Справа № 815/3165/17
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2022-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2022 р.м.ОдесаСправа № 815/3165/17
Головуючий в 1 інстанції: Цховребова М.Г.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Домусчі С.Д..

суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 та командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії, визнання протиправною бездіяльності та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 та командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову просив суд:

- визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 у відповіді від 26 квітня 2017 року № 674 на звернення позивача від 26 квітня 2017 року про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасного надіслання (надання) письмової заяви від 26 квітня 2017 року № 674 протягом 45 днів з дня реєстрації, на звернення від 26 квітня 2017 року № 851 про матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 моральну шкоду у розмірі 5000 грн., завдану неправомірними діями та бездіяльністю при розгляді звернення від 26 квітня 2017 року про матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що пунктом 1 наказу командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 02 липня 2016 року № 93 його звільнено із посади заступника командира батальйону управління по роботі з особовим складом 37 окремого полку зв`язку Військово-Морських Сил Збройних Сил України та зараховано у розпорядження командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України. Заявою від 26 квітня 2017 року він звернувся до командира ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_2 про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік, однак відповідачами матеріальної допомоги не надано, звернення не було вирішено і з приводу цього звернення не було вжито необхідних заходів та не надано вичерпної відповіді.

Позивач вказував, що командир ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_2 проявив протиправну бездіяльність внаслідок недбалого ставлення до військової служби та бездіяльності військової влади щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, оскільки не виконав вимоги статей 58 і 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, що його стосується, зокрема: не проявив чуйності та уваги до його потреб, не вник в проблеми його побуту, не забезпечив соціальну та правову захищеність, не прийняв рішення за його зверненням, не вжив заходів про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік та не звернувся у разі необхідності з клопотанням за нього перед старшими командирами (начальниками).

Крім того, позивач зазначав, що будь-яких інших засобів для існування не має, оскільки перебуває на військовій службі у Збройних Силах України за контрактом, а ненадання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік погіршує стан і так незадовільного соціального благополуччя, що впливає на і стан здоров`я.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року, ухваленим у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження, частково задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 .

Визнана протиправною відмова військової частини НОМЕР_1 листом від 26.04.2017 р. № 674 на заяву ОСОБА_1 про матеріальну допомогу за 2017 рік для вирішення соціально-побутових питань, вх. № 851 від 26.04.2017 р.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про матеріальну допомогу за 2017 рік для вирішення соціально-побутових питань, вх. № 851 від 26.04.2017 р., з урахуванням правової оцінки питання, щодо якого звернувся позивач, наданої судом у рішенні.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2270,00 грн. (дві тисячі двісті сімдесят гривень 00 копійок).

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі військова частина НОМЕР_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт - військова частина НОМЕР_1 зазначив про неврахування судом першої інстанції того факту, що позивачем не надано доказів важкого стану здоров`я або інших доказів щодо наявності підстав отримання допомоги.

Також, апелянт - військова частина НОМЕР_1 вказав, що чинним законодавством отримання грошового забезпечення за невиконання обов`язків військової служби не передбачено.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач, послався на правомірність оскаржуваного рішення в частині задоволених позовних вимог та просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін в частині задоволених позовних вимог.

Позивач також подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині якою відмовлено у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нову постанову про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування позовних вимог апелянт ОСОБА_3 посилається на безпідставність застосування судом першої інстанції наказу МОУ від 09.02.2017 року №88, як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо несвоєчасного надання відповіді на заяву від 26.04.2017 року (45 днів з дня реєстрації), оскільки вказаний наказ не регулює питання строків надання відповідей на звернення громадян. На думку апелянта, суд першої інстанції мав застосувати до спірних правовідносин законодавство, що регулює правовідносини щодо звернення громадян.

Відповідачі своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу позивача не скористалися.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з заявою від 26 квітня 2017 року про матеріальну допомогу за 2017 рік для вирішення соціально-побутових питань, вх. № 851 від 26.04.2017 р. (т.2 а.с.109), у якій просив, виплатити матеріальну допомогу за 2017 рік для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення, установленої підпунктом 3 пункту 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».

Також, в цій заяві позивач вказував, що грошовим забезпеченням, як єдиним джерелом існування для забезпечення рівня життя, не нижчого від прожиткового мінімуму встановленого законом, його не забезпечено з вересня 2016 року внаслідок бездіяльності Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України та військової частини НОМЕР_1 , як військових суб`єктів владних повноважень. Конституційні права на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом та на достатній життєвий рівень для позивача, що включає достатнє харчування, одяг, житло, що встановлені статтями 43, 46, 47, 48 Конституції України порушуються з вересня 2016 року. В умовах виживання, вказані суб`єкти владних повноважень на його звернення не вживають заходів і не надають вичерпних письмових відповідей. Змушений захищати свої права та інтереси, зокрема як військовослужбовця, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень у порядку адміністративного судочинства. Таке соціальне неблагополуччя погіршує стан здоров`я. Крім цього, є особою переміщеною з тимчасово окупованої території України без забезпечення жилим приміщенням для постійного проживання чи службового жилого приміщення чи орендованого житла. Грошова компенсація за піднайом (найом) жилого приміщення не виплачується. За сукупністю обставин змушений перебувати за адресою тимчасового житла по АДРЕСА_1 .

Письмову відповідь про результати розгляду заяви позивач просив надіслати у найкоротший строк засобами зв`язку та вказану ним у заяві поштову адресу.

Листом військової частини НОМЕР_1 від 26.04.2017 року № 674 за підписом командира військової частини НОМЕР_1 , капітана 1 рангу ОСОБА_4 (т.1 а.с.40), позивачу була надана відповідь, якою позивача повідомлено про розгляд його заяви від 26 квітня 2017 року щодо виплати матеріальної допомоги.

Так, відповідач у відповіді від 26.04.2017 року зазначив, що відповідно до пункту 7 наказу Міністерства оборони України від 09.02.2017 № 88 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2017 рік», витрати на грошове забезпечення військовослужбовців у 2017 році здійснювати за нормами, установленими законодавством України, у межах виділених асигнувань на грошове забезпечення та дотримуватися такого порядку щодо здійснення виплат:

у першу чергу щомісячне грошове забезпечення військовослужбовцям, винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду;

у другу розрахунки зі звільненими військовослужбовцями;

у третю грошова допомога на оздоровлення;

у четверту інші одноразові додаткові види грошового забезпечення (за наявності коштів);

- відповідно до роз`яснень Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 09.02.2017 № 248/3/9/1/119 у зв`язку з обмеженим фінансовим ресурсом за фондом грошового забезпечення, видання наказів про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань здійснювати тільки у випадках:.

важкий стан здоров`я військовослужбовця або членів його сім`ї (поранення контузія, інвалідність та інші випадки тяжких захворювань) за наявності посвідчення або відповідного висновку лікаря;

смерть рідних по крові або по шлюбу;

пожежа або стихійне лихо;

одруження військовослужбовця;

народження дитини у військовослужбовця або її одруження;

- враховуючи вищевикладене, в задоволені заяви позивача відмовлено;

- відповідно до статті 112, 118 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України дане рішення може бути оскаржене до органу або посадовій особі вищого рівня або безпосередньо до суду.

Не погоджуючись з відмовою військової частини НОМЕР_1 у відповіді від 26 квітня 2017 року № 674 на звернення позивача від 26 квітня 2017 року про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік та бездіяльністю військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасного надіслання (надання) письмової заяви від 26 квітня 2017 року № 674 протягом 45 днів з дня реєстрації, на звернення позивача від 26 квітня 2017 року № 851 про матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік, позивач звернувся до суду.

На доведення обставин, на яких ґрунтуються вимоги, позивач суду надав копії, зокрема: витягу з наказу командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 02.07.2016 р. № 93; витягу із наказу командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 13.02.2017 р. № 17; довідки від 29.10.2015 р. № про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції; запиту на інформацію № 1/12 від 16 грудня 2020 року; відповіді від 23.12.2020 р. № 412/2738 військової частини НОМЕР_1 на запит на інформацію № 1/12 від 16 грудня 2020 року, адресованої позивачу тощо.

На доведення обставин, на яких ґрунтуються заперечення, відповідач військова частина НОМЕР_1 суду надала копії, зокрема: наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 75 від 31.03.2017; наказів командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 22.03.2017 № 68, від 30.03.2017 № 74, від 26.04.2017 № 97; розрахункових відомостей № 53 від 19.04.17, № 55 від 26.04.17 на виплату грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги за 2017 р.; сторінок журналу обліку вхідних документів військової частини НОМЕР_1 за період з 05 квітня 2017 року по 29 червня 2017 року; журналу обліку вихідних документів військової частини НОМЕР_1 за період з 14.04.2017 року по 27.07.2017 року.

Вирішуючи спір та частково задовольняючи позовні вимог, суд першої інстанції виходив з того, що дії щодо відмови листом від 26.04.2017 р. № 674 на заяву позивача про матеріальну допомогу за 2017 рік для вирішення соціально-побутових питань, вх. № 851 від 26.04.2017 р. вчинені відповідачем військовою частиною НОМЕР_1 , не на підставі чинного законодавства України; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для вчинення дії; непропорційно, зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані ці дії.

Відмовляючи у задоволенні інших позовних вимог, суд першої інстанції виходів з того, що вони заявлені необґрунтовано.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Статтею 3 Основного Закону встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 22 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Як правильно встановив суд першої інстанції в задоволені заяви позивача щодо виплати матеріальної допомоги відмовлено лише та виключно за результатом посилання на:

- пункту 7 наказу Міністерства оборони України від 09.02.2017 № 88 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2017 рік»;

- роз`яснень Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 09.02.2017 № 248/3/9/1/119.

Проте, жодного аналізу (співставлення) наведених позивачем у поданій ним заяві підстав для виплати матеріальної допомоги за 2017 рік для вирішення соціально-побутових питань із наведеним у листі-відповіді на цю заяву позивача змістом пункту 7 наказу Міністерства оборони України від 09.02.2017 № 88 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2017 рік» та роз`яснень Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 09.02.2017 № 248/3/9/1/119 відповідачем у листі від 26.04.2017 № 674 не зазначено та не конкретизовано, які саме з наведених відповідачем положень вказаного ним наказу та роз`яснень застосовано при відмові у задоволенні заяви позивачу.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що наведене у листі від 26.04.2017 № 674 обґрунтування відмови в задоволені заяви позивача щодо виплати матеріальної допомоги є неясним, нечітким, незрозумілим для доступного сприйняття негативних наслідків цієї відмови позивачем, як законних.

У витязі із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.03.2017 № 75, капітана 1 ранку ОСОБА_4 (т.2 а.с.106), тимчасове виконання обов`язків командира військової частини НОМЕР_1 покладено на заступника командира військової частини НОМЕР_1 з тилу начальника тилу капітана 2 рангу ОСОБА_5 , оскільки командир військової частини НОМЕР_1 убуває у другу частину щорічної відпустки за 2016 рік на 27 діб з 01 по 28 квітня 2017 року.

З відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідачем визнаються фактичні обставини справи, зокрема, що станом на дату подання позивачем заяви та надання відповідачем спірної відповіді на неї, а саме 26 квітня 2017 року, тимчасове виконання обов`язків командира військової частини НОМЕР_1 покладено на заступника командира військової частини НОМЕР_1 з тилу начальника тилу капітана 2 рангу ОСОБА_5 .

Таким чином, з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів та відсутності обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, апеляційний суд зазначає, що, згідно з ч. 1 ст. 78 КАС України, зазначені обставини, не підлягають доказуванню.

Доводи апеляційної скарги військової частини НОМЕР_1 не спростовують висновки суду першої інстанції щодо підписання оскаржуваної позивачем відповіді-відмови особою, яка перебувала у відпустці. Також, апелянт військова частина НОМЕР_1 , а ні в суд першої інстанції, а ні в апеляційній скарзі не навела жодних законодавчих підстав на доведення зазначеної позиції та не конкретизовано, яким саме розпорядчим документом відповідача військової частини НОМЕР_1 передбачені повноваження командира військової частини НОМЕР_1 , зокрема щодо надання відповідей (підписання документів) під час перебування у відпустці та покладання на цей час тимчасового виконання обов`язків командира військової частини НОМЕР_1 на іншу особу.

Згідно з ч. 1 ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно з ч.ч. 2, 4-7 ст. 13 «Обов`язковість судових рішень» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Судом апеляційної та першої інстанції встановлено, що постановою Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 815/3165/17 (т.1 а.с.200-213):

- касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково;

- постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2018 року в справі № 815/3165/17 у частині ненадання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік та стягнення цієї допомоги скасувати та направити справу в цій частині на новий розгляд до Одеського окружного адміністративного суду;

- в іншій частині постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 17 січня 2018 року залишено без змін.

У вказаній постанові зазначено, що вона набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Також, за змістом мотивувальної частини постанови від 16 вересня 2020 року у справі № 815/3165/17, Верховним Судом встановлено та викладено такі висновки:

- приписами пункту 9 наказу МОУ № 88 визначено, що у заявах про виплату матеріальної допомоги зазначаються конкретні причини (важкий стан здоров`я військовослужбовців або членів його сім`ї, смерть рідних по крові або шлюбу, пожежа або стихійне лихо та інші поважні причини), які стали підставою для порушення клопотання, та розмір потреби;

- відповідно до листа (роз`яснення) Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 09 лютого 2017 року № 248/3/9/1/119 у зв`язку з обмеженим фінансовим ресурсом за фондом грошового забезпечення, видання наказів про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань рекомендовано здійснювати тільки у таких випадках:

важкий стан здоров`я військовослужбовця або членів його сім`ї (поранення контузія, інвалідність та інші випадки тяжких захворювань) за наявності посвідчення або відповідного висновку лікаря;

смерть рідних по крові або по шлюбу;

пожежа або стихійне лихо;

одруження військовослужбовця;

народження дитини у військовослужбовця або її одруження;

- рішенням Міністра оборони України № 1223/з/12 від 15 лютого 2017 року погоджено роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 09 лютого 2017 року № 248/3/9/1/119;

- тобто роз`яснення у вказаному листі звужують перелік причин, які військовослужбовець може вказати, обґрунтовуючи свою заяву про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань;

- Верховний Суд зауважує, що листи - це службова кореспонденція, вони не є нормативно-правовими актами, можуть мати лише роз`яснювальний, інформаційний та рекомендаційний характер, і не повинні містити нових правових норм, які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер. Такі правові норми мають бути викладені виключно у нормативно-правовому акті, затвердженому відповідним розпорядчим документом уповноваженого відповідно до законодавства суб`єкта нормотворення, погодженому із заінтересованими органами та зареєстрованому в органах юстиції в порядку, встановленому законодавством про державну реєстрацію нормативно-правових актів.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що наведене у листі від 26.04.2017 № 674 обґрунтування відмови в задоволені заяви позивача щодо виплати матеріальної допомоги із посиланням на роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 09.02.2017 № 248/3/9/1/119 є законодавчо безпідставним, відповідно неправомірним.

Щодо посилання апелянта військової частини НОМЕР_1 на те, що, при поданні заяви про матеріальну допомогу позивач не надав доказів важкого стану здоров`я або інших доказів щодо наявності підстав отримання допомоги, а також той факт, що позивач свідомо та безпідставно не з`являвся на службі, обов`язки за посадою не виконував, чим систематично грубо порушував статті 11, 12, 16 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.199 року №548-ХІУ; отримання коштів за невиконання обов`язків військової служби чинним законодавством не передбачено; факт систематичного невиконання військових обов`язків позивачем був предметом дослідження у справі № 815/4131/17 та наявними доказами у справі та позицією П`ятого і адміністративного суду у постанові від 12 червня 2019 року по справі № 815/4134/17; також, згідно з пунктом 28 параграфу 6 наказу начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 16 вересня 2017 року № 418 позивача було звільнено з військової служби у запас через службову невідповідність, апеляційний суд зазначає таке.

Так, за змістом позовних вимог (з урахуванням заяви про зміну предмету позову) до військової частини НОМЕР_1 та командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 , позивач просив, зокрема: визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 у відповіді від 26 квітня 2017 року № 674 на звернення позивача від 26 квітня 2017 року про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік.

Проте, виходячи зі змісту оскарженої відмови-відповіді від 26 квітня 2017 року №674, обґрунтування як заперечень проти позову, так і обґрунтування вимог апеляційної скарги не відповідає змісту цієї оскаржуваної відповіді щодо підстав відмови в задоволені заяви позивача від 26 квітня 2017 року про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік, яка є предметом оскарження (спору).

Жодних доводів щодо вжиття відповідачем всіх можливих заходів для отримання доказів, які не були покладені в основу оскарженої відмови до її надання, але які не були отримані з незалежних від нього причин, відповідачем не наведено та доказів на їх підтвердження не надано як до суду першої інстанції, та і при апеляційному оскарження рішення суду першої інстанції.

Також, за змістом мотивувальної частини постанови від 16 вересня 2020 року у справі № 815/3165/17, Верховним Судом встановлено та викладено такі висновки:

- у цьому випадку Верховний Суд уважає, що застосуванню у цьому випадку підлягають приписи пункту 9 наказу МОУ № 88, які передбачають, що у заявах про виплату матеріальної допомоги зазначаються конкретні причини (важкий стан здоров`я військовослужбовців або членів його сім`ї, смерть рідних по крові або шлюбу, пожежа або стихійне лихо та інші поважні причини), які стали підставою для порушення клопотання, та розмір потреби;

- позивач у своїй заяві від 26 квітня 2017 року до командира військової частини НОМЕР_1 наводив причини, через настання яких просив виплатити матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань, зокрема, у зв`язку із тим, що він є особою переміщеною з тимчасово окупованої території України без забезпечення жилим приміщенням для постійного проживання та з вересня 2016 року не забезпечений коштами для існування. Разом з тим, у листі командира ВЧ НОМЕР_1 від 26 квітня 2017 року № 674 не наведено будь-яких обґрунтувань та доказів відсутності фінансування для здійснення позивачу вказаної виплати;

- під час нового розгляду суду першої інстанції необхідно дослідити питання чи було доведено ВЧ НОМЕР_1 граничні обсяги видатків та чи отримані асигнування та в якому розмірі для надання військовослужбовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2017 році та на підставі встановлених обставин надати оцінку спірним правовідносинам із урахуванням приписів Постанови № 1294, пунктів 33.1-33.3 Інструкції № 260 та наказу МОУ № 88.

На виконання постанови Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №815/3165/17 суд першої інстанції дослідив питання чи було доведено ВЧ НОМЕР_1 граничні обсяги видатків та чи отримані асигнування та в якому розмірі для надання військовослужбовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2017 році та встановлено таке.

Відповідно до розрахункової відомості № 53 від 19.04.17, форма 15, на виплату грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги за 2017 р. військовослужбовцям в/ч НОМЕР_1 (т.2 а.с.60), згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 22.03.2017 № 68, від 30.03.2017 № 74, всього утримано 9754,43 грн. щодо двох осіб.

Відповідно до розрахункової відомості № 55 від 26.04.17, форма 15, на виплату грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги за 2017 р. військовослужбовцям в/ч НОМЕР_1 (т.2 а.с.60), згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26.04.2017 № 97, всього утримано 35707,07 грн. щодо семи осіб.

Таким чином, станом на дату звернення позивача з заявою про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік відповідачем військовою частиною НОМЕР_1 фактично були отримані асигнування на виплату військовослужбовцям в/ч НОМЕР_1 грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги за 2017 р.

Інших суттєвих доводів та/або доказів щодо обґрунтування позовних вимог та заперечень проти них, які могли б потягнути зміну висновків суду першої інстанції щодо спірних правовідносин, сторонами суду не було наведено та не було надано.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що дії щодо відмови листом від 26.04.2017 р. № 674 на заяву позивача про матеріальну допомогу за 2017 рік для вирішення соціально-побутових питань, вх. № 851 від 26.04.2017 р. вчинені відповідачем військовою частиною НОМЕР_1 не на підставі чинного законодавства України; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для вчинення дії; непропорційно, зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані ці дії, тому така відмова є протиправною.

Як вбачається зі змісту Рекомендації №R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо виконання дискреційних повноважень адміністративними органами від 11 березня 1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, наділений дискреційними повноваженнями, тобто повноваженнями з певним ступенем свободи адміністративного органу при прийнятті рішення, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення. А суди не мають право втручатися в дискреційні функції органів владних повноважень. Завдання правосуддя полягає в гарантуванні дотримання вимог права та контролю за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи з встановлених судом обставин та здійснених на їх підставі висновків суду, зокрема про недотримання відповідачем вимог щодо ясності, чіткості, доступності, зрозумілості та обґрунтованості відмови в задоволенні заяви позивача тощо, суд вважає, що вимога позивача про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення про надання позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік, є передчасною та такою, що не підлягає задоволенню у заявлений позивачем спосіб.

При цьому, згідно з ч. 3 ст. 245 КАС України, у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Також, відповідно до абз. 2 ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні, відповідно

Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що виходячи з встановлених судом фактичних обставин щодо підстав (фактичних і юридичних) вчинення оскаржуваних дій та здійснених на їх підставі висновків щодо змісту, обґрунтованості та вмотивованості наданої відповідачем відмови, висновків суду про визнання оскаржуваної відмови протиправною, на підставі ч. 2 ст. 9 та абз. 2 ч. 4 ст. 245 КАС України, права та інтереси позивача підлягають захисту в даному випадку шляхом зобов`язання військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути заяву позивача про матеріальну допомогу за 2017 рік для вирішення соціально-побутових питань, вх. № 851 від 26.04.2017 р., з урахуванням правової оцінки питання, щодо якого звернувся позивач, наданої судом у рішенні.

Доводи апелянта позивача на безпідставність застосування судом першої інстанції наказу МОУ від 09.02.2017 року №88, як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог при визнання протиправною бездіяльності щодо несвоєчасного надання відповіді на заяву від 26.04.2017 року (45 днів з дня реєстрації), та щодо застосування до спірних правовідносин законодавства, що регулює правовідносини щодо звернення громадян. посилається на безпідставність застосування судом першої інстанції наказу МОУ від 09.02.2017 року №88. як підставу для відмови у замовленні позовних вимог пр. визнання протиправною бездіяльності щодо несвоєчасного надання відповіді на заяву від 26.04.2017 року (45 днів з дня реєстрації), оскільки вказаний наказ не регулює питання строків надання відповідей на звернення громадян. На думку апелянта, суд першої інстанції мав застосувати до спірних правовідносин законодавство, що регулює правовідносини щодо звернення громадян, апеляційний суд відхиляє з огляду на таке.

Спірні правовідносини виникли з приводу проходження позивачем публічної служби (відмови в наданні матеріальної допомоги під час перебування позивача на публічній службі), а тому на вказані правовідносини не поширюється законодавство, що регулює правовідносини щодо звернення громадян.

Натомість, наказ МОУ від 09.02.2017 року №88 «Про бюджету політику міністерства оборони України на 2017 рік» був прийнятий саме з метою забезпечення використання поставлених перед ЗСУ завдань, ефективного та економічного використання бюджетних коштів, своєчасної виплати військовослужбовцям і працівникам належних видів грошового забезпечення та заробітної плати, оптимізації витрат та відрядження та нагородження особового складу. Саме за таких обставин наказ МОУ від 09.02.2017 року №88 в пункті 9 передбачає вимоги до змісту заяв про надання матеріальної допомоги, які мають бути розглянуті по суті з прийняттям відповідного рішення.

Інші доводи апеляційних скарг не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням, не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанцій.

В апеляційних скаргах не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судів та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційні скарги залишаються без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 1, 3, 8, 19, 22, 46, 55 Конституції України, ст. ст. 2-12, 72-78, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року у справі №815/3165/17 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 27.01.2022 року.

Головуючий суддя Домусчі С.Д.
Судді Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.