Справа № 420/16529/21
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2022-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/16529/21

Головуючий в 1 інстанції: Тарасишина О.М.

ухвала сууду першої інстанції прийнята у

м. Одеса, 14 вересня 2021 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Димерлія О.О., Єщенка О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову у відновленні виплати пенсії за віком та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2021року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, про:

визнання незаконною відмову позивачу письмовими відповідями від 15.07.2021 року, 03.08.2021 року та від 02.09.2021 року у відновленні виплати пенсії за віком;

визнання бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови позивачу у поновленні виплати пенсії за віком;

зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області поновити виплату за віком позивачу ОСОБА_1 , згідно ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженому Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, нарахувавши її у розмірі згідно діючого законодавства з 07.10.2009 року.

В обґрунтування позову позивач вказав, що відповідачем неправильно було нараховано поновлену пенсію згідно виконавчого листа № 420/7447/20 у розмірі 117 грн. з 07.10.2009р. позивачу, який являється інвалідом 2 групи та якому виповнилося 81р. Перерахунку пенсії ПФУ не зробив, натомість визначив незрозумілу суму в 117грн., та на заяви і скарги позивача щодо цієї суми відповіді не надав. Своїми відповідями 15.07.2021 року, 03.08.2021 року та від 02.09.2021 року відповідач порушив норми ЗУ «Про звернення громадян» (на жодну скаргу не надано відповіді), п. 2 ст. 46 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (провина відповідача встановлена рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12.10.2020р. по справі № 420/7447/20, ст. 28, оскільки позивач безперервно працював 35 років, а також порушено ст. 383 КК України - невиконання судового рішення згідно виконавчого листа. Позивач наголошує, що визначивши позивачу пенсію у розмірі 117 грн., відповідач позбавив ОСОБА_1 права на пенсію за віком, яка є власністю позивача в світлі судової практики Європейського Союзу.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2021 року: відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову у відновленні виплати пенсії за віком та зобов`язання вчинити певні дії; роз`яснено, що повторне звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається; копію ухвали надіслано особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм права,просить скасувати оскаржувану ним ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог апелянт, загалом посилаючись на аналогічні викладеним у позові обставини зазначає, що суд першої інстанції у своїй ухвалі не звернув уваги на те, що відповідач у справі не бажає виконувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.10.2020р. у справі №420/7447/20 згідно виконавчого листа про поновлення виплати пенсії. Наголошує на тому, що відповідачем неправильно нарахована поновлена до виплати пенсія у розмірі 117 грн. з 07.10.2009р. на місяць, без надання жодних обґрунтувань такої суми. Посилаючись на ч. 1 ст. 383 КАС України, апелянт вказує на наявність у нього права подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними дій чи бездіяльності, вчинених відповідачем на виконання такого рішення.

15.11.2021р. (вхід.№ 24472/21) від ГУ ПФУ в Одеській області до суду надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач зазначає про необґрунтованість тверджень позивача, просить відмовити у задоволенні скарги мотивуючи тим, що позовні та апеляційні вимоги ОСОБА_1 стосуються неналежного виконання ГУ ПФУ в Одеській області рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.10.2020р. у справі № 420/7447/20. При цьому, КАС України передбачено спеціальні норми, спрямовані на забезпечення належного виконання судового рішення, що в свою чергу унеможливлює здійснення захисту прав та інтересів стягувача у порядку позовного провадження, оскільки процесуальним законодавством не передбачено можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення. На думку відповідача, у даному випадку наявні обставини, з якими ст. 383 КАС України пов`язує наявність підстав для здійснення судового контролю за виконанням рішення суду.

25.10.2021р. (вхід.№ 22402/21) від позивача у справі надійшла заява, у якій позивач просить покарати винних службовців ГУ ПФУ в Одеській області, які своєю некомпетентністю та бездіяльністю порушили право заявника.

Судова колегія вважає, що у відповідності до ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, відмовляючи у відкритті провадження у даній справі за позовом ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що даний позов не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства в окремому позовному провадженні, у зв`язку із чим вбачав наявними передбачені п.1 ч.1 ст.170 КАС України підстави для відмови у відкритті провадження у справі.

Як свідчать матеріали справи та враховується апеляційним судом, предметом розгляду цієї справи згідно вимог позовної заяви ОСОБА_1 було визначено:

незаконність відмови позивачу письмовими відповідями від 15.07.2021 року, 03.08.2021 року та від 02.09.2021 року у відновленні виплати пенсії за віком;

протиправність бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови позивачу у поновленні виплати пенсії за віком;

зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області поновити виплату за віком позивачу ОСОБА_1 , згідно ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженому Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, нарахувавши її у розмірі згідно діючого законодавства з 07.10.2009 року.

При цьому, як вірно встановив суд першої інстанції із позовної заяви, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на неналежне виконання відповідачем - ГУ ПФУ в Одеській області рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.10.2020р. у справі № 420/7447/20.

Колегіє суддів встановлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року у справі № 420/7447/20, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області у відновленні виплати пенсії ОСОБА_1 за віком, які містяться у письмових відповідях від 28.04.2012 року та від 21.07.2020 року.

Визнано протиправною бездіяльність Головного Управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо не поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 за віком.

Зобов`язано Головне Управління Пенсійного Фонду Украйні в Одеській області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 07.10.2009 року.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржника, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За приписами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 1402-VIII від 02 червня 2016 року судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом.

Як передбачено ч. 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч.2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Приписами ст.14 КАС України передбачено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Як встановлено ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював думку в контексті тлумачення статті 6 Конвенції, що без ефективної системи виконання судових рішень існування судової системи позбавлене будь-якого сенсу. Як неодноразово підкреслював Суд, органи державної влади є одним із компонентів держави й інтереси цих органів повинні збігатися з необхідністю належного здійснення правосуддя, кінцевим етапом якого є виконання судового рішення. Так, у рішенні по справі Горнсбі проти Греції (Hornsby v. Greece) від 19.03.1997, заява №18357/91, Суд зазначив, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина судового процесу для цілей статті 6.

Тобто, правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з положеннями статті 129-1 Конституції України.

Отже, колегія суддів зазначає, що судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших додаткових судових рішень.

Як встановлено до ст.370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно частини другої ст. 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Процесуальне законодавство визначає наступні види судового контролю за виконанням судового рішення, а саме, зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу (стаття 382 КАС України) та визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду (стаття 383 КАС України).

Таким чином Кодексом адміністративного судочинства України передбачено спеціальні норми, спрямовані на забезпечення належного виконання судового рішення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

В свою чергу згідно з ч.6 ст. 383 КАС України, за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Отже, процесуальним законом встановлено спеціальний порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 806/2143/15 (адміністративне провадження № К/9901/5159/18) звернув увагу, що зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Крім того, Верховний Суд зазначив, що наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України (ст. 382 КАС України), який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

З наведеного слідує, що необхідною передумовою щодо задоволення судом заяви про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду, є встановлення обставин протиправності таких рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано було зауважено, що позовні вимоги ОСОБА_1 , заявлені у даному провадженні, обґрунтовані виключно діями/бездіяльністю відповідача щодо виконання рішення у іншій справі (справа № 420/7447/20), по якій є таке, що набрало законної сили судове рішення та виданий виконавчий лист.

У даному випадку, застосування судом до суб`єкта владних повноважень приписів ст. 383 КАС України є можливим у разі встановлення факту невиконання таким суб`єктом владних повноважень дій зобов`язального характеру, визначених рішенням суду на користь особи - позивача, що має бути підтверджено відповідними доказами, поданими позивачем тта така заява має розглядатись у тому провадженні, у якому розглядалась така справа та було прийнято судове рішення, яке, на думку скаржника, суб`єктом владних повноважень не виконується.

Відтак, апеляційний суд дійшов переконання, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичного конфлікту та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право в разі визнання його судом порушеним.

Колегія суддів звертає увагу, що якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання судового рішення у справі №810/1337/16 порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не подавати новий адміністративний позов.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що приписами ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В свою чергу, у відповідності до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За вказаного, є ґрунтовним висновок суду першої інстанції про те, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Підсумовуючи вище наведене, вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються.

Таким чином, даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства в загальному порядку.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що в силу вимог п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

В свою чергу, контроль за правомірністю рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень-відповідачем на виконання рішення суду, здійснюється судом в порядку, передбаченому статтею 383 Кодексу адміністративного судочинства України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є фактично спонукання відповідача до вчинення певних дій на виконання судового рішення.

Так, частиною першою статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Отже, Кодексом адміністративного судочинства України передбачено такий вид судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах як визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень-відповідачем на виконання рішення суду.

При цьому, зазначені положення Кодексу мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є невиконання або неналежне виконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням або неналежним виконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у Кодексі адміністративного судочинства України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів особи шляхом подання позову.

Отже, аналізуючи приписи вказаних норм, судова колегія зазначає, що судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. Невиконання або неналежне виконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження. А тому, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушуються його права, свободи чи інтереси, то він має звертатись до суду в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України з відповідною заявою, а не пред`являти новий адміністративний позов.

Вказані висновки суду узгоджуються з висновками Верховного Суду, які викладені в постанові від 20 лютого 2019 у справі № 806/2143/15, від 03 квітня 2019 року у справі №820/4261/18 та від 22 серпня 2019 року у справі №522/10140/17.

Проаналізувавши предмет позовних вимог, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що він фактично спрямований на зобов`язання відповідача у певний спосіб виконати інше судове рішення - рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.10.2020р. по справі № 420/7447/20, та фактично є однією із форм контролю за виконанням судового рішення.

За вказаних обставин, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не пред`являти новий адміністративний позов.

У зв`язку з цим, вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються.

Відповідно до п. 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

У разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи (частина шоста ст. 170 КАС України).

У постанові від 22.03.2018 в адміністративній справі № П/9901/135/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що поняття «спір, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Відтак, спір, який виник із правовідносин у сфері контролю за виконанням судового рішення не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, відтак є правильним висновок суду першої інстанції про наявність у даному випадку підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України для відмови у відкритті провадження у даній справі.

З приводу заяви позивача, яка надійшла до апеляційного суду 25.10.2021р. (вхід.№22402/21), колегія суддів також наголошує, що по-перше: позивачем не зазначено жодної норми, яка передбачає вчинення адміністративним судом такої процесуальної дії; по-друге: в КАС України, як вже зазначалось вище, наявна стаття 383 КАС України, яка передбачаючи можливість прийняття рішення про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду, або про залишення такої заяви без задоволення, не передбачає повноважень суду на прийняття рішення про зобов`язання вчиняти дії, оскільки рішення з приводу вимог позивача уже прийнято.

Тобто, таку заяву, особа, на користь якої ухвалено судове рішення, може подати до суду саме у межах тієї справи (того провадження) у межах якої було прийнято таке рішення суду.

Доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують, загалом стосуються переоцінки висновків суду першої інстанції з приводу спірних обставин, та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Апеляційна скарга не містить посилань на обставини, передбачені статтями 317-319 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Також, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було винесене законне та обґрунтоване рішення, яке не підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315-317, 321-322, 325, 328 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 (вхід.№ 22402/21 від 25.10.2021р.) - відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2021 року у справі № 420/16529/21 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Димерлій О.О. Єщенко О.В.