Справа № 205/9410/21
Суддя: Мовчан Д. В.
Дата ухвалення: 2022-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

17.01.2022 Єдиний унікальний номер 205/9410/21
Єдиний унікальний номер: 205/9410/2021
Номер провадження 2а/205/42/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2022 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан Д.В.

при секретарі Волкобоєвої А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради, інспектора з паркування Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Ігнатенка Віталія Петровича, про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та стягнення витрат,-

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Позивач звернувся до суду з вищеназваним адміністративним позовом про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення серії ІД № 00482927 від 19.10.2021 року до повідомлення серії ІД № 00482927, винесену інспектором з паркування Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Ігнатенком Віталієм Петровичем, відповідно до якої на нього, Позивача, було накладено штраф у розмірі 680 грн. 00 коп. за порушення п.15.9(и) Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність за ч. 3 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вказана постанова є необґрунтованою, при розгляді справ відносно нього суб`єктом владних повноважень не були доведені та з`ясовані певні обставини справи, у зв`язку з чим така постанова підлягає скасуванню, а провадження по адміністративній справі відносно позивача - закриттю, у зв`язку із відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.

Представником відповідача - Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради, надано відзив на позов, в якому просять в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень посилаються на те, що факт вчинення правопорушення позивачем є наявним та підтверджується наданими відповідачем доказами, а притягнення Позивача до адміністративної відповідальності відбулось із дотриманням вимог чинного законодавства України. Так, 19.10.2021 року о 09 год. 25 хв. інспектором з паркування було виявлено адміністративне правопорушення, яке передбачене ч.3 ст. 122 КУпАП, а саме: зупинка транспортного засобу «Suzuki New» номерний знак НОМЕР_1 , що створює перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху в районі будинку за адресою: м. Дніпро, Успенська площа, буд.14, чим порушив вимоги «и» п. 15.9 розділу 15 Правил дорожнього руху України, в частині заборони зупинки транспортного засобу ближче 10 м від виїздів з прилеглих територій. Далі інспектором здійснено фото фіксацію правопорушення та розміщено повідомлення серії ІД № 00482927 на лобовому склі транспортного засобу «Suzuki New» номерний знак НОМЕР_1 . Після встановлення відповідальної особи 10.11.2021 року інспектором негайно було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії РАП № 348449341 без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_2 . Отже, саме ОСОБА_2 має право на оскарження постанови та звернення за захистом до суду. Таким чином, на підставі вищевикладеного, постанова серії РАП № 348449341 не порушує прав або законні інтереси ОСОБА_1 , адже винесена відповідно ОСОБА_2 , а тому у позивача відсутні підстави для звернення за захистом з вимогою щодо скасування оскаржуваної постанови.

Позивачем надано до суду відповідь на відзив, у якому зазначив: 1) вказані географічні дані у відзиві на позов не співпадають з фотоматеріалами отриманими під час фотозйомки начебто правопорушення, оскільки зазначені координати належать іншому місцю на карті, а саме частині стоянки біля кафе « Веган » та «Моторбанк»; 2) фотоматеріали зроблені таким чином, щоб неможливо було визначити головні ознаки які б вказували на те, що автомобіль припаркований ближче 10 м від виїзду з прилеглої території, а саме відсутність замірів сертифікованим вимірюючи ми засобами чи пристроями (дальномір лазерний, механічний лічильник відстані, вимірювальна рулетка); 3) відповідач вказує, що повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності було прикріплене до лобового скла автомобіля позивача, але на фотоматеріалах відсутнє фото з прикріпленим повідомленням, що говорить лише про одне, такого повідомлення не існувало на момент фото фіксації правопорушення; 4) постанова РАП № 348449341 була винесена тільки через двадцять днів після повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності та 19.10.2021 року саме позивачем було сплачено всі виплати щоб забрати автомобіль із штраф майданчика і саме 19.10.2021 року вже було відомо що керував транспортним засобом саме позивач, а не ОСОБА_2 ; 5) начебто постанова відправлена була власнику автомобіля ОСОБА_2 у м. Павлоград, однак, остання мешкає і прописана в Полтавській області, що говорить про те, що інспектор з паркування не перевірив місце реєстрації ОСОБА_2 і направив постанову куди - небудь.

Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило.

ІІ. Заяви, клопотання учасників справи.

Позивач у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, надіслав письмову заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та вважає їх такими, що підлягають задоволенню.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомили, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило.

Будь-яких інших заяв із процесуальних питань до суду не надходило.

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.01.2022 року у зв`язку із відмовою позивача від частини позовних вимог було закрито провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради, інспектора з паркування Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Ігнатенка Віталія Петровича, Комунального підприємства Дніпровської міської ради «Транспортна інфраструктура міста» в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.01.2022 року було вирішено виключити Комунальне підприємство Дніпровської міської ради «Транспортна інфраструктура міста» зі складу відповідачів по справі за позовом ОСОБА_1 до Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради, інспектора з паркування Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Ігнатенка Віталія Петровича, Комунального підприємства Дніпровської міської ради «Транспортна інфраструктура міста» про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та стягнення витрат.

За вищевказаних обставин та вимог процесуального законодавства суд вирішує справу на підставі наявних матеріалів та доказів.

ІV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Судом встановлено, що 19.10.2021 року інспектором з паркування Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Ігнатенком Віталієм Петровичем було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ІД № 00482927 від 19.10.2021 року до повідомлення серії ІД № 00482927. У вказаній постанові зазначено, що 19.10.2021 року о 09 год. 24 хв. водій здійснив зупинку транспортного засобу SUZUKI NEWSX4 д/н НОМЕР_1 ближче 10 метрів від місця виїзду з прилеглої території, чим порушив вимоги п. 15.9 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність ч. 3 ст. 122 КУпАП.

Судом також встановлено, що на підставі вказаної постанови транспортний засіб SUZUKI NEWSX4 д/н НОМЕР_1 , яким керував позивач, було тимчасово затримано шляхом його доставлення для зберігання на штрафмайданчик, що підтверджується актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу № 16748 від 19.10.2021 року.

Матеріалами справи підтверджено, що у зв`язку із таким тимчасовим затриманням, саме позивачем були понесені витрати, що пов`язані з транспортуванням та зберіганням такого транспортного засобу у розмірі 144 грн. 00 коп., та оплатою вартості зберігання транспортного засобу на спец майданчику та транспортування транспортного засобу до штрафмайданчику 2 110 грн. 00 коп., а усього разом 2 254 грн. 00 коп., що підтверджується відповідними платіжними документами у вигляді банківських квитанцій від 19.10.2021 року.

Судом також встановлено, що в даному випадку між сторонами виник публічно-правовий спір з приводу правомірності притягнення Позивача, як водія транспортного засобу, до адміністративної відповідальності, та накладення на останнього адміністративного стягнення у вигляді штрафу за вчинення адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.3 ст.122 КУпАП та тимчасового затримання транспортного засобу.

V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.

Поняття адміністративного правопорушення викладено в ч. 1 ст. 9 КУпАП, за змістом якої адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до п. 1.3. Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (п. 1.9).

Частиною 3 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачена відповідальність за: перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину, ненадання переваги в русі транспортним засобам аварійно-рятувальних служб, швидкої медичної допомоги, пожежної охорони, поліцій що рухаються з увімкненими спеціальними світловими або звуковими сигнальними пристроями, ненадання переваги маршрутним транспортним засобам, у тому числі порушення правил руху і зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, а так само порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

В даному випадку спірна постанова про притягнення до адміністративної відповідальності складена з підстав наявності у Відповідача переконання про порушення Позивачем вимог п.п.15.9 (и) Правил дорожнього руху у спосіб здійснення такою особою зупинки ближче 10 м від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду.

Суд зазначає, що підпунктом «з» пункту 2 частини 3 статті 265-4 КУпАП визначено, що розміщення транспортного засобу є таким, що суттєво перешкоджає дорожньому руху або створює загрозу безпеці руху, якщо транспортний засіб розташовано у заборонених Правилами дорожнього руху місцях зупинки або стоянки, а саме: ближче 10 метрів від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду.

Згідно пункту 15.10 Правил дорожнього руху, стоянка забороняється у місцях, де заборонена зупинка.

Також згідно пп. «и» п. 15.9 Правил дорожнього руху, зупинка забороняється ближче 10 м. від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду.

Згідно ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Аналогічна за своїм змістом вимога міститься й у ст. 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення, якою передбачено, що постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху повинна також містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства по справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху і експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови повинен відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283, 284 КУпАП. У ній повинні бути докази, на яких базується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, і вказано мотиви не взяття до уваги інших доказів, на які посилається правопорушник чи висловлені останнім доводи.

Таким чином, достатньою та необхідною правовою підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху є наявність в її діях (бездіяльності) відповідного складу правопорушення, що повинно підтверджуватися належними, достатніми і допустимими доказами.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений. Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенню до суб`єкта владних повноважень.

Суд зазначає, що згідно правових позицій Верховного Суду, викладених у Постанові від 18.07.2019 у справі №216/5226/16-а та Постанові від 08.02.2018 у справі 760/3696/16-а належним доказом є дані про замір відстані на місці вчинення правопорушення під час його вчинення, що і підтверджувало б факт зупинки автомобіля менш ніж за 10 метрів до переходу. Без відомостей про замір в постанові правопорушення не є підтвердженим.

Враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 258 КУпАП уповноважених посадових осіб Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради звільнено від обов`язку складати протокол про адміністративне правопорушення, посилання на належні докази, які свідчать про вчинення особою адміністративного правопорушення, перелік яких визначено статтею 251 КУпАП, повинні міститися саме в постанові про адміністративне правопорушення.

В даному випадку, зі змісту спірної постанови вбачається, що на підтвердження факту вчинення адміністративного правопорушення відповідачем здійснено лише фотофіксацію обставин порушення правил зупинки. Однак будь-яких посилань у такій постанові на відповідний доказ (вимірювальний пристрій, його модель, дані щодо свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки), який би підтверджував здійснення суб`єктом владних повноважень замірів відстані від місця стоянки автомобіля, такий акт індивідуальної дії не містить. А самі по собі матеріали фото фіксації правопорушення, надані відповідачем безпосередньо не доводять факт порушення ПДР.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, суд вимушений констатувати, що спірна постанова взагалі не містить посилань на перелічені статтею 251 КУпАП докази вчинення позивачем адміністративного правопорушення у вигляді вимірювального засобу, що виключає можливість прийняти надану суду Інспекцією з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради інформацію щодо такого вимірювального пристрою та його повірки у якості належного доказу по справі.

Аналогічний за своїм змістом висновок міститься в Постанові ВС/КАС у справі №337/3389/16-а(2-а/337/154/2016) від 30 травня 2018 року.

За таких обставин суд приходить до висновку, що спірна постанова у справі про адміністративне правопорушення складена з порушенням норм статті 283 КУпАП, а тому не може вважатися такою, що відповідає чинному законодавству у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

У відповідності до п.3 ч.3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Таким чином, оскільки суть адміністративного правопорушення, що передбачена частиною третьою статті 122 КУпАП, яка викладена відповідачем у спірній постанові про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі не підтверджується належними та допустимими доказами, тому оскаржувана постанова є протиправною і підлягає скасуванню, а провадження по справі закриттю, оскільки на день ухвалення судом рішення строк накладення адміністративного стягнення на Позивача, передбачений ст. 38 КУпАП, є таким, що сплинув.

Також суд вказує, що затримання та зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках можливо виключно за наявності обґрунтованих підстав, що особою вчинено адміністративне правопорушення передбачене частинами першою, другою, третьою, четвертою, шостою і сьомою статті 121, частинами третьою, четвертою і п`ятою статті 122, статтями 122-5, 124, 126, частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 130, статтею 132-1 КУпАП та є крайнім заходом для припинення цих адміністративних правопорушень, який можливо застосувати лише у разі відсутності можливості усунути в іншій спосіб та при цьому, вичерпано інші заходи впливу.

З аналізу вищевказаної норми матеріального закону вбачається, що для правильного вирішення даного спору необхідно встановити, чи був розміщений транспортний засіб позивача таким чином, що суттєво перешкоджав дорожньому руху, оскільки це є необхідною умовою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП та відповідно для затримання та доставки транспортного засобу на спеціальний майданчик.

Доказів, на підтвердження того, що автомобіль був припаркований таким чином, що зробив неможливим рух іншим транспортним засобам, або створив перешкоду для руху пішоходів, відповідачем суду не надано.

Не доведення відповідачем факту створення транспортним засобом позивача перешкод для руху пішоходів або інших транспортних засобів відповідно свідчить про не доведення факту порушення позивачем п. 15.10 д) ПДР України.

З огляду на встановлену судом відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.122 КУпАП, виключає, згідно вимог ст.265-4 КУпАП, застосування до неї такого заходу забезпечення провадження в справах про адміністративні правопорушення як тимчасове затримання транспортного засобу.

Як свідчать матеріали справи, за повернення тимчасово затриманого транспортного засобу, який зберігався на спеціальному майданчику чи стоянці, позивачем було сплачено витрати, пов`язані з транспортуванням та зберіганням такого транспортного засобу у розмірі 144 грн. 00 коп. оплата вартості зберігання транспортного засобу на спец майданчику та транспортування транспортного засобу до штрафмайданчику 2 110 грн. 00 коп., а усього разом 2 254 грн. 00 коп.

Частиною першою статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, складовими елементами акту завдання шкоди є: протиправна поведінка особи, яка завдала шкоду; настання шкоди; причинний зв`язок між вказаними двома елементами; вина завдавача шкоди.

При цьому, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Законом визначено, що обов`язок відшкодувати завдану потерпілому шкоду покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Таким чином, з урахуванням положень статтей 1173, 1174 ЦК України, обов`язок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади виникає саме у держави, а не в органу державної влади, посадовою чи службовою особою якого є особа, чиїми незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю завдано шкоди.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30.01.2019 у справі №826/12003/16, аналіз зазначених вище правових норм свідчить про те, що якщо вимоги про відшкодування шкоди пов`язані з вимогою вирішити публічно-правовий спір, то такі вимоги підлягають розгляду за нормами КАС України.

Аналогічних висновків дійшов і Цивільний касаційний суд в постановах у справах №761/10730/18 та №725/5833/16-ц.

З матеріалів справи вбачається, що до матеріальної шкоди, яку просить відшкодувати позивач відносяться витрати за послуги, пов`язані з транспортуванням та зберіганням такого транспортного засобу у розмірі 144 грн. 00 коп. оплата вартості зберігання транспортного засобу на спец майданчику та транспортування транспортного засобу до штрафмайданчику 2 110 грн. 00 коп., а усього разом 2 254 грн. 00 коп.

Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду викладеного у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяно шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що внаслідок прийняття суб`єктом владних повноважень спірної постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, позивач поніс реальні збитки в сумі 2 254 грн. 00 коп.

У зв`язку із чим суд також ухвалює рішення про відшкодування заподіяних позивачу матеріальних збитків у вказаному розмірі, понесених внаслідок протиправної евакуації та зберіганні на спеціальному майданчику транспортного засобу, яке слід здійснити за рахунок бюджетних асигнувань Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради, як виконавчого органу Дніпровської міської ради (рішення міської ради від 16.03.2016 № 7/3 «Про затвердження структури Дніпропетровської міської ради та її виконавчих органів, граничної чисельності працівників міської ради та її виконавчих органів»).

VІ. Розподіл судових витрат.

Аналіз положень ст. 132 КАС України дає можливість зробити висновок про те, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, і до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу, витрати пов`язані із підготовкою до розгляду справи, до яких серед іншого віднесено поштові витрати.

Згідно частини другої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат, відповідно до ч. 3 ст. 134 КАС України, використовуються:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 4 ст. 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, відповідно до ч. 5 ст. 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співрозмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Положеннями ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу наведених норм процесуального законодавства вбачається, документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, але при цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо, оскільки при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, які понесені на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх.

Аналогічна за своїм змістом правова позиція з вказаного питання викладена в постанові Верховного Суду від 17.09.2019 р. у справі № 810/3806/18.

На підтвердження та обґрунтування витрат на професійну правничу допомогу в даному випадку суду надано: Договір про надання правової допомоги № б/н від 19.10.2021 року, укладеного між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Антоненко Тетяною Анатоліївною, акт здачі - приймання виконаних робіт від 20.10.2021 року на загальну суму 5 000 грн. 00 коп.

Проаналізувавши види наданих адвокатом послуг з правничої допомоги, що зазначені у вказаному договорі № б/н від 19.10.2021 року та акті виконаних робіт від 20.10.2021 року, та які фактично зводяться лише до вивчення документів по справі, аналізу судової практики та складання проекту адміністративного позову, суд доходить висновку, що обсяг розрахунку розміру витрат на правничу допомогу під час розгляду справи у суді першої інстанції, є завищеним.

Суд звертає увагу на те, що предметом спору у цій справі є правомірність постанови про накладення на позивача адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 680 грн. 00 коп., в той час як правничу допомогу адвокатом визначено у розмірі 5 000 грн., що свідчить про відсутність будь-якої співмірності заявлених позовних вимог та розміру правничої допомоги визначеної вказаним адвокатом.

Крім того, предмет спору в цій справі не є значно складним, містить лише один епізод спірних правовідносин, та не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними. Зі змісту позовної заяви вбачається, що її написання не потребувало від фахівця у галузі права значних зусиль та знань, так як наслідок сума витрат на її написання є значно завищеною, здебільше наведені норми чинного законодавства, використання яких є типовим для даного виду публічно-правових спорів.

Таким чином, суд вважає, що позивачем не обґрунтовано розмір витрат на правову допомогу у сумі 5000 грн. 00 коп., сума таких витрат є неспівмірною з правовою допомогою, яка складалась тільки з написання адміністративного позову. Сума витрат не відповідає складності справи та наданому адвокатом об`єму допомоги.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує практику Європейського суду з прав людини з розв`язання питання відшкодування судових витрат, яка зазначена ним у рішеннях від 26.02.2015р. у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009р. у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006р. у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004р. у справі «Меріт проти України», і зроблено висновок, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

З огляду на вищенаведене, суд вважає співмірним в даному випадку є стягнення на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 2 500 грн.00 коп., з урахуванням складності справи та фактичного обсягу виконаних робіт.

Крім того, позивачем при зверненні до суду з адміністративним позовом було сплачено судовий збір у розмірі 475 грн. 80 коп. Враховуючи ту обставину, що позов задоволено, тому за рахунок бюджетних асигнувань Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради слід стягнути судовий збір в розмірі 475 грн. 80 коп. на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ч.2 ст. 122, 139, 251, 252, 254, 256, 258, 280, 285, 287, 288, 289 КУпАП, ст. 9, 14, 73, 74, 77, 90, 242-246, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради, інспектора з паркування Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Ігнатенка Віталія Петровича про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та стягнення витрат - задовольнити в повному обсязі.

2. Постанову про накладення адміністративного стягнення серії ІД № 00482927 від 19.10.2021 року до повідомлення серії ІД № 00482927, винесену інспектором з паркування Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради Ігнатенком Віталієм Петровичем, про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 680 грн. 00 коп., за порушення п.15.9 (и) Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП, - скасувати.

3. Провадження у адміністративній справі про вчинення 19.10.2021 року ОСОБА_1 , адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 122 КУпАП, - закрити.

4. Стягнути із Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради (місце знаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Січових Стрільців, буд. 18, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) матеріальну шкоду у загальному розмірі 2 254 (дві тисячі двісті п`ятдесят чотири) грн. 00 коп., що складається з витратами, пов`язаними з транспортуванням та зберіганням такого транспортного засобу у розмірі 144 грн. 00 коп. та оплатою вартості зберігання транспортного засобу на спец майданчику та транспортування транспортного засобу до штрафмайданчику 2 110 грн. 00 коп.

5. Стягнути із Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради (місце знаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Січових Стрільців, буд. 18, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 475 (чотириста сімдесят п`ять) грн. 80 коп.

6. Стягнути із Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради (місце знаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Січових Стрільців, буд. 18, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) судові витрати по справі у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2 500 (дві тисячі п`ятсот) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя: Д. В. Мовчан