Справа № 540/353/21
Суддя: Кисильова О.Й.
Дата ухвалення: 2022-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2022 р.м. ХерсонСправа № 540/353/21
Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді: Кисильової О.Й.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Дніпропетровської обласної прокуратури (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні на підставі наказу керівника Дніпропетровської обласної прокуратури від 24.12.2020 № 1096 к;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі двох середньомісячних заробітних плат;

- стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 31.01.2021 по день фактичного розрахунку.

Ухвалою від 05.02.2021 у справі відкрите спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою від 22.02.2021 витребувані додаткові докази.

Ухвалою від 10.03.2021 у справі зупинене провадження по справі до набрання законної сили рішенням Херсонського окружного адміністративного суду у справі №540/350/21.

Ухвалою від 05.11.2021 провадження у справі поновлене.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 працював в органах прокуратури України з 18.03.2015 до 30.12.2020. Наказом керівника Дніпропетровської обласної прокуратури від 24.12.2020 № 1096к позивача звільнено з посади прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" з 30.12.2020. Разом з тим, позивач зазначає, що відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 1 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Натомість відповідач, звільняючи позивача з підстав реорганізації органу прокуратури та скорочення кількості прокурорів, не виплатив ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні, чим грубо порушив його права, що є підставою для стягнення такої допомоги в судовому порядку. Також позивач відмічає, що не виплативши йому при звільненні вихідну допомогу, відповідач порушив вимоги статті 116 КЗпП України, що, зважаючи на приписи ст. 117 КЗпП, має наслідком стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 30.12.2020 по день постановлення судом рішення в цій справі. Із наведених підстав, просить задовольнити позовні вимоги повністю.

10.03.2021 відповідач надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти доводів позивача про наявність підстав для задоволення позову, покликаючись на наступне. Наказом керівника Дніпропетровської обласної прокуратури від 24.12.2020 №1096к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" з 30.12.2020. Цей наказ позивач оскаржив у судовому порядку (справа № 540/350/21) і остаточного судового рішення щодо законності звільнення позивача, наразі не прийнято. Відповідач наголосив, що Законом "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" № 113-ІХ доповнено статтю 51 Закону № 1697-VII частиною п`ятою, а також цим Законом доповнено статтю 40 КЗпП та уточнено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП встановлюються Законом, що регулює їхній статус. Законами, що регулюють статус прокурорів, умови і підстави звільнення їх з посади є Закон № 1697-VII та Закон № 113-ІХ. Тому, з дня набрання чинності Законом № 113-ІХ, а саме - з 25.09.2019, особливості застосування до прокурорів, зокрема, положень п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП, на які посилається позивач, встановлюються Законом № 1697-VII. І саме цей Закон, а не КЗпП, поширюється на спірні правовідносини, що виникли між ОСОБА_1 та Дніпропетровською обласною прокуратурою. Додав також, що ні Законом № 113-ІХ, ні Законом № 1697-VII не передбачена виплата вихідної допомоги у разі звільнення прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII. Стаття 44 КЗпП так само не передбачає виплати цієї допомоги при звільненні з указаних нормативних підстав. Відтак, враховуючи пріоритетність спеціального Закону перед нормами КЗпП України, у даному випадку підлягають застосуванню положення Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VII. Стверджує про відсутність підстав для застосування положень ст. 117 КЗпП України та виплати середнього заробітку за період затримки розрахунку, оскільки, звільняючи ОСОБА_1 із займаної посади, відповідач виплатив позивачу всі належні йому суми. Із наведених підстав, просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву (ч. 7 ст. 262 КАС України).

Разом із відзивом на позов Дніпропетровська обласна прокуратура подала клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження у зв`язку з тим, що позивач обіймав посаду прокурора, тому даний спір стосується проходження публічної служби особою, яка займала особливо відповідальне становище. На думку відповідача, розгляд справи за правилами спрощеного провадження звужуватиме права сторін.

Вирішуючи питання про відкриття провадження в ухвалі від 05.02.2021, суд дійшов висновку про те, що дана справа віднесена до справ незначної складності, оскільки цей спір не належить до спорів, які згідно ч. 4 ст. 257 КАС України належить розглядати виключно за правилами загального позовного провадження.

У свою чергу, виходячи зі змісту спірних правовідносин, суд вважає необгрунтованими доводи відповідача про те, що розгляд справи за правилами спрощеного провадження звузить права сторін та вирішення даного спору без участі сторін неможливе.

Відтак, враховуючи характер спірних правовідносин, предмет доказування та незначну складність справи, відсутність належного обґрунтування відповідачем необхідності розгляду справи в загальному провадженні та за участю сторін, суд не вбачає підстав для розгляду даної справи в порядку загального позовного провадження з викликом сторін, а тому відмовляє відповідачу в задоволенні даного клопотання.

За таких обставин, суд розглядає дану справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 з 18.03.2015 до 30.12.2020 працював в органах прокуратури України, а з 06.12.2018 на посаді прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2.

Наказом керівника Дніпропетровської обласної прокуратури від 24.12.2020 № 1096к ОСОБА_1 звільнено з посади та з органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" з 30.12.2020.

ОСОБА_1 оскаржив наказ від 24.12.2020 № 1096к у судовому порядку.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 23.04.2021 у справі №540/350/21 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Визнано протиправним та скасовано наказ керівника Дніпропетровської обласної прокуратури від 24.12.2020 № 1096к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області та органів прокуратури; поновлено ОСОБА_1 у Правобережній окружній прокуратурі міста Дніпра на посаді рівнозначній до посади прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області та в органах прокуратури; стягнуто з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31.12.2020 до 23.04.2021 у сумі 71 386,32 грн.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.09.2021 скасоване рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 23.04.2021 в частині висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Прийняте в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без задоволення.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про законність звільнення ОСОБА_1 з посади та з органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" з 30.12.2020.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку обгрунтованості доводів позивача про наявність підстав для виплати відповідачем вихідної допомоги та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України).

Відповідно до ч. 4 та ч. 7 ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

14.10.2014 прийнятий Закон України № 1697-VII "Про прокуратуру" (далі - Закон №1697-VII, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), який набрав чинності 15.07.2015. Цим Законом встановлені гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Також Законом № 1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Відповідно до п. 9 ч. 1 цієї статті прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України від 19.09.2019 № 113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Суд зауважує, що Законом № 1697-VII не врегульовані питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

У свою чергу, порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення врегульований статтею 44 КЗпП України.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу).

За правилами ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).

Відповідно до ч. 4 ст. 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Згідно зі ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" було внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: "Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус"; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: "Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус"; частину дев`яту статті 252 після слів "дисциплінарної відповідальності та звільнення" доповнено словами і цифрами "а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу".

Відтак, суд відмічає, що Закон № 1697-VII не передбачає виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Водночас, це передбачено статтею 44 КЗпП.

Отже, ч. 5 статті 51 Закону № 1697-VII та ч. 4 статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України.

Разом з тим, у такий перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Суд наголошує, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні.

Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав.

Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

Аналогічна правова позиція викладена постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19, від 27 січня 2021 року у справі № 380/1662/20, від 21 січня 2021 року у справі № 260/1890/19, від 18 лютого 2021 року у справі № 640/23379/19, від 25 лютого 2021 року у справі № 640/8451/20, від 17 березня 2021 року у справі №420/4581/20, від 30 березня 2021 року у справі № 640/25354/19, від 31 березня 2021 року у справі № 320/2449/20 від 11 серпня 2021 у справі № 640/9375/20.

Згідно із ч. 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як встановлено судом, наказом від 24.12.2020 № 1096к ОСОБА_1 звільнено з посади та з органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" з 30.12.2020.

Згідно із довідкою № 21 про заробітну плату ОСОБА_1 , виданою Дніпропетровською обласною прокуратурою, розмір середньомісячного заробітку позивача становить 20258,30 грн.

На день звільнення відповідачем не виплачено позивачу вихідну допомогу, передбачену статтею 44 КЗпП України.

Таким чином, суд вважає, що на час звільнення з посади прокурора позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП України, оскільки позивача звільнено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури).

Відтак, суд вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП України.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Втім, позовна заява не містить жодних обгрунтувань та доводів щодо права позивача на виплату йому вихідної допомоги саме у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

На переконання суду, позивач має право на виплату вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку та задовольняє вимогу саме в цій частині.

У рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виходячи з цього, суд, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 9 КАС України, вважає за необхідне вийти за межі заявлених позивачем вимог з метою повного захисту прав та інтересів позивача та застосувати такий спосіб захисту прав позивача, як стягнення з відповідача на користь позивача вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку у сумі 20258,30 грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 31.01.2021 по день фактичного розрахунку, суд враховує наступне.

У силу вимог статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно з з ч. 1 ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 зазначила, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, закріплені у статтях 116, 117 КЗпП норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці працівників органів прокуратури, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП як таких, що є загальними та поширюються на спірні правовідносини.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

Як зазначено вище, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладений обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Положення ч. 1 ст. 117 КЗпП стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

У свою чергу, ч. 2 ст. 117 КЗпП стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Отже, обов`язок з виплати середнього заробітку відповідно до статті 117 КЗпП виникає у роботодавця у разі не проведення зі звільненим працівником розрахунку у день звільнення. Важливо відмітити, що при вирішенні питання можливості застосування статті 117 КЗпП, обов`язково має досліджуватися вина роботодавця.

Як встановлено судом, не нарахування та невиплата ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільнені в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 20258,30 грн є протиправною бездіяльністю відповідача.

З огляду на це, а також враховуючи висновок Верховного Суду, що висловлений у постанові від 11.08.2021 у справі № 640/9375/20, відповідач має виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні.

Правила обчислення середнього заробітку для визначення оплати вимушеного прогулу визначені Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінета Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з пунктом 5 Порядка № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За змістом пункту 8 Порядка № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно із довідкою № 21 про заробітну плату ОСОБА_1 , виданою Дніпропетровською обласною прокуратурою, сума середньоденної заробітної плати позивача складає 964,68 грн.

Розмір середньоденної заробітної плати у сумі 964,68 грн позивач не оспорює.

Оскільки у період з 31.12.2020 (наступний день після дня звільнення позивача з посади прокурора) до 13.01.2022 (день ухвалення рішення у даній справі) включно мало місце 258 робочих днів, то результат розрахунку середнього заробітку за вказаний період становить 248887,44 грн (964,68 х 258).

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

У постанові від 11.08.2021 у справі № 821/2093/16, Верховний Суд вказав, що критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06. 2019 у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв

У зв`язку із цим, враховуючи, що відповідачем порушено строки виплати вихідної допомоги у розмірі 20258,30 грн з 31.12.2020 до 13.01.2022, що становить 258 робочих днів, а розрахований розмір середнього заробітку складає 248887,44 грн, що є непропорційним до розміру невиплаченої суми, то суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При обранні способу зменшення заробітку, суд враховує, що при звільненні позивачу було нараховано та виплачено 63855,84 грн, що підтверджується розрахунковим листом за 2020 рік, в тому числі за грудень 2020, проте з урахуванням виплати вихідної допомоги у розмірі 20258,30 грн до виплати належала б сума 84114,14 грн (63855,84 + 20258,30). Тому, частка протиправно невиплачених позивачу коштів становить 24% (20258,30 / 84114,14 * 100%).

Відтак, враховуючи вказані вище Великою Палатою Верховного Суду критерії розміру простроченої заборгованості, періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, суд вважає, що до стягнення позивачу належить 59733,00 грн (24 % від 248887,44 грн).

За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд, -

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Дніпропетровської обласної прокуратури щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.

Стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури (49044, м. Дніпро, пр-т Дмитра Яворницького, 38; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; рнокпп НОМЕР_1 ) вихідну допомогу при звільненні у сумі 20258 (двадцять тисяч двісті п`ятдесят вісім) грн 30 коп.

Стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури (49044, м. Дніпро, пр-т Дмитра Яворницького, 38; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; рнокпп НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 31.01.2021 до 13.01.2022 у сумі 59733 (п`ятдесят дев`ять тисяч сімсот тридцять три) грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.Й. Кисильова

кат. 106030000