Справа № 420/6621/21
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2022-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/6621/21
Головуючий в 1 інстанції: Юхтенко Л.Р.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача - Шляхтицького О.І.,

суддів: Домусчі С.Д., Семенюка Г.В.,

секретар - П`ятіна В.В.,

за участю: представника позивача - адвоката Вальчука І.О.,

представника відповідача - Клюкіна К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.08.2021 по справі № 420/6621/21 за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання неправомірними дій щодо не нарахування та не виплати вихідної допомоги при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування та не виплати вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 20 712,32 грн.,

- нарахувати та стягнути вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 20 712,32 грн.,

- стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 29 березня 2021 року по день ухвалення рішення суду, із розрахунку 1062 гривні 17 копійок за кожен день затримки, починаючи з 29 березня 2021 року по день ухвалення рішення суду,

- допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що позивач працював з 27.07.2012 по 29.03.2021 в органах прокуратури на посадах прокурора Біляївської міжрайонної прокуратури та прокурора Одеської місцевої прокуратури № 3 та відповідно до наказу керівника Одеської обласної прокуратури № 771к від 19.03.2021 ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 Одеської області та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" з 29.03.2021, однак при звільненні позивачу не виплачено вихідну допомогу.

Позивач зазначив, що звернувся до відповідача та листом від 13.04.2021 вих. 21-154 вих-21 відповідач повідомив позивача про те, що позивачу вихідна допомога при звільненні не нараховувалась та не виплачувалась, оскільки відповідно до Закону України "Про прокуратуру" у разі звільнення на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 цього Закону її виплата не передбачена.

Позивач, посилаючись на постанови Верховного Суду зазначив, що у зв`язку з тим, що Законом України "Про прокуратуру" не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників, у зв`язку з скороченням штатів, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми КЗпП, а тому право позивача на отримання суми середньомісячного заробітку, як вихідної допомоги передбачено законодавством.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що оскільки позивача звільнено з підстав та в порядку, визначених Законом України №1697-VII, яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, позивач не набув права на її отримання. На думку відповідача положення КЗпП України не поширюються на спірні правовідносини, оскільки підстави звільнення передбачені п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697 є відмінні від підстав, які передбачені п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Крім того, відповідач зазначив, що у провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебуває справа № 420/6697/21 за позовом ОСОБА_1 з вимогами до Одеської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді прокурора та стягнення з обласної прокуратури середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тобто відповідач вважає, що з огляду на те, що позивач не погоджується зі своїм звільненням, вимогу про стягнення вихідної допомоги при звільненні заявлено передчасно та право на стягнення вихідної допомоги набувається виключно у разі відмови судом у задоволенні позовних вимог про скасування наказу про звільнення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 26 серпня 2021 року позов задовольнив частково.

Визнав протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури (, місцезнаходження: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська,3) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 20 712,32 грн.

Стягнув з Одеської обласної прокуратури (, місцезнаходження: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська,3) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) вихідну допомогу при звільненні у сумі 20 712,32 грн. (двадцять тисяч сімсот дванадцять гривень 32 копійки).

Стягнув з Одеської обласної прокуратури (, місцезнаходження: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська,3) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 29 березня 2021 року по 26 серпня 2021 року у розмірі 26 348, 61 грн. (двадцять шість тисяч триста сорок вісім гривень 61 копійка).

В іншій частина позовних вимог, - відмовив.

Стягнув з Одеської обласної прокуратури (, місцезнаходження: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська,3) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 908, 00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, Одеська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- судом першої інстанції не надано оцінки наведеним у відзиві на позов обставинам, які зокрема свідчать те, що при розгляді справи № 560/3971/19 Верховним Судом не надавалась оцінка положенням Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-ІХ, який набрав чинності 25.09.2019, а саме його Прикінцевим і перехідним положенням;

- судом першої інстанції не враховано, що Законом № 113-ІХ дію статті 60 Закону України «Про прокуратуру», якою регламентовано порядок звільнення прокурора з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури зупинено до 1 вересня 2021 року;

- суд першої інстанції не врахував, що позивача звільнено з підстав та в порядку, визначених Законом України №1697-VІІ, яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні;

- суд першої інстанції не взяв до уваги те, що оскільки, ані чинним на час звільнення ОСОБА_1 законодавством, ані бюджетними асигнуваннями не було передбачено виплату звільненим працівникам вихідної допомоги, тому безпосередньої вини Одеської обласної прокуратури у її невиплаті немає, а тому відсутні правові підстави у вигляді покладення на відповідача виплати середнього заробітку відповідно ст.117 КЗпП;

- посилання на практику Верховного Суду, викладену у постанові від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15-ц, від 20.05.2020 у справі №816/1640/17;

- суд першої інстанції при вирішенні питання про розподіл судових витрат, не врахував вимоги частини 3 статті 139 КАС України, відповідно до якої при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до записів у трудовій книжці НОМЕР_2 , ОСОБА_1 працював в органах прокуратури з 27.07.2012 по 29.03.2021 (а.с.10-14).

Згідно наказу Одеської обласної прокуратури № 177 к від 19.03.2021, ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Одеської місцевої прокуратури № 3 Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру" з 29.03.2021 (а.с.15).

Листом від 13.04.2021 № 21-154вих 21 Прокуратура Одеської області повідомила адвоката позивача про те, що вихідна допомога ОСОБА_1 при звільненні не нараховувалась та не виплачувалась, оскільки відповідно до Закону України "Про прокуратуру", у разі звільненні на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 цього Закону її виплата не передбачена (а.с.7).

Заробітну плату ОСОБА_1 виплачено в повному обсязі 29.03.2021, заборгованість відсутня, що підтверджено листом Одеської обласної прокуратури від 18.06.2021 у № 15/2/1-727вих.-21 та надано суду розрахунковий лист позивача за березень 2021, відповідно до якого ОСОБА_1 нараховано суму 64 475, 95 грн. (а.с. 71, 72).

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

У зв`язку з чим, суд дійшов висновку про протиправну бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку у сумі 20712, 32 грн, а отже є і правомірними вимоги позивача про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Проте суд першої інстанції виснував, що достатнім та співмірним розміром середнього заробітку за затримку буде сума 26 348,61 грн., а тому в цій частині позовні вимоги належать задоволенню частково, відмовляючи у стягненні середнього заробітку за період з 29 березня 2021 року по 26 серпня 2021 року в повному обсязі в сумі 108341, 34 грн. та задовольняючи в частині стягнення середнього заробітку за час затримки в сумі 26 348, 61 грн.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями,

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно зі статтею 4 Закону № 1697-VII організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Так, відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-ІХ (далі - Закон №113-ІХ, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, такого змісту: «на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження».

Відповідно статті 1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) він регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 40 КЗпП України визначено порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Так, за змістом пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, серед іншого, у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною четвертою статті 40 КЗпП України визначено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

При цьому, Законом № 113-ІХ доповнено статтю 40 КЗпП України частиною п`ятою такого змісту: "Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус".

Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку <…>.

Середній заробіток працівника відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок № 100, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

Так, за змістом абзацу третього пункту 2 розділ ІІ Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 4 розділ ІІІ Порядку № 100, визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються: а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками); б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); г) премії за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності); д) грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо; е) пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати; є) літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором; ж) вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування; з) дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку; и) виплати, пов`язані з ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо; і) вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування; ї) заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством); й) суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; к) доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства; л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Колегія суддів зазначає, що спір у цій справі стосується дій відповідача щодо не виплати вихідної допомоги при звільненні позивача з органів прокуратури у березні 2021 року.

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

В той же час приписами Закону № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення працівник, є стаття 44 КЗпП України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначив, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 17 жовтня 2018 року у справі № 823/276/16, від 11 жовтня 2018 року у справі № 823/244/16 та від 08 жовтня 2019 року у справі №823/263/16.

Внесені Законом № 113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачено виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Аналогічні правові висновки висловлено Верховним Судом у постановах від 11.02.2021 по справі № 420/4115/20, від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19, від 21 січня 2021 року у справі №260/1890/19, від 27 січня 2021 року у справі № 380/1662/20 і підстав для відступу від таких висновків під час розгляду цієї справи колегія суддів не знаходить.

За наведеного правового регулювання, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.

Як встановлено під час розгляду справи, відповідно наказу Одеської обласної прокуратури № 177 к від 19.03.2021, ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Одеської місцевої прокуратури № 3 Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру" з 29.03.2021 року (а.с.15).

На день звільнення Одеською обласною прокуратурою позивачу не виплачено вихідну допомогу, передбачену статтею 44 КЗпП України.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 заявляв вимоги щодо стягнення вихідної допомоги в конкретно визначеній сумі - 20 712,32 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 29 березня 2021 року по день ухвалення рішення суду, із розрахунку 1062,17 грн середньоденної зарплати.

Вирішуючи спірне питання щодо розрахунку суми середнього заробітку, яку повинен був сплатити відповідач позивачу, суд першої інстанції, виходячи з принципу пропорційності, та застосовуючи висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 по справі № 480/3105/19 дійшов правильного висновку, що достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь 26 348, 61 гривень як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (24, 32 % від 108 341,34 грн.).

ОСОБА_1 в цій частині рішення суду першої інстанції не оскаржував, проте апелянт наголошував на тому, що ця сума є не пропорційною та справедливою сумою, яку слід стягнути, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц є 560,95 грн.

Обґрунтовуючи свою позицію апелянт послався на те, що враховуючи розмір невиплаченої вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням у розмірі 20 712,32 грн, та період затримки такої виплати (з квітня 2021 року по день винесення судового рішення), взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, позивач би сплатив 6,5% річних від цієї суми, тобто 560,95 грн.

Проте, колегія суддів не погоджується із таким твердженням апелянта з огляду на те, що застосовуючи такий розрахунок Верховний Суд врахував значний проміжок часу між датою звільнення та часом звернення до суду з позовом, а також те, що позивач неодноразово звертався до суду з аналогічними позовними вимогами, які не були розглянуті по суті, що може свідчити про умисне штучне збільшення розміру виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Натомість у справі, що розглядається позивач звернувся до суду менш ніж через місяць після звільнення, що свідчить про те, що до спірних правовідносин такий критерій розрахунку, як взяття кредиту з метою збереження рівня свого життя, не може бути застосований.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із вищезазначеними розрахунками вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні , які зроблені судом першої інстанції та вважає, що вони відповідають нормам статей 44, 117 КЗпП України, а також правилами Порядку № 100.

Оскільки Одеська обласна прокуратура допустила протиправну бездіяльність щодо не нарахування та не виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, та враховуючи приписи статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, колегія суддів уважає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході розгляду справи позивач довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач не надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Доводи апеляційної скарги.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не врахував, що позивача звільнено з підстав та в порядку, визначених Законом України № 1697-VІІ, яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, колегією суддів відхиляються, оскільки Верховний Суд неодноразово висловлювався з приводу того, що приписи статті 44 Кодексу закону про працю України розповсюджуються і при звільненні прокурорів на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» ( див. постанова від 29.09.2021 у справі № 640/4081/20, постанова від 21.10.2021 у справі № 380/5278/20).

Щодо посилання апелянта на те, що бюджетними асигнуваннями не було передбачено виплату звільненим працівникам вихідної допомоги, тому безпосередньої вини Одеської обласної прокуратури у її невиплаті немає, а тому відсутні правові підстави у вигляді покладення на відповідача виплати середнього заробітку відповідно статті 117 КЗпП колегія суддів зазначає про таке.

ЄСПЛ у рішенні в справі «Кечко проти України» зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними. Органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

ЄСПЛ у справі «Бакалов проти України» та у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» зазначив, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Аналогічний правовий висновок про те, що сама собою відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 911/4249/16 від 17.04.2018, від 10.04.2018 у справі №12-46гс18.

Стосовно посилань апелянта на те, що ОСОБА_1 іншим рішенням суду поновлено на роботі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, отже немає підстав для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає, що вказане не впливає на правильність висновків суду першої інстанції по цій справі. До того ж відповідач, якщо він вважає що такі виплати безпідставно набуті, не позбавлений права повернути такі кошти в силу вимог статті 1215 ЦК України.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції при вирішенні питання про розподіл судових витрат, не врахував вимоги частини 3 статті 139 КАС України, відповідно до якої при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог апеляційним судом відхиляються, оскільки положеннями статті 139 КАС України не регламентовано стягнення з позивача (у разі відмови у задоволенні позову) в порядку розподілу судових витрат сплаченого суб`єктом владних повноважень судового збору.

Аналогічна правова позиція висловлена в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 29.04.2020, справа № 817/66/16 (11-185апп19).

Враховуючи наведене підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.08.2021 по справі № 420/6621/21- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Дата складення та підписання повного тексту судового рішення - 27 січня 2022 року.

Головуючий суддя Шляхтицький О.І.
Судді Домусчі С.Д. Семенюк Г.В.