Справа № 320/4153/20
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2022-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/4153/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.

За участю секретаря: Шевченко Е.П.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2021 року, суддя Журавель В.О., у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІТАПОЛІС" до Головного управління ДПС у Київській області, виконуючого обов`язки начальника Києво-Святошинського управління ГУ ДПС у Київській області Дмитрієва Ігоря Віталійовича, виконуючого обов`язки Міністра фінансів України Уманського Ігоря Івановича про визнання незаконним та скасування рішення, визнання незаконною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, визнання незаконними дії,-

У С Т А Н О В И Л А:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ВІТАПОЛІС" звернулось до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Київській області, виконуючого обов`язки начальника Києво-Святошинського управління ГУ ДПС у Київській області Дмитрієва Ігоря Віталійовича, виконуючого обов`язки Міністра фінансів України Уманського Ігоря Івановича, в якому просив суд:

- визнати незаконним та скасувати Рішення (лист) на бланку Головного управління ДПС у Київській області від 15 жовтня 2019 року вих. №4465/10/10-36-54-08;

- визнати бездіяльність незаконною Головного управління ДПС у Київській області з 21 вересня 2019 року, яка полягає у незбирані, невнесенні, не обробці та не зберіганні інформації з одержаної податкової декларації з податку на додану вартість за звітний (податковий) період календарний місяць вересень 2019 року з додатками та доповненням до неї Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІТАПОЛІС";

- зобов`язати Головне управління ДПС у Київській області вести до баз даних Інформаційних, телекомунікаційних та інформаційно-телекомунікаційних систем центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, інформацію з одержаної податкової декларації з податку на додану вартість за звітний (податковий) період календарний місяць вересень 2019 року з додатками та доповненням до неї Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІТАПОЛІС";

- визнати незаконним дії виконуючого обов`язки начальника Києво-Святошинського управління Головного управління ДПС у Київській області Дмитрієва Ігоря Віталійовича, які полягають у підписанні ним на бланку Головного управління ДПС у Київській області листа від 15 жовтня 2019 року вих. №4465/10/10-36-54-08;

- визнати незаконними дії виконуючого обов`язки Міністра фінансів України Уманського Ігоря Івановича, які полягають у підписанні ним наказу Міністерства фінансів України від 23 січня 2015 року № 13, яким було затверджено форму додатка 2 до податкової декларації з податку на додану вартість і унеможливлено реалізацію з 1 лютого 2015 року передбачених п.200.4 ст.200 Податкового кодексу України прав платників цього податку.

Позовні вимоги обґрунтувано тим, що відповідачем незаконно відмовлено у прийнятті податкової декларації з податку на додану вартість за вересень 2019 року, оскільки у контролюючого органу відсутнє право не приймати у платників податків податкову звітність, оформлену згідно з вимогами податкового законодавства, а подання до контролюючих органів податкової звітності з податку на додану вартість у паперовому вигляді відповідає вимогам чинного законодавства. Зазначив, що податковий орган не мав права відмовляти у прийнятті вказаної декларації, пославшись на рішення про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість, оскільки таке рішення відповідно до вимог п. 56.15 ст. 56 Податкового кодексу України є не узгодженим. Зауважив, що в березні 2017 року ним було оскаржено рішення про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість від 18 листопада 2016 року № 63 до ДФС України, однак на час подання цього позову до суду ДФС України не прийняла та не надіслала позивачу рішення за результатами його скарги, тому відповідно до вимог ст. 56 Податкового кодексу України така скарга є такою, що повністю задоволена.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2021 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ДПС у Київській області від 15 жовтня 2019 року, викладене в листі за вих. № 4465/10/10-36-54-08.

Визнано незаконною бездіяльність Головного управління ДФС у Київській області з 15 жовтня 2019 року, яка полягає у незбиранні, невнесенні, необробці та незберіганні інформації з одержаної податкової декларації з податку на додану вартість за звітний (податковий) період календарний місяць вересень 2019 року з додатками та доповненнями до неї Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІТАПОЛІС".

Зобов`язано Головне управління ДПС у Київській області внести до баз даних Інформаційних, телекомунікаційних та інформаційно-телекомунікаційних систем центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну та митну політику, інформацію з одержаної податкової декларації з податку на додану вартість за звітній (податковий) період календарний місяць вересень 2019 року з додатками та доповненнями до неї Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІТАПОЛІС".

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Головне управління ДПС у Київській області повторно звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Окрім того, Головним управлінням ДПС у Київській області заявлено клопотання про здійснення процесуального правонаступництва відповідача у справі.

Відповідно до частини першої статті 52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії адміністративного процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби» від 30.09.2020 № 893 (далі - Постанова № 893) ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком (у тому числі Головне управління ДПС у Київській області).

Пунктом 2 Постанови № 893 установлено, що територіальні органи Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, продовжують здійснювати свої повноваження та функції до утворення Державною податковою службою територіальних органів згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови та прийняття рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються. Таке рішення приймається Державною податковою службою після здійснення заходів, пов`язаних із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань даних про територіальні органи Державної податкової служби, що будуть утворені згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови, як відокремлені підрозділи юридичної особи публічного права, затвердженням положень про них, структур, штатних розписів, кошторисів та заповненням 30 відсотків вакансій.

Згідно з пунктом 3 Постанови № 893 права та обов`язки територіальних органів Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, переходять Державній податковій службі та її територіальним органам у межах, визначених положеннями про Державну податкову службу та її територіальні органи.

Наказом Державної податкової служби України «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» від 30.09.2020 № 529 утворені як відокремлені підрозділи Державної податкової служби України територіальні органи згідно з переліком (додаток до цього наказу), серед яких Головне управління ДПС у Київській області.

Наказом Державної податкової служби України «Про початок забезпечення здійснення територіальними органами ДПС повноважень та функцій» від 24.12.2020 №755 розпочато з 1 січня 2021 року здійснення територіальними органами ДПС, утвореними як її відокремлені підрозділи згідно з наказом ДПС від 30.09.2020 №529 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби», повноважень та функцій територіальних органів ДПС, що ліквідуються відповідно до пункту 1 Постанови №893.

Враховуючи викладене, колегія суддів допускає процесуальну заміну відповідача відповідно до частини 1 статті 52 КАС України з Головного управління ДПС у Київській області () на Головне управління ДПС у Київській області (код ЄДРПОУ ВП 44096797).

Також 13 грудня 2021 року на адресу Шостого апеляційного адміністративного суду від Головного управління ДПС у Київській області надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Щодо заявленого відповідачем клопотання колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "ВІТАПОЛІС" (; місцезнаходження: 08152, Київська обл., Києво-Святошинський район, м. Боярка, Територія технікуму, 16) зареєстроване як юридична особа 25.05.2006, що підтверджено наявною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань інформацією станом на день розгляду справи.

Як платник податків позивач взятий на податковий облік в Києво-Святошинській ОДПІ ГУ ДФС у Київській області з 30 травня 2006 року.

15 жовтня 2019 року позивачем було подано до відповідача податкову декларацію з податку на додану вартість за звітний період вересень 2019 року разом із додатками у паперовій формі.

Відповідач рішенням від 15 жовтня 2019 року, викладеним в листі № 4465/10/10-36-54-08, відмовив позивачу у прийнятті податкової декларації з ПДВ за вересень 2019 року, пославшись на рішення про анулювання реєстрації платника ПДВ.

Вважаючи відмову у прийнятті податкової звітності з ПДВ за вересень 2019 року незаконною та такою, що порушує права та законні інтереси товариства, позивач з метою захисту своїх прав та інтересів звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом з питань оподаткування, який установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплату пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків і визначає заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу є Податковий кодекс України від 02.12.2010 року № 2755-VI (далі - ПК України).

Згідно з пп. 14.1.39 п. 14.1 ст. 14 ПК України, грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, які платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до п. 46.1 статті 46 Податкового кодексу України, податкова декларація, розрахунок, звіт (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов`язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов`язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Згідно з пунктами 48.1-48.2 статті 48 Податкового кодексу України податкова декларація складається за формою, затвердженою в порядку, визначеному положеннями пункту 46.5 статті 46 цього Кодексу та чинному на час її подання.

Форма податкової декларації повинна містити необхідні обов`язкові реквізити і відповідати нормам та змісту відповідних податку та збору.

Обов`язкові реквізити - це інформація, яку повинна містити форма податкової декларації та за відсутності якої документ втрачає визначений цим Кодексом статус із настанням передбачених законом юридичних наслідків.

Порядок подання податкової звітності до контролюючого органу визначається статтею 49 Податкового кодексу України.

Пунктом 49.1 статті 49 Податкового кодексу України встановлено, що податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.

У відповідності до пункту 49.3 статті 49 Податкового кодексу України податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів: а) особисто платником податків або уповноваженою на це особою; б) надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення; в) засобами електронного зв`язку в електронній формі з дотриманням вимог законів щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису.

Єдиною підставою для відмови у прийнятті податкової декларації засобами електронного зв`язку в електронній формі є недійсність електронного цифрового підпису такого платника податків, у тому числі у зв`язку із закінченням строку дії сертифіката відкритого ключа, за умови що така податкова декларація відповідає всім вимогам електронного документа і надана у форматі, доступному для її технічної обробки.

Відповідно до пункту 49.8 статті 49 Податкового кодексу України прийняття податкової декларації є обов`язком контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов`язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов`язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.

Пунктом 49.9 статті 49 Податкового кодексу України передбачено, що за умови дотримання платником податків вимог цієї статті посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов`язана зареєструвати податкову декларацію платника датою її фактичного отримання контролюючим органом.

За умови дотримання вимог, встановлених статтями 48 і 49 цього Кодексу податкова декларація, надана платником, також вважається прийнятою:

- за наявності на всіх аркушах, з яких складається податкова декларація та, за бажанням платника податків, на її копії, відмітки (штампу) контролюючого органу, яким отримана податкова декларація, із зазначенням дати її отримання, або квитанції про отримання податкової декларації у разі її подання засобами електронного зв`язку, або поштового повідомлення з відміткою про вручення контролюючому органу, у разі надсилання податкової декларації поштою;

- у разі, якщо контролюючий орган із дотриманням вимог пункту 49.11 цієї статті не надає платнику податків повідомлення про відмову у прийнятті податкової декларації або у випадках, визначених цим пунктом, не надсилає його платнику податків у встановлений цією статтею строк.

Разом з тим, відповідно до п. 48.3 ст. 48 цього Кодексу, податкова декларація повинна містити такі обов`язкові реквізити: тип документа (звітний, уточнюючий, звітний новий); звітний (податковий) період, за який подається податкова декларація; звітний (податковий) період, що уточнюється (для уточнюючого розрахунку); повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові) платника податків згідно з реєстраційними документами; код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер; реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); місцезнаходження (місце проживання) платника податків; найменування контролюючого органу, до якого подається звітність; дата подання звіту (або дата заповнення - залежно від форми); ініціали, прізвища та реєстраційні номери облікових карток або інші відомості, визначені в абзаці сьомому цього пункту, посадових осіб платника податків; підписи платника податку - фізичної особи та/або посадових осіб платника податку, визначених цим Кодексом, засвідчені печаткою платника податку (за наявності).

Так, згідно з п. 48.4 ст. 48 ПК України, в окремих випадках, коли це відповідає сутності податку або збору та є необхідним для його адміністрування, форма податкової декларації додатково може містити такі обов`язкові реквізити: відмітка про звітування за спеціальним режимом; код виду економічної діяльності (КВЕД); код органу місцевого самоврядування за КОАТУУ; індивідуальний податковий номер згідно з даними реєстру платників податку на додану вартість за звітний (податковий) період.

Пунктом 49.9 ст. 49 ПК України передбачено, що за умови дотримання платником податків вимог цієї статті посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов`язана зареєструвати податкову декларацію платника датою її фактичного отримання контролюючим органом.

У разі подання платником податків до контролюючого органу податкової декларації, заповненої з порушенням вимог п.п. 48.3 та 48.4 ст. 48 цього Кодексу, такий контролюючий орган зобов`язаний надати такому платнику податків письмове повідомлення про відмову у прийнятті його податкової декларації із зазначенням причин такої відмови (п. 49.11 ст. 49 ПК України).

Отже, процедура прийняття податкової декларації полягає у вчиненні посадовою особою податкового органу фактичних дій із:

1) перевірки наявності та достовірності заповнення обов`язкових реквізитів, передбачених п.п. 48.3 та 48.4 ПК України;

2) реєстрації податкової декларації у день її отримання органом державної податкової служби.

При цьому, як встановлено п. 49.10 ст. 49 ПК України, відмова посадової особи контролюючого органу прийняти податкову декларацію з будь-яких причин, не визначених цією статтею, у тому числі висунення будь-яких не визначених цією статтею передумов щодо такого прийняття (включаючи зміну показників такої податкової декларації, зменшення або скасування від`ємного значення об`єктів оподаткування, сум бюджетних відшкодувань, незаконного збільшення податкових зобов`язань тощо) забороняється.

Таким чином умовою, з якою чинне податкове законодавство пов`язує можливість прийняття або неприйняття податкової звітності, є наявність або відсутність у ній обов`язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 ст. 48 ПК України.

Податковий орган не має права не прийняти фактично отриману податкову декларацію у разі її складання з дотриманням вимог статті 48 ПК України, оскільки прийняття податкової звітності є обов`язком контролюючого органу.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 31 липня 2018 року у справі № 810/1570/16.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що будь-яких недоліків, що полягають у відсутності та/або недостовірності реквізитів, перелік яких визначений у пунктах 48.3 та 48.4 статті 48 Податкового кодексу України, відповідач за наслідками обробки податкової декларації ТОВ "Вітаполіс" з податку на додану вартість за вересень 2019 року не виявив.

Оскільки матеріалами справи підтверджується та відповідачем не спростовано, що реквізитів податкової декларації з ПДВ позивача за вересень 2019 року з вимогами пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 ПК України податковий орган не співставляв, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що рішення відповідача про відмову у прийнятті вказаної податкової декларації відповідач прийняв передчасно є протиправним.

Окрім того, матеріалами справи підтверджується, що 15 жовтня 2019 року позивачем було подано до відповідача податкову декларацію з податку на додану вартість за звітний період вересень 2019 року разом із додатками у паперовій формі.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, відповідач оскаржуваним рішенням 15 жовтня 2019 р. № 4465/10/10-36-54-08 відмовив позивачу у прийнятті податкової декларації з ПДВ за листопад 2019 року, пославшись на рішення про анулювання реєстрації платника ПДВ, оскільки позивачу у 2016 році анульовано свідоцтво платника ПДВ, тому з того часу він не є платником ПДВ, а подання ним у подальшому, у податкової декларації з ПДВ не передбачено законодавством.

Колегія суддів не може погодитися з такими доводами відповідача з огляду на наступне.

Як зазначив позивач у позовній заяві, у грудні 2016 року він дізнався про те, що протягом послідовних місяців (з жовтня по вересень 2016 року) він нібито не подавав до податкового органу податкову звітність з ПДВ, у зв`язку з чим відповідач прийняв рішення від 18 листопада 2016 року № 63 про анулювання реєстрації платника ПДВ щодо позивача.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач подав до ГУ ДФС у Київській області скаргу на рішення від 18 листопада 2016 року № 63 про анулювання реєстрації платника ПДВ щодо позивача. За результатами розгляду скарги позивача ГУ ДФС у Київській області було прийнято рішення від 24 січня 2017 року № 238/10/10-36-12-02-18, яким у задоволенні скарги відмовлено.

06 березня 2017 року позивач надіслав до ДФС України скаргу на рішення від 18 листопада 2016 року № 63 про анулювання реєстрації платника ПДВ щодо позивача та рішення ГУ ДФС у Київській області від 24 січня 2017 р. № 238/10/10-36-12-02-18. При цьому, позивач стверджує, що станом на момент подання до суду цієї позовної заяви Державна фіскальна служба України не надіслала на адресу позивача будь-якого рішення за результатами його скарги.

05 квітня 2018 року листом № 12187/6/99-99-03-01-01-15 від Державної фіскальної служби України повідомлено позивача, що згідно даних системи автоматизованого документообігу скарга позивача від 6 березня 2017 року № 79/17 зареєстрована у ДФС 9 березня 2017 року за №5479/6 та передана на виконання до Департаменту податків та зборів з юридичних осіб. Відповідь надано листом ДФС від 7 серпня 2017 року № 17185/6/99-99-12-03-01-15, яка надіслана засобами поштового зв`язку. У зазначеному листі повідомлено, що відповідь на аналогічну скаргу щодо рішення про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість від 18 листопада 2016 року № 63 надано листом ДФС від 3 липня 2017 р. № 1433/6/99-99-12-03-01-15, в якому проінформовано про залишення скарги ТОВ "Вітаполіс" без розгляду у зв`язку з порушенням вимог ст. 56 Податкового кодексу України.

Проте, матеріали справи не містять ні копії листа Державної фіскальної служби України від 3 липня 2017 р. № 1433/6/99-99-12-03-01-15, ні достовірних доказів його існування чи доказів його направлення позивачу, а тому позивач вважає, що Державною фіскальною службою України порушено вимоги ст. 56 ПК України в частині не надсилання на адресу позивача рішення за результатами розгляду його скарги, наступних за днем отримання скарги.

Порядок оскарження рішень контролюючих органів регламентований ст. 56 ПК України.

Так, пунктом 56.1 ст. 56 ПК України визначено, що рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Згідно з вимогами п. 56.2 ст. 56 ПК України у разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов`язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення.

Відповідно до вимог п. 56.3 ст. 56 ПК України скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту 44.6 статті 44 цього Кодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

Скарги на рішення державних податкових інспекцій подаються до контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів.

Скарги на рішення контролюючих органів в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, міжрегіональних територіальних органів та митниць подаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику.

Пунктом 56.8 ст. 56 ПК України передбачено, що контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.

За приписами п. 56.9 статті 56 ПК України керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу може прийняти рішення про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-денний строк, визначений у пункті 56.8 цієї статті, але не більше 60 календарних днів, та письмово повідомити про це платника податків до закінчення строку, визначеного у пункті 56.8 цієї статті.

Якщо вмотивоване рішення за скаргою платника податків не надсилається платнику податків протягом 20-денного строку або протягом строку, продовженого за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків з дня, наступного за останнім днем зазначених строків.

Скарга вважається також повністю задоволеною на користь платника податків, якщо рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу про продовження строків її розгляду не було надіслано платнику податків до закінчення 20-денного строку, зазначеного в абзаці першому цього пункту.

Отже, положення статті 56 ПК України визначають обов`язок контролюючого органу прийняти вмотивоване рішення за результатами розгляду скарги та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги.

Проте, як зазначив позивач, ДФС України не надіслала на адресу позивача будь-якого рішення за результатами його скарги на рішення від 18 листопада 2016 року № 63 про анулювання реєстрації платника ПДВ щодо позивача та рішення ГУ ДФС у Київській області від 24 січня 2017 року № 238/10/10-36-12-02-18.

Разом з тим, будь-яких доказів на спростування таких доводів позивача, відповідач суду не надав. Представник відповідача підтвердив, що ним під час судового розгляду справи направлявся запит до ДФС для отримання відомостей про результат вирішення вказаної скарги позивача та надання їх до суду, проте відповіді не отримано.

Таким чином, скарга позивача на рішення від 18 листопада 2016 року №63 про анулювання реєстрації платника ПДВ щодо позивача та рішення ГУ ДФС у Київській області від 15 жовтня 2019 року № 4465/10/10-36-54-08 відповідно до приписів п. 56.9 ст. 56 ПК України вважається повністю задоволеною на користь платника податків.

Щодо посилань відповідача в оспорюваному рішенні на положення пункту 184.6 статті 184 ПК України як на підставу для відмови у прийнятті податкової звітності, суд зазначає наступне.

Статтею 184 ПК України визначено порядок та підстави анулювання реєстрації платника податку на додану вартість.

У відповідності до вимог п. 184.1 ст. 184 ПК України реєстрація діє до дати анулювання реєстрації платника податку, яка проводиться шляхом виключення з реєстру платників податку і відбувається у разі якщо: а) будь-яка особа, зареєстрована як платник податку протягом попередніх 12 місяців, подала заяву про анулювання реєстрації, якщо загальна вартість оподатковуваних товарів/послуг, що надаються такою особою, за останні 12 календарних місяців була меншою від суми, визначеної статтею 181 цього Кодексу, за умови сплати суми податкових зобов`язань у випадках, визначених цим розділом; б) будь-яка особа, зареєстрована як платник податку, прийняла рішення про припинення та затвердила ліквідаційний баланс, передавальний акт або розподільчий баланс відповідно до законодавства за умови сплати суми податкових зобов`язань із податку у випадках, визначених цим розділом; в) будь-яка особа, зареєстрована як платник податку, реєструється як платник єдиного податку, умова сплати якого не передбачає сплати податку на додану вартість; г) особа, зареєстрована як платник податку, протягом 12 послідовних податкових місяців не подає контролюючому органу декларації з податку на додану вартість та/або подає таку декларацію (податковий розрахунок), яка (який) свідчить про відсутність постачання/придбання товарів/послуг, здійснених з метою формування податкового зобов`язання чи податкового кредиту; ґ) установчі документи будь-якої особи, зареєстрованої як платник податку, визнані рішенням суду недійсними; д) господарським судом винесено ухвалу про ліквідацію юридичної особи - банкрута; е) платник податку ліквідується за рішенням суду (фізична особа позбувається статусу суб`єкта господарювання) або особу звільнено від сплати податку чи її податкову реєстрацію анульовано (скасовано, визнано недійсною) за рішенням суду; є) фізична особа, зареєстрована як платник податку, померла, її оголошено померлою, визнано недієздатною або безвісно відсутньою, обмежено її цивільну дієздатність; з) припинено дію договору про спільну діяльність, договору управління майном, угоди про розподіл продукції (для платників податку, зазначених у підпунктах 4, 5 і 8 пункту 180.1 статті 180 цього Кодексу) або закінчився строк, на який утворено особу, зареєстровану як платник податку.

Згідно з вимогами п. 184.2 ст. 184 ПК України анулювання реєстрації на підставі, визначеній у підпункті "а" пункту 184.1 цієї статті, здійснюється за заявою платника податку, а на підставах, визначених у підпунктах "б" - "з" пункту 184.1 цієї статті, може здійснюватися за заявою платника податку або за самостійним рішенням відповідного контролюючого органу.

Анулювання реєстрації здійснюється на дату: подання заяви платником податку або прийняття рішення контролюючим органом про анулювання реєстрації; зазначену в судовому рішенні; припинення дії договору про спільну діяльність, договору управління майном, угоди про розподіл продукції або закінчення строку, на який утворено особу, зареєстровану як платник податку; що передує дню втрати особою статусу платника податку на додану вартість.

При цьому датою анулювання реєстрації платника податку визначається дата, що настала раніше.

Згідно з вимогами п. 184.3 ст. 184 ПК України контролюючий орган анулює реєстрацію особи як платника податку, що подав заяву про анулювання реєстрації, якщо встановить, що він відповідає вимогам пункту 184.1 цієї статті.

Відповідно до вимог п. 184.10 ст. 184 ПК України про анулювання реєстрації платника податку контролюючий орган зобов`язаний письмово повідомити особу протягом трьох робочих днів після дня анулювання такої реєстрації.

Пунктами 184.5-184.6 статті 184 ПК України передбачено, що з моменту анулювання реєстрації особи як платника податку така особа позбавляється права на віднесення сум податку до податкового кредиту, складання податкових накладних. У разі анулювання реєстрації особи як платника податку останнім звітним (податковим) періодом є період, який розпочинається від дня, що настає за останнім днем попереднього податкового періоду, та закінчується днем анулювання реєстрації.

Зі змісту викладених положень чинного законодавства слідує, що статтею 184 Податкового кодексу України встановлено підстави та порядок анулювання реєстрації платника податків платником ПДВ та пов`язані з цим правові наслідки у вигляді неможливості формування податкового кредиту за рахунок сплаченого у складі ціни товарів і послуг ПВД.

Колегія суддів зазначає, що жоден пункт статті 184 ПК України не містить положень, які б утворювали правову підставу для відмови платникові податків, навіть за умови відсутності у нього реєстрації платником ПДВ, у прийнятті податкової декларації з ПДВ.

Отже, етап прийняття та реєстрації податкової звітності є, по-суті, формальним рівнем податкового контролю, під час якого податковий орган здійснює візуальну перевірку декларації та її аналіз за формальними ознаками. При цьому підставою для невизнання податкової декларації податковою звітністю є такі дефекти її заповнення, які впливають на порядок адміністрування податку.

До прийняття податкової звітності податковий орган не уповноважений здійснювати перевірку інших показників, зазначених у ній, з чого слідує, що будь-які інші обставини, ніж невідповідність податкової звітності вимогам пунктів 48.3 та 48.4 ст. 48 ПК України, по-перше - не можуть встановлюватись та оцінюватись податковим органом на етапі прийняття податкової звітності, по-друге - не можуть слугувати підставою для відмови у її прийнятті.

Таким чином, сам по собі факт анулювання та/або відсутності реєстрації платником ПДВ не є тією підставою, з якою чинне податкове законодавство пов`язує можливість прийняття рішення про відмову у прийнятті податкової звітності з ПДВ.

Окрім того, колегія суддів зазнаачє, що єдиною підставою для відмови контролюючого органу у прийнятті спірної податкової звітності позивача стало анулювання реєстрації позивача як платника ПДВ.

Так, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 23.01.2020 у справі № 320/6987/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.06.2020, відновлено реєстрацію позивача як платника ПДВ.

А відтак з огляду на положення частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України зазначені обставини мають силу преюдиції та не підлягають повторному доказуванню у даній справі.

З огляду на положення статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення у справі №320/6987/19 набрало законної сили з моменту проголошення рішення судом апеляційної інстанції.

Згідно із статтею 372 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є підставою для його виконання.

Відповідно до частини другої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Наслідком набрання законної сили рішенням суду є набуття цим рішенням, зокрема, ознак обов`язковості (що передбачає обов`язок його виконання усіма органами, організаціями та посадовими особами) та виконуваності (тобто забезпечення законом права особи на примусове виконання рішення). Іншими словами, законна сила рішення суду є його правовою дією, яка проявляється в тому, що установлена рішенням наявність чи відсутність прав і фактів, на яких ці права ґрунтуються, є остаточною, а встановлені рішенням права та обов`язки підлягають беззаперечному здійсненню на вимогу правомочних осіб.

Таким чином, оскільки рішення про анулювання реєстрації позивача платником ПДВ є неправомірним, відтак породжені ним юридичні наслідки є нікчемними, а тому у податкового органу не було правових підстав не прийняти податкову декларацію, подану ТОВ «Вітаполіс».

Аналогічний підхід у тотожних спорах, в яких судове рішення щодо анулювання реєстрації ПДВ набрало законної сили пізніше, ніж період в якому подавалась податкова декларація, застосовано Верховним Судом у постановах від 18 грудня 2019 року у справі №320/6849/18, від 18 вересня 2019 року у справі №200/13263/18-а, від 12 червня 2018 року у справі №804/6071/16.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, відповідач протиправно відмовив позивачу у прийнятті податкової звітності з ПДВ за вересень 2019 року, а тому оскаржуване рішення Головного управління ДПС у Київській області від 15 жовтня 2019 року, викладене в листі за № 4465/10/10-36-54-08, є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача вести до баз даних Інформаційних, телекомунікаційних та інформаційно-телекомунікаційних систем центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, інформацію з одержаної податкової декларації з податку на додану вартість за звітний (податковий) період календарний місяць вересень 2019 року з додатками та доповненням до неї Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІТАПОЛІС", колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог п. 48.3 ст. 48 ПК України податкова декларація повинна містити такі обов`язкові реквізити: тип документа (звітний, уточнюючий, звітний новий); звітний (податковий) період, за який подається податкова декларація; звітний (податковий) період, що уточнюється (для уточнюючого розрахунку); повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові) платника податків згідно з реєстраційними документами; код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер; реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); місцезнаходження (місце проживання) платника податків; найменування контролюючого органу, до якого подається звітність; дата подання звіту (або дата заповнення - залежно від форми); інформація про додатки, що додаються до податкової декларації та є її невід`ємною частиною; ініціали, прізвища та реєстраційні номери облікових карток або інші відомості, визначені в абзаці сьомому цього пункту, посадових осіб платника податків; підписи платника податку - фізичної особи та/або посадових осіб платника податку, визначених цим Кодексом, засвідчені печаткою платника податку (за наявності).

Згідно з вимогами п. 48.4 ст. 48 ПК України у окремих випадках, коли це відповідає сутності податку або збору та є необхідним для його адміністрування, форма податкової декларації додатково може містити такі обов`язкові реквізити: відмітка про звітування за спеціальним режимом; код виду економічної діяльності (КВЕД); код органу місцевого самоврядування за КОАТУУ; індивідуальний податковий номер згідно з даними реєстру платників податку на додану вартість за звітний (податковий) період; дата та номер рішення про включення неприбуткової організації до Реєстру неприбуткових установ та організацій; ознака неприбутковості організації; повне найменування нерезидента; місцезнаходження нерезидента; назва та код держави резиденції нерезидента.

Як свідчать матеріали справи, подана позивачем податкова декларація з податку на додану вартість за вересень 2019 року за своєю формою відповідає вимогам, встановленим наказом Міністерства фінансів України від 28 січня 2016 року № 21 (чинний на момент виникнення спірних відносин).

Співставивши реквізити податкової декларації позивача з ПДВ за вересень 2019 року з переліком обов`язкових реквізитів, що передбачений пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 ПК України, судом встановлено, що вона містить усі обов`язкові реквізити, а саме: 1) тип документа (звітний, уточнюючий, звітний новий) - "звітна" (рядок 011); 2) звітний (податковий) період, за який подається податкова декларація - "вересень 2019 року" (рядок 02); 3) повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові) платника податків згідно з реєстраційними документами - "Товариство з обмеженою відповідальністю "Вітаполіс" (рядок 03); 4) код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер - " 34439389" (рядок 031); 5) місцезнаходження (місце проживання) платника податків -" 08152, Київська обл.. Києво-Святошинський район, місто Боярка, вулиця Територія Технікуму, будинок 16" (рядок 05); 6) найменування контролюючого органу, до якого подається звітність - "Києво-Святошинська ОДПІ Головного управління ДФС у Київській області" у відповідній графі; 7) дата подання - " 12.12.2019" у відповідній графі; 8) інформацію про додатки, що додаються до податкової декларації та є її невід`ємною частиною, у вигляді відміток у відповідній частині податкової декларації; 9) ініціали, прізвища та реєстраційні номери облікових карток посадових осіб платника податків - " ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 " у відповідних графах податкової декларації; 10) вчинені власноручно підписи посадової особи платника податку - ОСОБА_2 , що скріплені печаткою ТОВ "Вітаполіс"; 11) індивідуальний податковий номер згідно з даними реєстру платників податку на додану вартість за звітний (податковий) період - "35" (рядок 04).

Таким чином, подана позивачем декларація з ПДВ за вересень 2019 року містить усі визначені пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 ПК України реквізити, що передбачені формою податкової декларації, яка затверджена чинним на момент виникнення спірних правовідносин наказом Міністерства фінансів України від 28 січня 2016 р. № 21.

Отже, враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про визнання незаконною бездіяльності Головного управління ДПС у Київській області з 15 жовтня 20196, яка полягає у не збиранні, невнесені, не обробці та не зберіганні інформації з одержаної податкової декларації з податку на додану вартість за звітний (податковий) період календарний місяць вересень 2019 року з додатками та доповненням до неї ТОВ "Вітаполіс", підлягають частково задоволенню, а саме з 15 жовтня 2019 року, тобто з моменту подання декларації.

Щодо посилання позивача на те, що подання позивачем податкової декларації у письмовій формі виключає можливість її прийняття, оскільки відповідно до вимог пункту 49.4 статті 49 ПК України податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі, суд зазначає про наступне.

Відповідно до пункту 49.4 статті 49 Податкового кодексу України, податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі контролюючому органу всіма платниками цього податку з дотриманням вимог законів щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису.

Проте, незважаючи на встановлені у вказаному пункті ПК України вимоги подавати податкову звітність з ПДВ в електронній формі, чинний ПК України не визначає правових наслідків недотримання платником податків зазначеної вимоги.

Так, ПК України не містить положень які б свідчили, що недотримання електронної форми документа мало б наслідком відмову у її прийнятті. Навпаки, зміст п. 49.8 ст. 49 ПК України дає підстави для висновку, що причини з яких податковий орган може відмовити у прийнятті податкової декларації, є вичерпними і не підлягають розширеному тлумаченню.

Відсутність закріплених в ПК України наслідків подання платниками податків податкових декларацій в паперовій, а не електронній формі, виходячи із такої основної засади податкового законодавства як презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону припускає неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, має трактуватися виключно на користь платника податків.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини "Щокін проти України" (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає у тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про "закон", стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі "Шпачекs.r.о." проти Чеської Республіки". Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі "Бейелер проти Італії" (Beyeler v. Italy №33202/96).

Беручи до уваги, що чинний ПК України не містить норм, які б встановлювали правові наслідки у випадку подання платником податків податкової звітності у паперовій, а не електронній формі, висновок відповідача, що така обставина є підставою для відмови у прийнятті податкової декларації є необґрунтованим.

Окрім того, у постанові Верховного Суду від 31 липня 2018 рокуу справі № 810/1570/16 зазначено, щовідповідно до якої недодержання платником податків приписів пункту 49.4. статті 49 ПК України щодо подання податкової звітності з податку на додану вартість в електронній формі та надання такої звітності у паперовій формі, само по собі, не є підставою для відмови у прийнятті податкової декларації, при умові наявності у поданих документах реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що позивачем до відповідача податкова декларація з податку на додану вартість відповідає вимогам статті 48 ПК України, що під час розгляду справи не було спростовано відповідачем, а також враховуючи те, що відповідач позбавлений дискреційних повноваженнях у питаннях прийняття податкової звітності за умови, що у ній наявні усі обов`язкові реквізити, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про зобов`язати відповідача прийняти одержану податкову декларацію з податку на додану вартість за звітний (податковий) період календарний місяць вересень 2019 року з додатками та доповненнями до неї Товариства з обмеженою відповідальністю "Вітаполіс" з введенням до інформаційних баз даних Державної фіскальної служби України відомостей з поданих позивачем документів від 15 жовтня 2019 року.

Такий спосіб захисту відповідає змісту спірних правовідносин і, враховуючи, що питання відповідності податкової декларації з податку на додану вартість вимогам статті 49 ПК України не вирішувалось податковим органом, є ефективним та забезпечує належний судовий захист у тій мірі, яка є необхідною у даному конкретному випадку.

Щодо доводів скаржника в апеляційній скарзі про необхідність виключення виконуючого обов`язки начальника Києво-Святошинського управління ГУ ДПС у Київській області Дмитрієва Ігоря Віталійовича з числа відповідачів, оскільки він є неналежним відповідачем через те, що функції з реалізації державної податкової політики виконуються Державною податковою службу, в той час як функції Державної фіскальної служби припинені, колегія суддів відзначає наступне.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач зазначає відповідачем особу, яка, на його думку, повинна відповідати за позовом, проте під час розгляду справи він може заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним.

При цьому, заміна відповідача може відбутися за клопотанням не лише позивача, а й будь-якої іншої особи, яка бере участь у справі, у тому числі й за клопотанням самого відповідача, або навіть за ініціативою суду.

Натомість, відповідачі у даній справі таким правом не скористались, у тому числі не скористались й правом подання відзиву на позов.

Окрім того, положення статті 48 КАС України передбачають, що суд першої інстанції, встановивши, що позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, а у випадку його незгоди - залучає як другого відповідача, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

Колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції переглядаючи рішення суду першої інстанції в порядку апеляційного провадження, у відповідності вимог КАС України позбавлений можливості замінювати відповідача, оскільки частиною 7 статті 48 вказаного Кодексу визначено, що заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції. Іншого процесуальним законодавством не передбачено.

Окрім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовної вимоги щодо визнання незаконними дії виконуючого обов`язки начальника Києво-Святошинського управління Головного управління ДПС у Київській області Дмитрієва Ігоря Віталійовича, які полягають у підписанні ним на бланку Головного управління ДПС у Київській області листа від 15 жовтня 2019 року вих.№4465/10/10-36-54-08, виходячи з того, що керівник податкового органу був уповноважений на вчинення таких дій та вчинив їх у межах своїх повноважень, а отже, підписуючи будь-які рішення цього органу чи вихідну документацію діяв у відповідності із своїми дискреційними повноваженнями та обов`язками.

Щодо позовних вимог про визнання незаконними дії виконуючого обов`язки Міністра фінансів України Уманського Ігоря Івановича, які полягають у підписанні ним наказу Міністерства фінансів України від 23 січня 2015 року № 13, то суд першої інстанції також правильно відмовив у їх задоволенні, оскільки у діях ОСОБА_3 не встановлено ознак протиправності щодо підписання наказу Міністерства фінансів України від 23 січня 2015 року № 13, яким було затверджено форму додатка 2 до податкової декларації з податку на додану вартість, оскільки останній як виконуючий обов`язки начальника Міністерства фінансів України був уповноважений на вчинення відповідних дій, та вчинив їх у межах своїх повноважень.

Враховуючи вищевикладне, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІТАПОЛІС".

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2021 року.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Допустити заміну Головного управління ДПС у Київській області () його правонаступником - Головним управлінням ДПС у Київській області (код ЄДРПОУ ВП 44096797).

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Кобаль М.І.