Справа № 200/5091/21
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2022-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

20 січня 2022 року справа №200/5091/21

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Гайдара А.В., суддів Казначеєва Е.Г., Компанієць І.Д., розглянувши заяву ОСОБА_1 про відвід колегії суддів у справі № 200/5091/21 (головуючий І інстанції Галатіна О.О.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління МВС України у Донецькій області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення,-

ВСТАНОВИВ:

До Першого апеляційного адміністративного суду надійшла апеляційна скарга Головного управління МВС України у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2021 року в справі № 200/5091/21.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа № 200/5091/21 розподілена на головуючого суддю Гайдара А.В. та суддів Казначеєва Е.Г. та Компанієць І.Д.

На адресу суду надійшла заява ОСОБА_1 про відвід колегії суддів, на обґрунтування якої зазначено, що суд незаконно продовжив строк розгляду апеляційної скарги та призначив судове засідання на 16 травня 2022 року.

Частиною 1 ст. 40 КАС України передбачено, що питання про самовідвід судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі.

За приписами ч. 3 ст. 40 КАС України питання про відвід судді вирішується судом, який розглядає справу.

Згідно з ч. 8 ст. 40 КАС України вирішення питання про відвід здійснюється в порядку письмового провадження.

Розглянувши заяву ОСОБА_1 , суд виходить з наступного.

Підстави для відводу (самовідводу) судді визначені ст. 36 КАС України:

1) якщо він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав правничу допомогу стороні чи іншим учасникам справи в цій чи іншій справі;

2) якщо він прямо чи опосередковано заінтересований в результаті розгляду справи;

3) якщо він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу;

4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді;

5) у разі порушення порядку визначення судді для розгляду справи, встановленого статтею 31 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 39 Кодексу адміністративного судочинства України відвід (самовідвід) повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Заявляти відвід (самовідвід) після цього дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів з дня, коли заявник дізнався про таку підставу.

У цьому випадку, є цілком очевидним, що для підтвердження наявності обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді, існує необхідність довести стороною наявність відповідних суб`єктивних та об`єктивних критеріїв (зокрема, особисті переконання та поведінку конкретного судді, які вказують на його безпосередню зацікавленість у результатах вирішення даної справи, неналежне забезпечення конкретним судом та його складом, визначеним для розгляду справи, дотримання процесуальних прав та свобод сторін та осіб, які беруть участь у справі тощо).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЕСПЛ) існування безсторонності суду для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинно встановлюватися згідно з: (і) суб`єктивним критерієм, урахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та (іі) об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом установлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності.

Особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного.

Практика цього суду свідчить, що при об`єктивному підході до встановлення наявності упередженості суду (суддів) повинно бути визначено окремо від поведінки судді, чи існують очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність. Коли це стосується органу, який засідає як суд присяжних, то визначається окремо від персональної поведінки його членів, чи існують явні факти, що ставлять під сумнів неупередженість органу в цілому. Так само й у вирішенні питання щодо існування легітимних причин, сумнівів у неупередженості конкретного судді (пункти 45-50 рішення ЄСПЛ у справі "Морель проти Франції"; пункт 23 рішення ЄСПЛ у справі "Пескадор Валеро проти Іспанії") або органу, що засідає у вигляді суду присяжних (п. 40 рішення ЄСПЛ у справі "Лука проти Румунії"), позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є наявність обґрунтованості сумніву в неупередженості суду (пункт 44 рішення ЄСПЛ у справі "Ветштайн проти Швейцарії"; пункт 30 рішення ЄСПЛ у справі "Пабла Кю проти Фінляндії"; пункт 96 рішення ЄСПЛ у справі "Мікалефф проти Мальти").

При визначенні наявності у відповідній справі законних підстав сумніватися в безсторонності певного судді позиція особи, про яку йдеться, має важливе, але не вирішальне значення. Вирішальне значення при цьому матиме можливість вважати такі сумніви об`єктивно обґрунтованими, іншими словами, "має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється". Адже йдеться про необхідність забезпечення довіри, яку суди в демократичному суспільстві повинні вселяти у громадськість (рішення ЄСПЛ від 10 грудня 2009 року в справі "Мироненко і Мартенко проти України", заява № 4785/02 та рішення ЄСПЛ від 09 січня 2013 року в справі "Олександр Волков проти України", заява № 21722/11).

Таким чином, відвід повинен бути вмотивований, з наведенням відповідних аргументів, доказів, які підтверджують наявність підстав для відводу.

Наголошуючи на наявності підстав для відводу колегії суддів у справі № 200/5091/21, ОСОБА_1 посилається на закріплене пунктом 1 статті 6 ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 Конвенції про захист прав людини та основних свобод право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.

Також заявник наголошує, що рішенням Конституційного Суду України 28 серпня 2020 року закрито конституційне провадження у справі в частині щодо перевірки на відповідність Конституції України положень підпунктів 5, 6, 7, 14 пункту 3, абзацу шостого пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України „Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" від 20 травня 2020 року № 392 пунктів 10, 17 Порядку здійснення протиепідемічних заходів, пов`язаних із самоізоляцією, затвердженого Постановою № 392 у зв`язку з втратою їх чинності.

При цьому, Конституційний Суд України наголосив, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні; встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить Конституції України.

Також ОСОБА_1 звертає увагу суду, що відповідно до рішення ради суддів від 30 жовтня 2020 року № 63 з метою забезпечення прав учасників судових проваджень на розгляд їх справ справедливим та неупередженим судом в розумний строк звернути увагу судів та суддів України, що учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Обмеження цього права може бути обумовлене виключно відсутністю технічної можливості, а умовах поширення в Україні коронавірусу така форма участі має розглядатись як основна.

Стосовно останнього аргументу суд зазначає, що під час відкриття провадження в справі питання про призначення апеляційної скарги до розгляду в режимі відеоконференції не вирішувалось, оскільки відповідне клопотання не було заявлено.

Вирішуючи питання про необхідність продовження строку розгляду справи, суд враховує встановлені постановою Кабінету Міністрів України № 1236 обмеження щодо кількості осіб в приміщенні залежно від його площі, необхідності дотримання безпечної для сторін, які прибули до суду, дистанції тощо.

Статтею 27 Конституції України закріплено обов`язок держави, захищати життя людини.

Пунктом 2 частини 3 статті 44 КАС України встановлено, що учасники справи мають право брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом.

Таким чином, вирішуючи питання про дату проведення судового засідання в справі № 200/5091/21 суд дотримався балансу між правом учасників справи брати участь у судовому засіданні, у тому числи прибути до приміщення суду, та необхідністю забезпечення безпечних для життя та здоров`я умов перебування в приміщенні суду в період поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з урахуванням великої кількості справ, яка перебуває в провадженні колегії суддів.

Проаналізувавши аргументи, якими обґрунтовано відвід суддів у справі № 200/5091/21, суд дійшов висновку про відсутність визначених процесуальним законом підстав для відводу суддів Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г. та Компанієць І.Д., оскільки такі не ґрунтуються на існуючих обставинах, які б свідчили про упередженість чи безсторонність визначеного складу суду при розгляді вказаної справи.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про необґрунтованість наведених в заяві підстав для відводу колегії суддів.

Відповідно до ч. 4 ст. 40 КАС України якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 31 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід.

Керуючись статтями 36, 37, 39, 40, 292, 321, 325, 328 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід колегії суддів у справі № 200/5091/21 - відмовити.

Повний текст судового рішення складено та підписано 20 січня 2022 року.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку, встановленому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Колегія суддів А. В. Гайдар

Е. Г. Казначеєв

І. Д. Компанієць