Справа № 340/10230/21
Суддя: О.С. Петренко
Дата ухвалення: 2022-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2022 року м. Кропивницький Справа № 340/10230/21

Кіровоградський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Петренко О.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача-1: Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, вул. Соборна,7а, м. Кропивницький,25006

до відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області

про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить:

1) визнати протиправними дії та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області №97 від 24.09.2021 року про відмову в призначенні пенсії за вислугу років в частині не зарахування до стажу роботи, яка дає право на пенсію за вислугу років, відповідно до ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" №1697-VII, час роботи в органах прокуратури 1 місяць 20 днів, всього 17 років 7 місяців 19 днів, час проходження військової служби у ХНУВС на посаді курсанта з 14.08.1998 по 21.06.2002 3 роки 10 місяців 7 днів, а також час роботи слідчим та на посадах начальницького складу ОВС Кіровоградської області з 22.06.2002 по 30.01.2004 1 рік 7 місяців 9 днів;

2) зобов`язати Головне управління ПФУ в Кіровоградській області визнати та зарахувати до стажу його роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, відповідно до ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" №1697-VII наступні періоди роботи:

- час роботи в органах прокуратури з 02.02.2004 по 21.09.2021, що складає 17 років 7 місяців 19 днів;

- час проходження військової служби у ХНУВС на посаді курсанта з 14.08.1998 по 21.06.2002, тобто 3 роки 10 місяців 7 днів;

- час роботи слідчим та на посадах начальницького складу ОВС Кіровоградської області з 22.06.2002 по 30.01.2004, тобто 1 рік 7 місяців 9 днів.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідачем протиправно не зараховано до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років час проходження військової служби у ХНУВС на посаді курсанта та час роботи в ОВС.

Ухвалою судді від 15.12.2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, ухвалою суду від 11.01.2022 року до участі в справі залучено співвідповідача.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження була надіслана відповідачам, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідач - 1 надав до суду відзив на позов, у якому просив відмовити у задоволенні позову, в зв`язку з тим, що на момент звернення позивач мав загальний стаж 22 роки 09 місяців 18 днів, в тому числі спеціальний 17 років 5 місяців 29 днів, що є недостатнім для призначення пенсії. При цьому, відповідач 1 вказує, що позивачем не надано жодного документу, які б підтверджували проходження служби в ОВС, а тому стаж роботи 5 років 4 місяці не зараховано до спеціального стажу.

Відповідач - 2 надав до суду відзив на позов, у якому просив відмовити у задоволенні позову, в зв`язку з тим, що на момент звернення позивач мав загальний стаж 22 роки 09 місяців 18 днів, в тому числі спеціальний 17 років 5 місяців 29 днів, що є недостатнім для призначення пенсії.

Від позивача до суду надійшла відповідь на відзив (а.с.131-138).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 263 КАС України, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Дослідивши доводи заяв по суті сторін, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивачем через портал електронних послуг ПФУ подано заяву про призначення пенсії за вислугу років, відповідно до ч. 1 ст.86 Закону України "Про прокуратуру" з наданням відповідного пакету документів.

Розглянувши заяву позивача та надані документи, відповідачем-2 винесено рішення від 24.09.2021 №97 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру", обґрунтоване відсутністю необхідного стажу за вислугу років, в якому також зазначено, що загальний страховий стаж позивача становить 22 роки 09 місяців 18 днів, в тому числі спеціальний стаж 17 років 5 місяців 29 днів (а.с.13-14).

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014, який набрав чинності 15.07.2015 (далі Закон України № 1697-VІІ) визначено засади пенсійного забезпечення працівників прокуратури, зокрема: прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років (частина перша статті 86 Закону України № 1697-VІІ).

Відповідно до частини 6 статті 86 Закону України № 1697-VІІ до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується, серед іншого, час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання.

Відповідно до положень частини 8 статті 86 Закону України № 1697, право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури чи в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України, а також особи, звільнені з прокурорських посад органів прокуратури за станом здоров`я, у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому особа обіймає посаду, або у зв`язку із скороченням кількості прокурорів, у зв`язку з обранням їх на виборні посади в органах державної влади чи органах місцевого самоврядування. Ветеранам війни, які мають необхідний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років, така пенсія призначається незалежно від того, чи працювали вони в органах прокуратури перед зверненням за призначенням пенсії.

Представником відповідача на обґрунтування позиції пенсійного органу здійснено розрахунок страхового стажу позивача у відповідності до ч. 1 ст. 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058- IV та стажу за вислугу років згідно ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VІІ.

Так, страховий стаж позивача станом на вересень 2021 року складає 22 роки 09 місяців 18 днів.

З відзиву, поданого відповідачем -1,2 встановлено, що позивачу не зараховано стаж 5 років 4 місяці до спеціального стажу, в зв`язку з відсутністю відповідних документів.

Таким чином, наведений стаж позивача за вислугу років відповідачем не заперечується, а при розгляді справи суду необхідно встановити обставини, чи відповідає стаж позивача вимогам ст. 86 Закону України "Про прокуратуру".

Позивач вважає, що відповідачем протиправно не враховано до стажу за вислугу років термін навчання у ХНУВС України, як строкової військової служби та стаж служби в ОВС.

З приводу наведеного необхідно зазначити, що з аналізу вимог частини 6 статті 86 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VІІ до стажу роботи, що дає право на пенсію згідно зі статтею 86 Закону України "Про прокуратуру" має зараховуватися зокрема, строкова військова служба.

Згідно частини 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (в редакції, чинній на час навчання позивача) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною 6 статті 2 вищевказаного Закону визначено види військової служби, а саме; строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних, закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Частиною 1 статті 25 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ передбачалося, що громадяни, які навчаються у військово-навчальних закладах, перебувають на військовій службі і не мають звань прапорщиків чи мічманів та офіцерського складу, є курсантами, а ті, що мають такі звання, - слухачами. Навчання у військово-навчальних закладах зараховується курсантам як строкова військова служба.

Постановою Кабінету Міністрів України Про створення єдиної системи військової освіти" від 15.12.1997 № 1410 затверджено перелік вищих навчальних закладів, що входять до єдиної системи військової освіти, до якого включено вищі навчальні заклади МВС, у тому числі ХНУВС , в якому позивач проходив навчання у період з 14.08.1998 по 21.06.2002.

Окрім того, відповідно до частин 2 та 3 статті 18 Закону України "Про міліцію" від 20.12.1990 №565-ХІІ (в редакції, яка діяла на час навчання позивача у навчальному закладі) системи МВС України, особи, прийняті на службу до міліції, в тому числі слухачі й курсанти шкіл міліції, які перебувають на військовому обліку, на час служби знімаються з нього і перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ України. Навчання у школах Міністерства внутрішніх справ України після здобуття середньої освіти прирівнюється до проходження військової служби.

З огляду на вищевказані норми законодавства військова служба (навчання) в училищах (інститутах) МВС України курсантів (слухачів) є строковою військовою службою і зараховується до стажу за вислугу років.

Враховуючи положення зазначених норм матеріального права та статус Національний університет внутрішніх справ, період навчання позивача в ньому повинен бути зарахований позивачу до вислуги років, яка дає право на призначення пенсії.

Частиною 6 статті ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII передбачено, що до вислуги років, що дає право на пенсію. згідно з цією статтею, зараховується, зокрема, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач з 22.06.2002 р. по 30.01.2004 р. проходив службу в органах внутрішніх справ (а.с.31).

Відповідно до абз. 2 п. 1 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 року, до рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ і яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством.

Стаття 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" встановлює, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, у трудовій книжці позивача містяться записи, що підтверджують службу в органах внутрішніх справ з 14.08.1998 року по 30.01.2004 року (а.с.25)

Відповідно до п. 2 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів Української РСР, особам, які перебувають на службі в органах внутрішніх справ, присвоюються такі спеціальні звання:

- рядовий склад: рядовий міліції, рядовий внутрішньої служби;

- молодший начальницький склад: молодший сержант міліції, сержант міліції, старший сержант міліції, старшина міліції, молодший сержант внутрішньої служби, сержант внутрішньої служби, старший сержант внутрішньої служби, старшина внутрішньої служби, прапорщик внутрішньої служби, старший прапорщик внутрішньої служби;

- середній начальницький склад: молодший лейтенант міліції, лейтенант міліції, старший лейтенант міліції, капітан міліції, молодший лейтенант внутрішньої служби, лейтенант внутрішньої служби, старший лейтенант внутрішньої служби, капітан внутрішньої служби;

- старший начальницький склад: майор міліції, підполковник міліції, полковник міліції, майор внутрішньої служби, підполковник внутрішньої служби, полковник внутрішньої служби;

- вищий начальницький склад: генерал-майор міліції, генерал-лейтенант міліції, генерал-майор внутрішньої служби, генерал-лейтенант внутрішньої служби, генерал-полковник внутрішньої служби.

Судом встановлено, що позивач в зазначені періоди проходив службу у спеціальному званні : «лейнтенант» міліції, що відповідає посадам середній начальницький склад.

Враховуючи наведене, суд вважає, що приймаючи рішення про відмову в призначенні пенсії за вислугою років позивачу, відповідач діяв з перевищенням повноважень та не у спосіб, визначений чинним законодавством, тому позовні вимоги в частині скасування такого рішення підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача зарахувати зазначений період роботи до загального стажу, суд враховує наступне.

Суб`єктами публічної адміністрації своїх повноважень, які є законодавчо визначеними, що випливає з положень частини другої статті 19 Конституції України, здійснюється в межах відповідної законної дискреції.

У свою чергу, під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.

Обмежуючим фактором для рішень представників влади згідно з визначенням владних дискреційних повноважень є закон і справедливість.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Ради Європи № R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятих Комітетом Ради 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідно до статті 13 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважує на його ефективність з точки зору статті 13 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" та враховує положення "Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень", прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980 року, а саме суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Разом з тим, пунктом 4 частини 1 статті 5 КАС України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Згідно позиції Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07 березня 2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20 березня 2018 року у справа № 461/2579/17, від 20 березня 2018 року у справі № 820/4554/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12 квітня 2018 року у справі № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим у ч. 2ст. 2 КАС України, критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Наведене повністю відповідає змісту ст. 245 КАС України, частиною 4 якої визначене, що у випадку, визначеному п. 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Тобто, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію.

У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин, оскільки адміністративний суд не вправі перебирати на себе повноваження суб`єкта публічної адміністрації, реалізуючи за нього процедурні дії, ухвалювати рішення чи проводити адміністративну процедуру.

Таке втручання може мати місце лише у випадку, якщо судом буде встановлено, що в адміністративній процедурі фізична (юридична) особа виконала всі приписи закону, а суб`єкт владних повноважень у відповідь необґрунтовано й незаконно не вчинив належну дію чи не ухвалив необхідне рішення.

Аналізуючи даний адміністративний спір суд наголошує, що суб`єкт владних повноважень, яким в даному випадку є Головне управління Пенсійного фонду у Волинській області, здійснив реалізацію дискреційних повноважень шляхом відмови в призначенні пенсії.

Таким чином, суд вважає, що відповідач при розгляді заяви діяв поза межами наданих повноважень та реалізації дискреційних функцій, відповідно позовні вимоги в даній частині підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не надано суду жодного доказу правомірності прийняття рішення, яке оскаржується, в розумінні зазначеної норми Закону.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст.139, 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області №97 від 24.09.2021 року в частині не зарахування до стажу роботи, яка дає право на пенсію за вислугу років, відповідно до ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" №1697-VII, час роботи в органах прокуратури 1 місяць 20 днів, всього 17 років 7 місяців 19 днів, час проходження військової служби у ХНУВС на посаді курсанта з 14.08.1998 по 21.06.2002 3 роки 10 місяців 7 днів, а також час роботи слідчим та на посадах начальницького складу ОВС Кіровоградської області з 22.06.2002 по 30.01.2004 1 рік 7 місяців 9 днів.

Зобов`язати Головне управління ПФУ в Кіровоградській області зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 , який дає право на призначення пенсії за вислугу років, відповідно до ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" №1697-VII наступні періоди роботи:

- час роботи в органах прокуратури з 02.02.2004 по 21.09.2021, що складає 17 років 7 місяців 19 днів;

- час проходження військової служби у ХНУВС на посаді курсанта з 14.08.1998 по 21.06.2002, тобто 3 роки 10 місяців 7 днів;

- час роботи слідчим та на посадах начальницького складу ОВС Кіровоградської області з 22.06.2002 по 30.01.2004, тобто 1 рік 7 місяців 9 днів, з урахуванням висновків суду та норм чинного законодавства.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 , витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 454 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_1 , витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 454 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, передбачені ст. 255КАС України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного тексту.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду О.С. Петренко