Справа № 300/5854/21
Суддя: Тимощук О.Л.
Дата ухвалення: 2022-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"28" січня 2022 р. справа № 300/5854/21
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Тимощука О.Л., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовною заявою ОСОБА_1
до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України
про визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання до вчинення певних дій,
ОСОБА_1 (надалі, також позивач, ОСОБА_1 ), 06.10.2021 звернувся в суд з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (надалі, також Військова частина НОМЕР_1 , відповідач) у якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 на день звільнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої частиною 4 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за період 2013-2018 роки;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої частиною 4 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за період 2013-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 12.10.2018.
Позивачем позовні вимоги мотивовано тим, що при звільненні відповідачем не виплачено йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки згідно з частиною 4 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за період 2013-2018 роки.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.10.2021 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без проведення судового засідання та повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку, визначеному статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також, КАС України), (а.с.20-21). Пунктом 5 даної ухвали відповідача зобов`язано надати у встановлений судом строк довідку про період проходження ОСОБА_1 військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України із зазначенням посад, які обіймав позивач та періоди служби на зазначених посадах.
На адресу суду 29.10.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву за №50/41-1807 (а.с.26-29), у якому представник відповідача вказав, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними, також зазначив, що позивачем відповідно до частин 1 та 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України пропущено місячний строк звернення до суду. Щодо вимог позивача виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №702 за 2013-2018 роки, то у зв`язку із введенням в Україні особливого періоду з часу набрання чинності Указу Президента України від 17.03.2014 №303/2014 «Про часткову мобілізацію», право на отримання такої відпустки було припинено. Зокрема, зазначив відповідач, позивач не звертався а ні з рапортом, а ні з заявою про виплату такої компенсації, з огляду на вказані обставини відсутні ознаки протиправності дій відповідача. Щодо витребування судом пунктом 5 ухвали про відкриття провадження довідки, то відповідач вказав, що особова справа ОСОБА_1 направлена до Івано-Франківського МВК, а всі накази до 2017 року включно передано на зберігання до Центрального архівного відділу Національної гвардії України. Просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити.
Ухвалою суду від 02.11.2021 витребувано у Центрального архівного відділу Національної гвардії України належним чином оформлену довідку про періоди проходження служби ОСОБА_1 у військовій частині НОМЕР_2 із зазначенням посад та періодів, які обіймав позивач на час спірного періоду (а.с. 31-32).
ОСОБА_1 скористався правом подання відповіді на відзив, який отримано судом 04.11.2021 (а.с. 35-38), у якій позивач вказав на невірність позиції відповідача, викладеної у відзиві на позов, щодо пропущеного ним строку звернення до суду, оскільки право на звернення до суду із позовом про стягнення компенсації не обмежується жодним строком, що узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду України, викладеними у постанові від 21.08.2019 по справі №620/4218/18. Позивач вказує, що згідно з додатком 3 до постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 затверджений перелік військових посад Національної Гвардії України, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, якими зокрема є посади військовослужбовців, які виконують обов`язки з конвоювання осіб узятих під варту та/або засуджених до позбавлення волі, під час судових засідань тощо. Позивач зазначає, що обіймав посаду командира першого стрілецького взводу четвертої стрілецької роти, заступника командира патрульної роти з виховної роботи які відповідають переліку. Таким чином, ОСОБА_1 наполягає на своєму праві в отриманні компенсації за не використані дні додаткової відпустки за період з 2013-2018 роки.
На виконання ухвали про витребування доказів від 02.11.2021 Центральним архівним відділом Національної гвардії України надіслано витребувану судом архівну довідку №1859 від 09.11.2021 (а.с. 43), яку отримано 15.11.2021. Також у цій довідці вказано, що накази Військової частини НОМЕР_1 зберігаються тільки по 2017 рік.
Розглянувши адміністративну справу за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, дослідивши письмові докази, судом встановлено такі обставини.
ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням НОМЕР_3 (а.с. 5) та з 21.04.2004 по 12.10.2018 проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України.
Згідно з архівною довідкою Центрального архівного відділу Національної гвардії України №1859 від 09.11.2021 (а.с. 43) ОСОБА_1 , серед іншого:
- наказом №275 с/ч від 07.12.2012 призначено на посаду командира патрульного взводу 2 патрульної роти;
- наказом №159 с/ч від 11.07.2014 призначено на посаду заступника командира 2 патрульної роти з виховної роботи;
- наказом №67 с/ч від 28.03.2016 призначено на посаду оперативного чергового чергової служби.
Згідно із витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України від 12.02.2018 за №234 (по стройовій частині), ОСОБА_1 , оперативного чергового чергової служби, звільненого з військової служби наказом командувача Національної гвардії України від 05.10.2018 №158 о/с, за станом здоров`я, 12.10.2018 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення (а.с. 8).
ОСОБА_1 звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із заявою від 06.09.2021 щодо виплати грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку відповідно до постанови №702 від 01.08.2018 (а.с. 13-15).
Листом від 14.09.2021 №50/41-1556 відповідач надав відповідь про те, що на час особливого періоду надання додаткових оплачуваних відпусток призупиняється, а також вказав на те, що позивач звільнений з посади оперативного чергового чергової служби, а відповідно до додатку 3 постанови Кабінету Міністрів України №702 від 01.08.2012 такий вид відпустки на даній посаді не передбачений.
Вважаючи протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за проходження військової служби на посаді, виконання обов`язків на якій пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я за 2013-2018 роки, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Надаючи оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд виходить з таких підстав та мотивів.
Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини 4 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (надалі, також - Закон №2011-ХІІ) військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.
Перелік місцевостей з особливими природними географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, військових посад, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також порядок надання та тривалість щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах визначаються Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.
Постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 (надалі, також - Постанова №702) затверджено переліки військових посад, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що дають право на щорічну додаткову відпустку: Збройних Сил, Національної гвардії, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби - згідно з додатками 2 - 5.
Додаток 3 до вказаної Постанови №702 містить перелік військових посад Національної гвардії, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що дають право на щорічну додаткову відпустку.
Як вбачається з архівної довідки Центрального архівного відділу Національної гвардії України №1859 від 09.11.2021 ОСОБА_1 наказом №275 с/ч від 07.12.2012 призначений на посаду командира патрульного взводу 2 патрульної роти; наказом №159 с/ч від 11.07.2014 призначений на посаду заступника командира 2 патрульної роти з виховної роботи; наказом №67 с/ч від 28.03.2016 призначений на посаду оперативного чергового чергової служби.
Посада командира патрульного взводу патрульної роти, на якій перебував позивач у спірний період згідно з наказом №275 с/ч від 07.12.2012 та посада заступник командира патрульної роти, на яку позивач призначений наказом №159 с/ч від 11.07.2014, передбачені у додатку 3 Постанови №702.
Однак посада оперативного чергового чергової служби, на яку позивач призначений згідно з наказом №67 с/ч від 28.03.2016 у цьому переліку не передбачена, тому суд погоджується з позицією відповідача, викладеною у відзиві на позовну заяву, що у період перебування на такій посаді права на додаткову відпустку, передбачену частиною 4 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ у ОСОБА_1 не було.
Відповідно до частини 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Згідно з Законом України «Про відпустки» від 05 листопада 1996 року №504/96-ВР (надалі, також Закон України «Про відпустки») статтею 4 установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів.
Відповідно до абзацу 5 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Так, норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право військовослужбовця на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
Дійсно, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем не проведено з ОСОБА_1 усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої частиною 4 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ та Постановою №702, що підтверджується наявним у матеріалах справи витягом з наказу (по стройовій частині) №234 від 12.10.2018 військової частини НОМЕР_1 (а.с. 8).
Суд вважає, що припинення надання відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація за не використані дні відпустки.
Так, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Інструкції №200 особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, що звільняються з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, у разі невикористання ними щорічної основної та додаткової відпусток за поточний рік до одержання військовою частиною наказу (повідомлення) про звільнення з військової служби оплачується тривалість щорічної основної та додаткової відпусток, на які вони мають право в році звільнення.
При цьому, відповідно до пункту 5 розділу XXXI Інструкції №200 у рік звільнення військовослужбовців зі служби, зазначених у пунктах 3, 4 цього розділу, у разі невикористання ними щорічної основної та додаткової відпусток їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.
Зі змісту пункту 3 розділу XXXI Інструкції №200 вбачається, що дана норма передбачає право військовослужбовців отримати виплату тривалості щорічної основної чи додаткової відпусток, на які вони мають право в році звільнення та визначає умову для такої виплати - у разі невикористання відпусток за поточний рік до отримання військовою частиною наказу (повідомлення) про звільнення з військової служби.
Водночас пункт 5 розділу XXXI Інструкції №200, чітко передбачає право військовослужбовців, зазначених у пунктах 3, 4 цього розділу, на виплату у рік звільнення зі служби грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у разі невикористання ними таких відпусток. Даний пункт не містить застережень щодо виплати такої компенсації лише за ті відпустки, на які вони мали право у році звільнення.
Тобто, аналіз вищенаведених положень Інструкції №200 в їх системному взаємозв`язку, дозволяє дійти висновку про те, що пункт 3 розділу ХХХІ не обмежує право на отримання грошової компенсації за всі невикористані дні відпусток роком звільнення, а навпаки - гарантує право на отримання виплати тривалості такої відпустки за дні, які набуті в поточному році відповідно до тривалості служби, пройденої у такому році. У той же час пункт 5 розділу ХХХІ передбачає право військовослужбовця на отримання компенсації за всі без виключення невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, незалежно від року, у якому таке право виникло.
У разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, а при звільненні зі служби невикористані дні додаткової відпустки підлягають грошовій копменсації.
Таким чином, доводи відповідача щодо права військовослужбовця на виплату при звільненні компенсації лише тієї відпустки, на яку він має право у році звільнення є помилковими та судом до уваги не беруться.
З приводу доводів відповідача щодо незвернення ОСОБА_1 під час звільнення з військової служби з відповідним рапортом про виплату грошової компенсації за невикористані дні відпустки, суд звертає увагу, що така обставина не звільняє відповідача від обов`язку здійснити виплату військовослужбовцю при виключенні його зі списків особового складу всіх належних сум та не може позбавляти права військовослужбовця на отримання такої компенсації.
З огляду на те, що відповідач не довів правомірність своєї відмови, а позивач навів законні й обґрунтовані підстави для нарахування та виплати йому грошової компенсації відпустки за періоди перебування на посадах, виконання обов`язків на якій надає право отримання додаткової відпустки, передбаченої частиною 4 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, позовні вимоги ОСОБА_1 , в цій частині, підлягають задоволенню.
При цьому, з`ясовуючи період військової служби, у якому позивач мав право на отримання додаткової відпустки, суд враховує записи військового квитка серії НОМЕР_4 від 30.10.2018 (а.с. 9-12) про проходження військової служби ОСОБА_1 .
Так, відповідно до таких записів, ОСОБА_1 , серед іншого, згідно наказу №13 о/с з 22.03.2016 відрахований зі списків особового складу військової частини з посади заступника командира патрульної роти. У подальшому позивач призначений на посаду оперативного чергового чергової служби, яка, як встановлено судом вище, не передбачена серед посад військовослужбовців, з`єднань, військових частин та підрозділі з охорони громадського порядку в додатку 3 Постанови №702 та відповідно за виконання обов`язків на якій ОСОБА_1 не набув права на додаткову відпустку, передбачену частиною 4 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ.
Таким чином, позивачу підлягає виплата грошової компенсації за невикорисані дні додаткової відпустки, передбаченої частиною 4 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, за період з 01.01.2013 по 22.03.2016.
Щодо застосування строку звернення до суду в спірних правовідносинах, суд зазначає, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина третя статті 122 КАС України).
Так, спеціальним законодавством прямо не врегульовано питання строків звернення до суду у зв`язку з порушенням відповідачем законодавства про оплату праці (виплату грошової компенсації за невикористану відпустку), однак, як встановлено судом вище, відповідно до змісту пункту 5 розділу XXXI Інструкції №200, у рік звільнення військовослужбовців зі служби, зазначених у пунктах 3, 4 цього розділу, у разі невикористання ними щорічної основної та додаткової відпусток їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки. Дана норма не ставить в залежність право особи на отримання такої компенсації від періоду, в якому особа набула право на отримання відпустки. Отже, право на отримання таких виплат не обмежується жодним строком.
На час відпустки за особою зберігається заробітна плата (грошове забезпечення), такі виплати включаються до фонду заробітної плати і є невід`ємною його частиною. Це ж саме стосується і компенсації при звільненні за невикористані дні відпустки.
Аналогічна правова позиція наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року, у справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19).
У зв`язку із тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", а доказів понесення ним будь-яких інших витрат, пов`язаних з розглядом справи суду не надано, судові витрати розподілу не підлягають.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 241-246, 262, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 на день звільнення з військової служби компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої частиною 4 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за період з 01.01.2013 по 22.03.2016.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої частиною 4 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за період з 01.01.2013 по 22.03.2016, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 12.10.2018.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 ;

відповідач - Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України, адреса: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ - 14323422.

Суддя /підпис/ Тимощук О.Л.