Справа № 300/7742/21
Суддя: Скільський І.І.
Дата ухвалення: 2022-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про повернення позовної заяви в частині позовних вимог
"24" січня 2022 р. справа № 300/7742/21
Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Скільський І.І., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні,-
В С Т А Н О В И В:
29.11.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення своєчасного повного розрахунку при звільненні, а саме невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.05.2019 по 25.10.2021 у розмірі 395 310 грн.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.12.2021 позовну заяву ОСОБА_1 , залишено без руху, у зв`язку із невідповідністю адміністративного позову вимогам, встановлених частинами 6 статті 161, частини 1 статті 123 КАС України (надалі по тексту також - КАС України, Кодекс).
Усунення недоліків позовної заяви визначено шляхом подання обґрунтованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду в частині позовних вимог про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані в період з 2017 по 2019 роки календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, разом з доказами поважності причин такого пропуску.
На усунення таких недоліків встановлено десятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали суду.
04.01.2022 на адресу суду від позивача надійшла заява про поновлення строку звернення до суду. У даній заяві позивач зазначив, що ст.ст. 116,117 КЗпП України не передбачено право на виплату працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за кожен вид виплат, а тому звернувся до суду за захистом порушеного права після остаточного розрахунку і без пропуску строку звернення до суду.
Дослідивши представлені позивачем письмові пояснення, викладені в заяві від 04.01.2022, та матеріали адміністративного позову, суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів ОСОБА_1 , що свідчить про наявність підстав для визнання причин пропуску місячного строку звернення до суду в частині позовних вимог про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані в період з 2017 по 2019 роки календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, неповажними, зважаючи на таке.
Обов`язок роботодавця (органу призначення) щодо повного розрахунку/виплати із працівником всіх сум, які належать йому в день звільнення, та відповідний обов`язок роботодавця виплати середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за весь період такої несвоєчасної виплати, регламентований статтями 116 і 117 Кодексу законів про працю України (надалі по тексту також КЗпП України).
Разом з тим, положення коментованих статей КЗпП України не визначають строків звернення до суду у даній категорій спірних правовідносин.
У контексті вказаного суддя відзначає, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина 1 статті 94 КЗпП України, частина 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці»).
Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» у редакції, чинній на час звільнення позивача, відносила до структури заробітної плати основну та додаткову заробітну плату, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати.
Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Структура заробітної плати відображена також у розробленій відповідно до Закону України «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці і стандартів Системи національних рахунків Інструкції зі статистики заробітної плати (надалі по тексту також - Інструкція), затвердженій наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 за №5, що був зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 27.01.2004 за №114/8713.
Відповідно до пункту 1.3 Інструкції для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До цього фонду, який складається з фонду основної заробітної плати, фонду додаткової заробітної плати й інших заохочувальних та компенсаційних виплат, включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат.
Також Розділ 3 даної Інструкції визначає перелік інших виплат, що не належать до фонду оплати праці.
Так, суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні є іншими виплатами, що не належать до фонду оплати праці (пункти 3.9 Інструкції).
Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати допомоги/компенсації/індексації) не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною винагородою, що входить до такої структури.
Відповідне відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, хоч і розраховується, виходячи із середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.
Аналогічні чи близькі за змістом висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 у справі №910/4518/16 (пункт 34), від 26 червня 2019 у справі №761/9584/15-ц (пункт 60) і від 18 березня 2020 у справі №711/4010/13-ц (пункт 53).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 статті 242 КАС України).
У разі порушення законодавства про оплату праці працівник згідно приписів частини 2 статті 233 КЗпП України має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Виходячи із коментованих вище правових висновків Великої Палати Верховного Суду «середній заробіток (суми, які нараховуються працівникам) за час затримки розрахунку при звільненні» відрізняється за юридичною змістом від «заробітної плати», а відтак необмежені строки звернення до суду не застосовуються до середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні як суми, які мають/можуть бути нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.
Окремо, в контексті вказаного належить відрізняти юридичний зміст і поняття «заробітна плата» (частина 2 статті 233 КЗпП України) та «виплата всіх сум, що належать працівникові від установи, організації на день звільнення» (статті 116, 117 КЗпП України).
В частині першого, йдеться про право на звернення до суду на стягнення невиплаченої заробітної плати незалежно від обставини дійсного перебування у трудових відносинах чи звільнення, без обмеженням будь-яким строком.
Щодо другого, то визначено право на виплату середнього заробітку за затримку у виплаті всіх сум, належних особі на день звільнення. При цьому, суми, які належні працівнику на день звільнення, поділяються на виплати, які складають заробітну плату (з усіма її складовими згідно розділу І та ІІ Інструкції), і виплати, які такими не є (розділ ІІІ Інструкції).
Щодо останніх виплат (які не складають заробітну плату), то працівник повинен звернутися до суду на їх виплату у строки, встановлені законом. При цьому, на таке звернення не поширюються строки встановлені частиною 2 статті 233 КЗпП України), оскільки «середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні (суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні)» не можуть бути виплачені у день звільнення, так як такі кошти є компенсацією за недотримання роботодавцем/органом призначення вимог статті 116 КЗпП України.
У Рішенні від 22 лютого 2012 у справі №4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Разом із тим суд акцентує увагу, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норми спеціального процесуального закону.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 4 грудня 2019 у справі № 815/2681/17.
В той же час, вирішуючи питання дотримання у спірному випадку строків звернення до суду, слід також враховувати й таке.
Велика палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі №9901/32/20 висловила таку правову позицію:
« 7. Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.
Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо».
Таким чином, поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
За правилами частини 1 статті 122 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини 3 статті 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
З аналізу зазначених положень процесуального закону належить дійти висновку про те, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина 5 статті 122 цього Кодексу).
У даній категорії справ процесуальний закон визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
У спірних правовідносинах застосування цієї процесуальної норми узгоджується з висновком Верховного суду, викладеним в постанові від 11.02.2021 у справі №240/532/20.
З огляду на зміст адміністративного позову, ОСОБА_1 , заявлено вимоги про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення своєчасного повного розрахунку при звільненні, а саме невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення; стягнення з Військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.05.2019 по 25.10.2021 у розмірі 395 310 грн.
Позивач вважає, що при звільненні його з військової служби відповідачем не виплачено: грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік; індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 07.05.2019.
Позовні вимоги мотивовано тим, що остаточний розрахунок з позивачем проведено лише після виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.11.2020 в справі №300/1757/20.
Так, судом встановлено, що позивачу 26.08.2021 виплачено компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік, в підтвердження чого позивач подав виписку по банківському рахунку ОСОБА_1 , відкритому в АТ «КБ «ПриватБанк» від 14.09.2021.
Вказаний факт також визнається позивачем в позовній заяві та заяві про усунення недоліків від 04.01.2022.
Таким чином, з поданої позивачем суду банківської виписки та змісту позову, в якому ОСОБА_1 визнає факт проведення з ним повного розрахунку по виплаті компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, судом встановлено, що розрахунок з позивачем по виплаті вказаної компенсації проведено відповідачем 26.08.2021.
При цьому, позивач не обґрунтував та не надав доказів того, що він не мав об`єктивної можливості знати про факти надходження на його банківський рахунок коштів компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.
Суд не погоджується з доводами позивача, викладеними в заяві про усунення недоліків від 04.01.2022, про те, що ним не пропущено строк звернення до суду в частині позовних вимог про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані в період з 2017 по 2019 роки календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, оскільки остаточний розрахунок відповідачем здійснено 26.10.2021 шляхом виплати належних позивачу при звільненні сум індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 07.05.2019.
Суд зазначає про те, що право позивача на звернення до суду з позовом про нарахування та виплату ОСОБА_1 , середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні виникло у позивача по факту проведення відповідачем розрахунку по кожній з виплат: компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 07.05.2019. В спірному випадку, такий перебіг місячного строку на звернення до суду з такими позовними вимогами розпочався 26.08.2021 та 26.10.2021 відповідно.
За вказаних обставин, ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду лише 24.11.2021, тобто майже через три місяці після зарахування 26.08.2021 на його рахунок (фактичного отримання) належних йому при звільненні коштів: компенсації за невикористані в період з 2017 по 2019 роки календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Отже, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом про нарахування та виплату середнього заробітку, в частині включення при розрахунку такого заробітку виплаченої 26.08.2021 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки в розмірі 17 838,33 грн., з пропуском установленого процесуальним законом місячного строку.
Таким чином, мотиви і аргументи, які вказані позивачем в заяві про усунення недоліків від 04.01.2021, не підтверджують дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом в частині позовних вимог про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані в період з 2017 по 2019 роки календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Згідно з частиною 2 статті 123 КАС України, у разі, якщо вказані у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до суду підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Відповідно до пункту 9 частини 4 статті 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Враховуючи наведене, позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 в частині позовних вимог про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані в період з 2017 по 2019 роки календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових, підлягає поверненню на підставі частини 2 статті 123, пункту 9 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.
Враховуючи наведене, керуючись статями 122, 123, 169, 243, 248, 256, 295, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У Х В А Л И В:
Визнати неповажними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 в частині позовних вимог про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані в період з 2017 по 2019 роки календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових.
Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 в частині позовних вимог про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані в період з 2017 по 2019 роки календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових - повернути позивачу.
Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя /підпис/ Скільський І.І.