвокатських витрат і розумності їхнього розміру, є неспівмірною, надуманою та необґрунтованою.

Ухвалою суду від 25 листопада 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві та просили суд такі задовольнити повністю.

Представники відповідача в судовому засіданні проти задоволенні позову заперечували з мотивів, наведених у відзиві на позовну заяву. Просив в задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку позивача, представників сторін заслухавши покази свідка, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходить службу в органах поліції, зокрема на посаді інспектора 2-го відділу з проведення спеціальних операцій (штурмового) управління «Корпус оперативно-раптової дії» Головного управління Національної поліції в Закарпатській області.

13 вересня 2021 року позивачем на ім`я начальника Головного управління Національної поліції в Закарпатській області Ярослава Колесника було подано рапорт, в якому просив звільнити його зі служби в органах поліції за власним бажанням на підставі п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» та ст. 38 Кодексу законів про працю України з 13 вересня 2021 року, в якому посилався на неможливістю подальшого проходження служби в поліції, що зумовлена недотриманням соціально-правових гарантій забезпечення діяльності поліцейського, низькою заробітною платою та переїздом на нове місце проживання за межі України.

Звільнення позивача з посади не відбулося. Позивача було повідомлено про результати розгляду його рапорту листом ГУНП в Закарпатській області від 14.09.2021 року за №2124/106/2-2021, зокрема про неможливість позитивно вирішити питання щодо звільнення позивача зі служби в поліції з 13.09.2021 року, у зв`язку з надходженням рапорту до УКЗ ГУНП в Закарпатській області 14.09.2021 року.

На запит адвоката позивача від 16 вересня 2021 року щодо результату розгляду рапорту відповідачем надана відповідь від 23 вересня 2021 року, якою повідомлено про те, що рапорт позивача від 13.09.2021 року щодо звільнення з поліції з 13.09.2021 року зареєстрований 13.09.2021 року за № Ф-51ос та отриманий Управлінням кадрового забезпечення ГУНП 14.09.2021 року (вх.№Ф-1242). Також зазначено, що засідання кадрових комісій з приводу надання чи ненадання згоди на звільнення позивача не проводились.

Судом також встановлено, що на час винесення даного судового рішення позивач перебуває в трудових відносинах з Головним управління Національної поліції України, є діючим працівником та отримує відповідне грошове забезпечення.

Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правові норми належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 59 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 47 вказаного Закону призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 вказаного Закону призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 77 вказаного Закону поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Частинами 2 й 3 ст. 77 вказаного Закону визначено, що днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

День звільнення вважається останнім днем служби.

Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом (ч. 2 ст. 1 Закону).

Згідно з ч. 1 ст. 3 цього Закону у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 4 розд. ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Отже, нормативно-правові акти, які були прийняті до утворення поліції і не суперечать законодавству про останню, мають застосовуватися, як спеціальні норми права, до правовідносин, що виникають з приводу проходження служби поліцейськими до прийняття відповідних нормативно-правових актів.

Спеціальним нормативно-правовим актом, нормами якого врегульовані спірні правовідносини, є Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, що затверджено постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114, яким передбачено, що це Положення визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки.

Це виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень Кодексу законів про працю України з підстав поширення дії останнього лише за умови неврегульованості вказаних питань нормами спеціального законодавства.

Аналогічна правова позиція неодноразово викладалася Верховним Судом, зокрема в постановах від 09 лютого 2021 року в справі №826/10404/16, від 15 лютого 2021 року в справі № 160/3607/19.

Пунктом 8 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, що затверджено постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114, визначено, що дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема за власним бажанням - при наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Згідно з пп. «ж» п. 63 цього Положення особи рядового і молодшого начальницького складу, звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Згідно з пп. «ж» п. 64 цього Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Отже, підставою для звільнення зі служби за власним бажанням є наявність поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Відповідно до п. 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, що затверджено постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114, особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

Отже, видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника поліції зі служби до закінчення передбаченого п. 68 вказаного Положення строку, якщо таке прохання не міститься у рапорті про звільнення, є протиправним.

Проте у межах передбаченого п. 68 Положення строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк. Такою домовленістю між сторонами (проханням), зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник поліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого п. 68 Положення строку, та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 12 серпня 2019 року у справі №810/3376/16, від 20 грудня 2019 року у справі №826/375/17, від 09 лютого 2021 року в справі №826/10404/16.

Верховний Суд в постанові від 15 лютого 2021 року в справі № 160/3607/19 також зазначив, що видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника зі служби до закінчення передбаченого п. 68 Положення строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.

При цьому Верховний Суд в постанові від 30 вересня 2020 року в справі №826/16621/17 дійшов наступного висновку: «Отже, до закінчення визначеного у пункті 68 Положення №114 строку служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови, якщо між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється.».

Висновки щодо застосування норм права, що викладені у вказаній постанові Верховного Суду, відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Позивач у рапорті про звільнення вказав дату, з якої він просить його звільнити, та зазначив причини, які перешкоджають проходженню ним служби в поліції, а саме - недотримання соціально-правових гарантій забезпечення діяльності поліцейського, низьку заробітну плату та переїзд на нове місце проживання за межі України.

Вказані причини суд вважає поважними та такими, що уможливлювали звільнення позивача в зазначений ним строк - з 13 вересня 2021 року.

Проте, між позивачем та відповідачем згоди щодо дати звільнення позивача до закінчення тримісячного строку, про який йдеться в п. 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, що затверджено постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114, досягнуто не було.

Строк розгляду рапортів про звільнення за власним бажанням законодавством не передбачений. Проте, виходячи з п. 68 вказаного Положення він не повинен перевищувати три місяці з дня подачі рапорту.

Невідповідність п. 68 цього Положення вимогам Закону України «Про Національну поліцію» (який містить підстави звільнення і яким саму процедуру звільнення не врегульовано) судом не встановлено. З огляду на що відповідні посилання позивача про неможливість застосування до спірних правовідносин п. 68 цього Положення є неприйнятними.

На даний час позивач перебуває в трудових відносинах з Головним управлінням Національної поліції в Закарпатській області, є діючим працівником та отримує відповідне грошове забезпечення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог (ч. 2 ст. 9 КАС України).

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 4 ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Всупереч приписів ст. 73 КАС України, більшість доводів позивача не стосуються предмета доказування у справі.

У відповідності з ч. 2 ст. 74 КАС України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 76 КАС України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Проте, відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , а відтак й відсутність підстав для їх задоволення, в тому числі для зобов`язання уповноваженої особи Головного управління прийняти наказ про звільнення позивача з 13 вересня 2021 року, провести з позивачем остаточний розрахунок при звільненні, видати наказ про звільнення.

Виходячи з вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при відмові в задоволенні позову понесені позивачем судові витрати стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - суб`єкта владних повноважень не підлягають.

Керуючись статтями 32, 139, 243 - 246, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Закарпатській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 14 січня 2022 року.

СуддяЯ. М. Калинич