Справа № 640/2029/20
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2022-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2022 року м. Київ № 640/2029/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Мазур А.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1
до Головного управління ДФС у м. Києві
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 27.08.2019

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 із позовом до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення № від 27.08.2019.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.02.2020 залишено позовну заяву без руху та надано строк на усунення недоліків.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.03.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачкою та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір від 24.04.2008 №030,29-50/341-К, на підставі якого банк видав позивачці грошові кошти у сумі 124 215, 00 дол. США. Цього ж дня між позивачкою та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено іпотечний договір №030.29-50/341-К, за умовами якого іпотекодавець передає іпотекодержателю у якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту від 24.04.2008 №030,29-50/341-К нерухоме майно, що включається до податкової знижки у розумінні вимог ст. 175 ПК України.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що камеральною перевіркою встановлено, що у позивача відсутні законодавчі підстави для нарахування податкової знижки в частині понесених витрат за користування іпотечним житловим кредитом за наслідками звітного податкового 2018 року по кредитному договору від 14.11.2013 N030MI1, оскільки право на включення до податкової знижки за користування іпотечним житловим кредитом надається платнику лише за одним іпотечним кредитом.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір від 24.04.2008 №030,29-50/341-К, на підставі якого банк видав позивачці грошові кошти у сумі 124 2215, 00 дол. США.

Згідно умов п. 1.2 Договору кредит надається позичальнику на купівлю нерухомості.

24.04.2008 між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено іпотечний договір №030.29-50/341-К, за умовами якого іпотекодавець передає іпотекодержателю у якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту від 24.04.2008 №030,29-50/341-К нерухоме майно, що придбане за кредитні кошти, а саме: квартиру, площею 45, 10 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1

24.04.2008 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.М. посвідчено право власності ОСОБА_1 на предмет іпотеки.

14.11.2013 між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір №030МІ1, за умовами якого кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 105 86, 89 грн.

14.11.2013 між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено додаткову угоду, якою внесено зміни в кредитний договір від 24.04.2008 №030,29-50/341-К, яким встановлено, що у разі належного виконання позичальником умов п. 1.5.1 договору та договору №030МІ1 від 14.11.2013 в частині сплати заборгованості у повному обсязі, сума заборгованості по сплаті процентів, зазначена у п. 1.2 цього договору підлягає анулюванню.

14.11.2013 між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено іпотечний договір №030МІ1-ЗАСТ/1, за умовами якого іпотекодавець передає іпотекодержателю в якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором кредиту від 24.04.2008 №030,29-50/341-К та договором кредиту на придбання житла на вторинному ринку договір №030МІ1 від 14.11.2013 нерухоме майно, а саме: квартиру, площею 45, 10 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

З метою отримання податкової знижки, позивачка подала до Головного управління ДФС у м. Києві відповідну податкову декларацію про майновий стан і доходи.

04.07.2019 Головним управлінням ДФС у м. Києві складено акт N4403/26 15-13-11-21 про проведення камеральної перевірки податкової декларації про майновий стан і доходи, яким встановлено порушення ОСОБА_1 вимог п.п.14.1.170, п. 14.1 ст. 14, п.п. 166.2.1 ст. 166 Податкового кодексу України та встановлено відсутні правові підстави для нарахування податкової знижки в частині понесених витрат на користування іпотечним кредитом по кредитному договору від 14.11.2013 №030МІ1.

27.08.2019 Головним управлінням ДФС у м. Києві винесено податкове повідомлення - рішення №, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем: податок на доходи фізичних осіб, що сплачено фізичними особами за результатами річного декларування на суму 20 069, 98 грн.

Вважаючи вказане податкове повідомлення-рішення протиправним, позивачка звернулася із даним позовом до суду.

Розглядаючи адміністративну справу по суті, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

Згідно пункту 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків, та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального.

Предметом камеральної перевірки також може бути своєчасність подання податкових декларацій (розрахунків) та/або своєчасність реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, акцизних накладних та/або розрахунків коригування до акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних, виправлення помилок у податкових накладних та/або своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах.

Згідно пункту 76.1 статті 76 ПК України камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника такого органу або направлення на її проведення.

Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком. Згода платника податків на перевірку та його присутність під час проведення камеральної перевірки не обов`язкова.

Аналіз наведених норм свідчить, що камеральна перевірка проводиться виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях з податку на прибуток, (розрахунках) платника податків.

Згідно п.п.14.1.87 п. 14.1 ст. 14 ПК України, іпотечний житловий кредит - фінансовий кредит, що надається фізичній особі банківською чи іншою фінансовою установою відповідно до закону строком не менш як на п`ять повних календарних років для фінансування витрат, пов`язаних з придбанням квартири (кімнати) чи житлового будинку (його частини) або будівництвом житлового будинку (його частини), що надаються у власність позичальника, з прийняттям кредитором такого житла (землі, що знаходиться під таким житловим будинком, у тому числі присадибної ділянки) у заставу

У відповідності до п.п.14.1.170 п. 14.1 ст. 14 ПК України, податкова знижка для фізичних осіб, які не є суб`єктами господарювання - це документально підтверджена сума (вартість) витрат платника податку - резидента у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг) у резидентів - фізичних або юридичних осіб протягом звітного року, на яку дозволяється зменшення його загального річного оподатковуваного доходу, одержаного за наслідками такого звітного року у вигляді заробітної плати, у випадках, визначених цим Кодексом.

Підпунктом 166.1.1 пункту 166.1 статті 166 ПК України визначено, що платник податку має право на податкову знижку за наслідками звітного податкового року.

Нормами підпункту 166.1.2 пункту 166.1 статті 166 ПК України визначено підстави для нарахування податкової знижки із зазначенням конкретних сум відображаються платником податку у річній податковій декларації, яка подається по 31 грудня включно наступного за звітним податкового року.

Згідно підпункту 166.2.1 пункту 166.2 статті 166 ПК України до податкової знижки включаються фактично здійснені протягом звітного податкового року платником податку витрати, підтверджені відповідними платіжними та розрахунковими документами, зокрема квитанціями, фіскальними або товарними чеками, прибутковими касовими ордерами, копіями договорів, що ідентифікують продавця товарів (робіт, послуг) і їх покупця (отримувача). У зазначених документах обов`язково повинно бути відображено вартість таких товарів (робіт, послуг) і строк їх продажу (виконання, надання).

Пунктом 166.3 статті 166 ПК України визначено перелік витрат, дозволених до включення до податкової знижки.

Платник податку має право включити до податкової знижки у зменшення оподатковуваного доходу платника податку за наслідками звітного податкового року, визначеного з урахуванням положень п. 164.6 ст. 164 цього Кодексу, такі фактично здійснені ним протягом звітного податкового року витрати: частину суми процентів, сплачених таким платником податку за користування іпотечним житловим кредитом, що визначається відповідно до статті 175 цього Кодексу (підпункт 166.3.1).

Відповідно до п. 175.1 ст. 175 ПК України платник податку - резидент має право включити до податкової знижки частину суми процентів за користування іпотечним житловим кредитом, наданим позичальнику в національній або іноземній валютах, фактично сплачених протягом звітного податкового року.

При сплаті процентів за іпотечним житловим кредитом в іноземній валюті сума платежів за такими процентами, здійснених в іноземній валюті, перераховується у гривні за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, що діє на день сплати таких процентів.

Таке право виникає в разі якщо за рахунок іпотечного житлового кредиту будується чи купується житловий будинок (квартира, кімната), визначений платником податку як основне місце його проживання, зокрема згідно з позначкою в паспорті про реєстрацію за місцезнаходженням такого житла.

Відповідно до абзацу п`ятого статті 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 №1382-IV (зі змінами) до документів, до яких вносяться відомості про місце проживання віднесено паспорт громадянина України.

Як вбачається із копії паспорта позивачки, зареєстрованим місцем проживання останньої є: АДРЕСА_1 , що свідчить про те, що реєстрація права власності на предмет іпотеки за платником податків та реєстрацію місця проживання співпадають.

Щодо наявності правових підстав для нарахування податкової знижки за договором кредиту від 14.11.2013 N030MI1, то суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, 14.11.2013 між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір №030МІ1, за умовами якого кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 105 86, 89 грн.

Пунктом 1.3 вказаного договору передбачено, що останній укладено в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, комісій, можливої неустойки (пені, штрафу), а також інших витрат щодо задоволення вимог кредитора за договором, а кредитор укладає з ОСОБА_1 іпотечний договір, за умовами якого позичальник передає кредитору нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, зі змісту вказаного договору вбачається, що хоч і новий кредитний договір має назву «Договір на придбання житла на вторинному ринку», однак згідно умов даного договору, останній виданий фактично для погашення заборгованості за первісним кредитним договором в іноземній валюті, а не на придбання житла за іпотечним житловим кредитом, що також не заперечується позивачем у письмових поясненнях.

Так, вимоги до іпотечного договору визначені у ст. 18 Закону України «Про іпотеку», згідно якої іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч. 5 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» у разі якщо іпотекою забезпечується повернення позики, кредиту для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір купівлі-продажу цього нерухомого майна та іпотечний договір можуть укладатися одночасно.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що кошти отримані позивачем за договором по кредиту №030МІ1 від 14.11.2013 не відповідають ознакам іпотечного житлового кредиту, які визначені підпунктом 14.1.87 пункту 14.1 статті 14 ПК України, оскільки кошти отримані для погашення заборгованості за первісним кредитним договором в іноземній валюті, а не придбання житла за іпотечним житловим кредитом.

В той же час суд зазначає, що право на отримання такої знижки у позивача було наявне на підставі первісного договору кредиту від 24.04.2008 №030,29-50/341-К в іноземній валюті для придбання нерухомого майна, а саме - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно приписів пункту 175.4 статті 175 ПК України право на включення до податкової знижки суми, розрахованої згідно з цією статтею розпочалось у позивача у 2008 році та закінчилось у 2018 році включно.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову та правомірність оскаржуваного податкового повідомлення - рішення № від 27.08.2019.

Відповідно до положень статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з ч.1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя А.С. Мазур