Справа № 522/2639/22
Суддя: Косіцина В. В.
Дата ухвалення: 2022-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 522/2639/22
Провадження № 2-а/522/145/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2022 року Приморський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого - судді Косіцина В.В.,

за участю секретаря судових засідань Левченко К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в місті Одеси справу за адміністративним позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (м. Одеса, вул. Преображенська, 44) до громадянина Грузії ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України,

ВСТАНОВИВ:

03 лютого 2022 року до суду надійшов позов Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.

Мотивують вимоги тим, що громадянин Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 незаконно перебуває на території України. Документи, що підтверджують законність перебування на території України у відповідача відсутні. Своїми діями вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 203 КУпАП. ГУДМС в Одеській області прийнято рішення, яким відповідача зобов`язано покинути територію України у термін до 18.11.2019 року включно. В зазначений термін відповідач не виконав рішення. 01.02.2022 року він був повторно виявлений та затриманий, після чого позивач звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою судді Приморського районного суду міста Одеси від 03 лютого 2022 року відкрито провадження у справі та призначений розгляд справи.

04 лютого 2022 року від представника позивача надійшло клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суд.

Представник позивача підтримав подану позовну заяву та наполягав на її задоволенні, просив також поновити строк звернення до суду, який пропущено з поважних причин.

Представник відповідача не заперечувала проти задоволення позову.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення вказаної заяви. При цьому, відповідач не заперечував факт нелегального знаходження в Україні. Підтвердив, що в Грузії йому нічого не загрожує, зазначив, що в Україні проживає з жінкою і має бажання продовжувати проживати в Україні.

Щодо питання поновлення строку звернення до суду.

Відповідно до статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно статті 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву. Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Враховуючи особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу примусового повернення чи примусового видворення іноземців або осіб без громадянства за межі території України, подання адміністративного позову в межах строку ст. 122 КАС України, без фактичного виявлення самої особи, призведе до порушення позивачем ч. 2 ст. 288, ч. 2 ст. 161 КАС України, а тому суд вважає, що строк на звернення до суду з адміністративним позовом пропущено з поважних причин та він підлягає поновленню.

Суд дійшов висновку, що заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду слід задовольнити, оскільки судом встановлено, що позивач з поважних причин пропустив строк звернення до суду з позовом про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників провадження, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав:

Судом встановлені наступні обставини.

29.10.2019 працівниками Суворовського РВ ГУ ДМС в Одеській області було виявлено за адресою: АДРЕСА_2 громадянина Грузії, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Перевіркою іноземця було встановлено, що відповідач порушив правила перебування іноземців в Україні - а саме проживає на території України без документів на право проживання.

Відповідач прибув до України 27.01.2019, перетнувши кордон легально, через КПП «Київ (Жуляни)», на підставі паспортного документу громадянина Грузії для виїзду за кордон, серії НОМЕР_1 , який втратив, з метою проживання.

Відповідач вказав, що територію України не покинув через фінансові труднощі та через те, що мав допомогти цивільній дружині.

29.10.2019 за порушення ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні стосовно відповідача складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 000909 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 29.10.2019 ПН МОД № 000917 був притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 1700 грн. 00 коп.

29.10.2019 ГУ ДМС в Одеській області було прийняте рішення № 100 про примусове повернення в країну походження відповідача та зобов`язано його покинути територію України у термін до 18.11.2019.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VІ передбачено, що іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

У визначений термін відповідач не виїхав.

01.02.2022 громадянина Грузії, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було повторно виявлено співробітниками ГУНП в Одеській області за адресою : вул. Керченська, ВП № 3, м. Одеса, 65000 та доставлено до ГУ ДМС в Одеській області.

01.02.2022 за порушення ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні стосовно відповідача, складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 007628 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 01.02.2022 ПН МОД № 007694 був притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 1700 грн. 00 коп.

Окрім цього, 01 лютого 2022 року о 17 годин 10 хвилин громадянин Грузії, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 був затриманий, про що свідчить протокол № МОД 000144 про адміністративне затримання за ч.2 ст. 263 КУпАП.

03 лютого 2022 року Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області звернулося до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою про примусове видворення та позовом про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення.

Згідно ч. 1 ст. 289 КАС України, за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилитиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

В судовому засіданні судом був досліджений оригінал паспорту громадянина Грузії ОСОБА_1 для виїзду за кордон. Строк дії паспорта 14.03.2027 року.

Тобто судом було встановлено, що у відповідача наявний документ який дозволяє його ідентифікувати та підстав для затримання його з метою ідентифікації у суду не має.

Крім того судом встановлено, паспорт відповідача дозволяє не тільки встановити його особу, а й виїхати з території України до країни походження Грузії, оскільки термін його дії спливає лише у 2027 році.

Представник позивача після встановлення тієї обставини, що відповідач має паспорт громадянина Грузії не спростовував жодними доказами його недійсність. При цьому наполягав на задоволенні позову з тієї підстави, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення про видворення.

Доводи представника позивача, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення 29.10.2019 року є необґрунтованими, оскільки відповідач не відмовлявся співпрацювати під час процедури притягнення його до адміністративної відповідальності та затримання, не перешкоджав оформленню відповідних документів для його примусового повернення.

Судом при розгляді цієї справи враховується, що відповідно до пункту 30 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних з перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Зокрема, відповідно до пункту "f" частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Суд наголошує, що відповідно до пункту 1 статті 5 Конвенції мається на увазі фізична свобода особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно можливості обмеження права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.

Крім того судом встановлено, що при затриманні громадянин Грузії ОСОБА_1 мав при собі посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 . Зазначена обставина підтверджується представником позивача, представником відповідача.

Згідно ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Представник позивача надав суду лист УДМС України в Луганській області згідно якого посвідка зазначеної серії № НОМЕР_2 терміном дії безстроково була оформлена ВГІРФО ГУМВС України в Луганській області та видана іншій особі.

Разом з тим, Верховний Суд в своїй постанові від 31.05.2021 року по справі 473/2302/20 року наголошує, що адміністративний суд у межах розгляду позовної заяви про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з заходів, визначених у статті 289 КАС України не є органом, уповноваженим надавати оцінку документам на предмет їхнього підроблення. Факт підроблення документів може бути встановлено виключно у межах кримінального судочинства.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VІ передбачено, що іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Відповідно до п. 14 ст. 1 Закону вищезазначеного Закону нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Судом встановлено, що відповідач законно перетнув кордон України.

Допитана в якості свідка ОСОБА_3 пояснила суду, що вони спільно з позивачем проживають вже 7 років, ведуть спільне господарство. Працюють, орендують житло. Від органів міграційної служби вони не ховалися, у разі зміни адреси проживання будуть повідомляти органи міграційної служби.

Відповідач наполягав на тому, що готовий виїхати за межі території України добровільно. Проте має бажання повернутися та проживати в Україні на законних підставах. Просив не обмежувати його свободу та не затримувати його.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ливада проти України» (від 26 червня 2014 року) зазначено, що проголошуючи право на свободу, пункт статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.

Європейський суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 6 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

Представник позивача не надав суду жодного доказу того, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про видворення. Перешкоджатиме процедурі видворення або що існує ризик його втечі. Суд не може лише на підставі припущень представника позивача обмежити свободу відповідача. Інших належних та допустимих доказів суду не надано.

Обмеження фізичної свободи позивача за для забезпечення виконання можливого майбутнього рішення суду про видворення за відсутності доказів, які б свідчили про існування реальної загрози неможливості виконати таке рішення, на думку суду не буде відповідати принципу пропорційності, такий захід не є адекватним та не співмірним.

В свою чергу затримання відповідача за для забезпечення в подальшому його доступності особи для виконання рішення суду про видворення (якщо таке рішення буде ухвалене) буде свавільним позбавленням свободи.

Враховуючи вище наведене та оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 241, 244, 246, 289 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Поновити Головному управлінню Державної міграційної служби України в Одеській області строк звернення до адміністративного суду.

Відмовити у задоволенні позовних вимог Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (м. Одеса, вул. Преображенська, 44) до громадянина Грузії ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.

Рішення суду може бути оскаржено до Пятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги у письмовій формі протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Косіцина В.В.

04.02.22