Справа № 120/10893/21-а
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2022-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 січня 2022 р. справа № 120/10893/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дончика Віталія Володимировича, розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

в с т а н о в и в :

07.09.2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що на час виключення зі списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення відповідач не виплатив їй вихідну одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, індексацію грошового забезпечення та грошову компенсацію за неотримане речове майно.

Разом з тим, оскільки остаточний розрахунок з нею проведено 05.08.2021 року у неї виникло право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що і стало підставою для звернення з цим позовом до суду.

Ухвалою суду від 13.09.2021 року позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачу у 5 денний строк усунути недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 20.09.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Цією ж ухвалою витребувано у Військової частини НОМЕР_1 :

- інформацію про нараховану та виплачену ОСОБА_1 вихідну одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- інформацію про нараховану та виплачену ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення;

- інформацію про нараховану та виплачену ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно;

- довідку-розрахунок середньомісячного та середньоденного заробітку (грошового забезпечення) ОСОБА_1 , станом на день звільнення з військової служби.

Крім того, витребувано у позивача власний розрахунок середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 23.04.2019 року по 05.08.2021 року включно.

08.10.2021 року на адресу суду надійшла заява представника позивача про продовження процесуального строку для надання розрахунку середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 23.04.2019 року по 05.08.2021 року.

29.10.2021 року представником позивача надано розрахунок середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з військової служби за період з 23.04.2019 року по 05.08.2021 року.

01.11.2021 року представником позивача подано клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів.

23.11.2021 року на адресу суду надійшли витребувані у відповідача документи.

В той же час, 23.11.2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог. Зокрема, вказав, що Військова частина НОМЕР_1 перебуває на речовому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_2 , яка і здійснювала нарахування та виплату позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно, а тому Військова частина НОМЕР_1 в цій частині позовних вимог є неналежним відповідачем.

Також, представник відповідача вважає, що сума середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні повинна бути співмірною із сумою заборгованості, яка була виплачена відповідачем із затримкою.

29.11.2021 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача вважає доводи відповідача викладені у відзиві на позовну заяву необґрунтованими, а позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.04.2019 року № 103, старшого солдата ОСОБА_1 звільненого наказом Начальника 20 Центру ремонту засобів зв`язку та редіотехнічного забезпечення (по особовому складу) від 08.03.2019 року №8-РС, з 23.04.2019 року виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Під час виключення зі списків військової частини позивачу не виплачено вихідну одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, індексацію грошового забезпечення та грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

24.04.2019 року відповідач перерахував на картковий рахунок позивача вихідну одноразову грошову допомогу у розмірі 169919,36 грн.

21.06.2019 року відповідачем перераховано на картковий рахунок позивача грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у розмірі 82146,58 грн.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 04.01.2021 року у справі №120/6103/20-а, Військову частину НОМЕР_1 зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року до 23 квітня 2019 року.

На виконання зазначеного рішення, 05.08.2021 року Військовою частиною перераховано на картковий рахунок позивача, індексацію грошового забезпечення в розмірі 39930,20 грн.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не здійснення з нею остаточного розрахунку при виключенні зі списків особового складу частини, у період з 23.04.2019 року по 05.08.2021 року такою, що дає їй право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, звернулась з цим позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією із встановлених Державою гарантій права на своєчасне одержання винагороди за працю є передбачений Кодексом законів про працю України обов`язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон від 20.12.1991 № 2011-XII).

Однак, Законом від 20.12.1991 № 2011-XII правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст. 116 - 117 Кодексу законів про працю України.

Наведене відповідає правовому висновку щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладеному в постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16, від 30 січня 2019 року у справі № 807/3664/14, від 26 червня 2019 року у справі № 826/15235/16, від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19.

В той же час, статтею 116 КЗпП України передбачено, що на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Судом встановлено, що остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведено лише 05.08.2021, а тому, суд вважає, що позивач, має право на середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В той же час, визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачу за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд виходив із наступного.

Метою встановлення передбаченої нормами ст. 117 КЗпП України відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначено також, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Крім того, у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Велика Палата у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц теж окреслила зазначені вище критерії оцінки спірних сум середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.

Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 (справа № 816/1640/17), зазначивши про обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування.

Як вже зазначалося судом, основна мета покладення на роботодавця відповідальності передбаченої ст. 117 КЗпП України є захист майнових прав працівника у зв`язку із його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне отримання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом для існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Суд враховує, що позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу військової частини з 23.04.2019 року.

При цьому, як вже зазначено судом вище, 24.04.2019 року відповідач перерахував на картковий рахунок позивача вихідну грошову допомогу у розмірі 169919,36 грн.

Отже, період затримки розрахунку при звільненні, в частині виплати вихідної грошової допомоги охоплюється з 24.04.2019 року (наступний день після виключення зі списків військової частини) по 24.04.2019 року (дата зарахування на картковий рахунок позивача вихідної допомоги), що становить 1 день.

При цьому, суд вважає вимогу позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток з 23.04.2019 року безпідставною, оскільки період затримки розрахунку розпочинається з наступного дня після виключення її зі списків військової частини.

Згідно наданої відповідачем довідки про розмір грошового забезпечення позивача від 16.11.2021 року, середньомісячний заробіток позивача за два останніх місяці перед звільненням з військової служби (лютий березень 2019 року) складає 23950,85 грн.

Отже, середньоденний заробіток позивача становить 405,95 грн. (23950,85 грн. (заробіток за два останніх місяці) : 59 днів.

Відповідно, середній заробіток за час затримки виплати вихідної грошової допомоги складає 405,95 грн. (405,95 грн. х 1 день).

Разом з тим, період затримки розрахунку при звільненні, в частині виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно охоплюється з 24.04.2019 року (наступний день після виключення зі списків військової частини) по 21.06.2019 року (дата зарахування на картковий рахунок позивача грошової компенсації), що становить 59 днів.

Відповідно, середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно складає 23951,05 грн. (405,95 грн. х 59 днів).

Що стосується періоду затримки розрахунку при звільненні, в частині виплати індексації грошового забезпечення, то такий охоплюється з 24.04.2019 року (наступний день після виключення зі списків військової частини) по 05.08.2021 року (дата зарахування на картковий рахунок позивача грошової компенсації) та становить 835 днів.

Відповідно, середній заробіток за час затримки виплати індексації грошового забезпечення складає 338968,25 грн. (405,95 грн. х 835 днів).

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що при розмірі несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення, в сумі 39930,20 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 338968,25 грн., що значно перевищує розмір несвоєчасно виплачених сум.

Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року по справі № 825/325/16 вказав, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності зазначена у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року по справі №524/1714/16-а та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц, які мають враховуватись до спірних правовідносин на виконання ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та ч. 5 ст. 242 КАС України.

Так, Верховний Суд в постанові від 30.10.2019 року по справі № 806/2473/18 сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

При цьому, суд враховує зазначені висновки Верховного Суду при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку позивачу у цій справі, оскільки стягнення середнього заробітку у розмірі 338968,25 грн., при розмірі несвоєчасно виплаченої компенсації в сумі 39930,20 грн. було б порушенням принципу розумності, справедливості та пропорційності.

Отже, при вирішенні цієї справи суд з`ясував, що істотність частки невиплачених сум індексації грошового забезпечення (39930,20 грн.) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за період з 24.04.2019 року по 05.08.2021 року становить 11,77 % (39930,20 : 338968,25 грн. х 100%).

При цьому, сума яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 11,77 % розраховується наступним чином: 405,95 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 11,77 % = 47,78 грн. середньоденна сума відшкодування з урахуванням істотності частки; 47,78 грн. х 835 ( днів затримки розрахунку) = 39896,30 грн.

Таким чином загальний розмір середнього заробітку, який визначений пропорційно часу затримки розрахунку та розміру невиплачених позивачу сум становить 64253,30 грн. (середній заробіток за час затримки виплати вихідної грошової допомоги 405,95 грн. + середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно 23951,05 грн. + середній заробіток за час затримки виплати індексації 39896,30 грн.).

В той же час, враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності за статтею 117 Кодексу законів про працю України та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, які визначені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 та від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, суд виходячи із обставин даної справи та окреслених Верховним Судом критеріїв, вважає за необхідним зменшити розмір відповідного відшкодування.

Так, в цьому контексті суд звертає увагу, що причиною затримки належних позивачу виплат є їх спірний характер, який обумовлювався відповідним судовим спором. Відповідно, такі виплати були проведені відповідачем після набранням судовим рішенням законної сили, з чого власне і виник значний період затримки розрахунку. Тобто, невиплата відповідачем усіх сум належних позивачу при звільненні не носить свавільного характеру, а пов`язана із помилковим власним трактуванням відповідачем діючих норм законодавства.

Суд також враховує, що позивач будучи обізнаним із тим, що строки звернення до суду із вимогами про виплату індексації грошового забезпечення, міг тривалий час не звертатися в суд з метою штучного збільшення розміру виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому, суд наголошує, що датою закінчення проходження позивачем військової служби є 23.04.2019 року, а з позовом про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення позивач звернулась лише в жовтні 2020 року.

Отже, з огляду на встановлені обставини та з метою дотримання балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд доходить висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку, визначивши його в загальній сумі 30000 грн.

Такий підхід суду узгоджується із висновком, викладеним Верховним Судом у подібних правовідносинах в постанові від 21.04.2021 у справі № 360/3574/19.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, за результатами дослідження усіх обставин справи та з урахуванням критеріїв, які слід враховувати зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, суд дійшов висновку про відповідність суми 30000 грн. принципам розумності, справедливості та пропорційності встановлених заходів відповідальності.

Визначаючись щодо способу захисту порушених прав позивача, суд виходить із наступного.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що достатнім і ефективним способом захисту порушених прав позивача є прийняття судом рішення про стягнення на користь позивача середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні у розмірі 30000 грн.

При цьому, визначаючись з приводу особи, з якої належить стягувати середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні, суд виходив із того, що передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність за несвоєчасний розрахунок при звільненні покладається саме на роботодавця (власника).

В даному ж випадку, роботодавцем фактично є Військова частина НОМЕР_1 , яка, як зазначив відповідач, перебуває на речовому забезпеченню у Військової частини НОМЕР_2 .

Таким чином, оскільки відповідальність за несвоєчасний розрахунок при звільненні покладається саме на роботодавця, стягнути відповідні кошти слід з Військова частина НОМЕР_1 .

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для частково задоволення даного позову.

Згідно ч.3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.04.2019 року по 05.08.2021 року.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 24.04.2019 року по 05.08.2021 року у розмірі 30000 грн. (тридцять тисяч гривень).

В іншій частині позовних вимог, - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 454 грн. (чотириста п`ятдесят чотири гривні) за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 );
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Суддя Дончик Віталій Володимирович