Справа № 300/859/21
Суддя: Шумей М.В.
Дата ухвалення: 2022-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2022 р. справа № 300/859/21

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд, у складі судді Шумея М.В., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Приватного підприємства «Будремтехсервіс» до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення від №57/09-16 від 11.01.2021

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Будремтехсервіс» звернулось до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення про застосування фінансових санкцій №57/09-16 від 11.01.2021.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем прийнято рішення про застосування фінансових санкцій за донарахування органом Пенсійного фонду України або страхувальником сум своєчасно не обчислених та не сплачених страхових внесків №57/09-16 від 11.01.2021 на підставі п. 2 ч. 9 ст. 106 Закону № 1058-ІV, яка втратила чинність з 01.01.2011, згідно з Законом № 2464-VI, і не діяла на дату прийняття відповідачем оскаржуваного рішення. Також зазначив, що в картах особових рахунків підприємства наявна переплата по сплаті страхових внесках на загальнообов`язкове пенсійне страхування в сумі 9804,68 грн, що перевищує розмір вказаної в Акті недоїмки в сумі 1995,20 грн.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.03.2021 позовну заяву залишено без руху, встановлено строк для усунення її недоліків. Позивач у встановлений строк усунув вказані судом недоліки.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.03.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (викликом) сторін.

Відповідачем подано до суду відзив, в якому зазначено, що стягнення з відповідача заборгованості зі сплати страхових внесків та штрафних санкцій здійснено відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення та в порядку абз. 6 п.7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Тобто, після набрання чинності Законом №2464-VI за органами УПФУ збережено повноваження щодо застосування фінансових санкцій за несплату заборгованості по страхових внесках, яка виникла до 01.01.2011. Оскільки позивачем було порушено строки сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, то відповідно, ГУ ПФУ в Івано-Франківській області правомірно прийнято оскаржуване рішення, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Представник позивача заперечив проти тверджень відповідача викладених у відзиві на позовну заяву. Вказав, що відповідач не спростовує факти наведені в позові.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, судом встановлено наступне.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про застосування фінансових санкцій за донарахування органом Пенсійного фонду України або страхувальником сум своєчасно не обчислених та не сплачених страхових внесків №57/09-16 від 11.01.2021 до Приватного підприємства «Будремтехсервіс» на підставі п. 2 ч. 9 ст. 106 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» застосовано штрафні санкції в сумі 19825,44 грн. за період з 01.01.2004 по 30.11.2020.

Вважаючи, рішення протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Пунктом 2 частини дев`ятої статті 106 Закону № 1058-IV, яка діяла до 1 січня 2011 року, передбачалось, що виконавчі органи Пенсійного фонду за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) страхувальниками страхових внесків, у тому числі донарахованих страхувальниками або територіальними органами Пенсійного фонду, накладають штраф у розмірі 10 відсотків своєчасно не сплачених сум; одночасно на суми своєчасно не сплачених (не перерахованих) страхових внесків і фінансових санкцій нараховується пеня в розмірі 0,1 відсотка зазначених сум коштів, розрахована за кожний день прострочення платежу.

Стосовно доводів позивача про те, що після 01.01.2011 року накладення органами ПФУ штрафу на підставі п. 2 ч. 9 ст. 106 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-ІV) за прострочення заборгованості із сплати страхових внесків, донарахованих органом Пенсійного фонду не передбачено, суд звертає увагу на таке.

З набранням чинності з 1 січня 2011 року Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон № 2464-VІ) п.2 ч.9 ст.106 із Закону № 1058-ІV виключений.

У той же час, згідно з абзацом п`ятим пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2464-VI стягнення заборгованості зі сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, здійснюється фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості або застосування штрафних санкцій. Погашення заборгованості з використанням коштів, що надходять у рахунок сплати єдиного внеску, забороняється.

Абзацом шостим цього ж пункту встановлено, що на період до повного стягнення заборгованості зі сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі нарахованих внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, та відповідних штрафних санкцій за фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування зберігаються повноваження щодо контролю за правильністю нарахування, своєчасністю сплати страхових внесків, застосування фінансових санкцій, якими вони були наділені до набрання чинності цим Законом.

Наведене правило щодо збереження порядку стягнення та контрольних функцій фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, передбачених законодавством, чинним до 1 січня 2011 року, поширюється лише на заборгованість зі сплати страхових внесків та сум штрафних санкцій, які нараховані та/або не сплачені до зазначеної дати. Питання ж відповідальності страховиків, не пов`язані із такою заборгованістю, знаходяться поза межами регулювання, зокрема, Закону № 1058-ІV та абзаців п`ятого, шостого пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2464-VI.

Таким чином, оскільки заборгованість зі сплати страхових внесків виникла до 1 січня 2011 року, ГУПФУ в Івано-Франківській області має право здійснювати контрольні функції щодо правильності нарахування, своєчасності та сплати страхових внесків і застосовувати фінансові санкції згідно із законодавством, що діяло на момент виникнення такої заборгованості, або застосовувати штрафні санкції також і після цієї дати.

Аналогічна правова позиція викладена в рішенні Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 817/1049/15.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Водночас, судом встановлено, що Управління пенсійного фонду в м. Івано-Франківську вже здійснювало донарахування внесків на загальнообов`язкове пенсійне страхування за 2004 рік, що підтверджується вимогою Управління ПФУ в м. Івано-Франківську №Ю 1178 від 07.10.2004 на суму 1660,29 грн. та вимогою Управління ПФУ в м. Івано-Франківську № Ю 1805 від 05.01.2005 на суму 153,46 грн.

Відповідно до п.1 Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування - органи Пенсійного фонду надсилають страхувальникам вимогу про сплату недоїмки, зокрема якщо страхувальник має на кінець звітного періоду недоїмку зі сплати страхових внесків. Враховуючи те, що вимога №Ю1178 від 07.10.2004 сформована станом на 07.10.2004, а вимога №Ю1805 від 05.01.2005 сформована станом на 05.01.2005, суд робить висновок про те, що недоїмки по сплаті внесків на загальнообов`язкове пенсійне страхування за попередні періоди (в т.ч. і квітень-червень 2004 року) повинні були відображені у вищеописаних вимогах. Доказів про те, що у зазначених вимогах не включений період за квітень-червень 2004 року відповідачем не надано. Заборгованість по сплаті недоїмки за вищевказаний період була погашена, що підтверджується платіжним дорученням №90 від 19.10.2004 (1660,29 грн.) та №1 від 05.01.2005 (153,46 грн.).

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994, серія A, №303-A, пункт 29).

Крім того, згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

З частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що у справах щодо оскарження дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень суд перевіряє, чи вчинені вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений Конституцією і Законами України.

Частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За змістом частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не надано достатніх доказів на підтвердження правомірності своїх дій щодо прийнятого оскаржуваного рішення.

Враховуючи наведене, суд вважає зазначені в позовній заяві доводи про протиправність спірного рішення є обґрунтованим, а позов підлягає задоволенню.

Частина 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, враховуючи, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення, позивач, квитанцією від 05.03.2021 підтвердив сплату судового збору в розмірі 2270 гривень, за подання даного адміністративного позову, суд робить висновок про стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача сплачений судовий збір в розмірі 2270 гривень. Доказів понесення інших судових витрат суду не надано.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити повністю.

Скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про застосування штрафної санкції №57/09-16 від 11.01.2021.

Стягнути на користь Приватного підприємства "Будремтехсервіс" (, вул. Федьковича, 114а, кв. 11, м. Івано-Франківськ, 76018) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (індекс 76018, вулиця Січових Стрільців, будинок 15, місто Івано-Франківськ, ) сплачений судовий збір в розмірі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Шумей М.В.