Справа № 520/28170/21
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2022-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про повернення позову

12 січня 2022 р. справа № 520/28170/21
Cуддя Харківського окружного адміністративного суду Сліденко А.В., розглянувши питання прийняття до розгляду позову ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник) до Управління праці та соціального захисту населення Куп`янської міської ради про: 1) визнання протиправною бездіяльності Управління праці та соціального захисту населення Куп`янської міської ради щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , компенсації за санаторно-курортне лікування за попередні роки, як особі з інвалідністю внаслідок війни II групи, у розмірі середньої вартості путівки; 2) зобов`язання Управління праці та соціального захисту населення Куп`янської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , недоплачену грошову компенсації за санаторно-курортне лікування за попередні 2019-2020 роки, як особі з інвалідністю внаслідок війни II групи, у розмірі середньої вартості путівки, -

встановив:

Змістом посвідчення серії НОМЕР_2 від 22.05.2013 р. підтверджена обставина наявності у заявника статусу особи з інвалідністю ІІ групи з правом на пільги, встановлені законодавствам України для ветеранів війни інвалідів війни.

Зверненням від 17.11.2021р. заявник порушив перед відповідачем питанням виплати означеної компенсації за період 2013-2021 років, стверджуючи, що жодного разу протягом вказаного періоду не використовував своє право на санаторно-курортне лікування або отримання компенсації.

Листом від 29.11.2021р. відповідач сповістив заявника, що компенсація за 2021 рік у сумі 619,00 грн. виплачена, а також роз`яснив порядок отримання лікування/компенсації у майбутньому.

У листі також містилася інформація про те, що за відомостями обліку Управління заявник жодного разу до 17.11.2021р. за отриманням санаторно-курортного лікування або компенсації за нього не звертався.

При цьому, у тексті позову заявником не указано жодних доводів та не згадано про жодні докази на підтвердження протилежного (зворотного, тобто звернення до органу публічної адміністрації до 17.11.2021р.).

Стверджуючи про невідповідність закону управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації, заявник ініціював даний спір, який, у підсумку, склався з приводу компенсації заявнику як особі з інвалідністю внаслідок війни II групи вартості санаторно-курортного лікування за 2019-2020 роки, у розмірі середньої вартості путівки.

До суду заявник звернувся 23.12.2021р., які свідчить відбиток штемпелю установи поштового зв`язку на конверті, у якому позов 28.12.2021 р. надійшов до суду.

29.12.2021р. у зв`язку з недоліками в оформленні матеріалів адміністративного позову у вигляді ознак заявлення позову поза межами строку звернення до суду ухвалою суду даний позов було залишено без руху.

11.01.2022р. до суду надійшла заява позивача про поновлення строку звернення до суду, де заявник стверджував, що строк звернення до суду ним дотриманий, оскільки про порушення своїх прав заявник дізнався лише з листа Управління від 29.11.2021 р., який отримав у відповідь на своє звернення за компенсацією вартості санаторно-курортного лікування за 2013-2021 роки.

З цього приводу суддя вважає за необхідне наголосити, що у силу ч.2 ст.44 та ч.1 ст.45 КАС України усі суб`єкти права повинні добросовісно опікуватись станом власних прав (інтересів) та обов`язків.

Запровадження інституту давності та наслідків закінчення (збігу, спливу, завершення перебігу) процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Суддя вважає, що заявнику слід взяти до уваги, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 31.03.2021р. по справі №240/12017/19 та постанови Великої Палати Верховного Суду від 24.12.2020р. у справі №510/1286/16-а у спорах між приватною особою - громадянином та Державою в особі компетентного адміністративного органу з приводу призначення, нарахування виплати пенсії (тобто у правовідносинах, які є подібними до спірних), установлений ст.122 КАС України строк звернення до суду застосовується; для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Окрім того, у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 18.11.2020 р. у с праві №380/5202/20 на відносини з приводу виплати разової грошової допомоги до 5 травня у порядку Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" поширюється 6-місячний строк на звернення до суду.

За правилом ч.2 ст.122 КАС України строк звернення до суду слід обраховувати з дати, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Пільги особам з інвалідністю внаслідок війни встановлені положеннями ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", частиною 3 якої встановлено, що вказані особи мають право на безплатне позачергове щорічне забезпечення санаторно-курортним лікуванням з компенсацією вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад. Особи з інвалідністю внаслідок війни з числа осіб, які брали безпосередню участь у бойових діях під час Другої світової війни, безплатно забезпечуються санаторно-курортним лікуванням першочергово із числа позачерговиків. Порядок надання путівок, розмір та порядок виплати компенсації визначаються Кабінетом Міністрів України. Особи з інвалідністю внаслідок війни забезпечуються путівками відповідно Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах охорони здоров`я, соціального захисту населення, захисту державного кордону, та іншими органами за місцем перебування особи з інвалідністю на обліку або за місцем її роботи. За бажанням осіб з інвалідністю замість путівки на санаторно-курортне лікування вони можуть один раз на два роки одержувати грошову компенсацію: особи з інвалідністю внаслідок війни I-II груп - у розмірі середньої вартості путівки, особи з інвалідністю внаслідок війни III групи - у розмірі 75 процентів середньої вартості путівки. Грошова компенсація надається незалежно від наявності медичного висновку про необхідність санаторно-курортного лікування або медичних протипоказань.

З положень наведеної норми закону слідує, що указане право приватної особи за своїм характером та способом реалізації має абсолютний безумовний характер і залежить лише від вільної волі громадянина.

На подальший розвиток норм п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» означеного закону КМУ було видано постанову від 17.06.2004р. №785, якою затверджений Порядок виплати грошової компенсації вартості санаторно-курортного лікування деяким категоріям громадян (далі за текстом - Порядок №785).

Відповідно до п. 2 цього Порядку №785 грошова компенсація виплачується за місцем обліку один раз на два роки з дня звернення із заявою про виділення путівки або виплату грошової компенсації за бажанням, якщо ці особи протягом двох років не одержували безоплатних санаторно-курортних путівок, незалежно від наявності медичного висновку про необхідність санаторно-курортного лікування або медичних протипоказань.

Зі спірного питання заявник звернувся до органу соціального захисту населення лише у листопаді 2021 року.

З наявних у справі документів чітко та однозначно випливає, що до цього терміну заявник станом реалізації свого права на санаторно-курортне лікування не опікувався, із відповідними зверненнями до органів соціального захисту населення не звертався, відмов не отримував.

Водночас із цим, за механізмом призначення, обчислення і виплати - грошова компенсація середньої вартості путівки є однократним, разовим платежем, котрий здійснюється органом публічної адміністрації виключно за зверненням приватної особи.

При цьому, з відомостей автоматизованої системи документообігу суду суддею встановлено, що заявник 27.10.2020 р. звертався до суду із позовом у спорі з приводу пільг для осіб з інвалідністю внаслідок війни, передбачених ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", зокрема, щодо отримання разової грошової допомоги до 5 травня 2020 року (справа №520/14764/2020).

Отже, слід дійти до висновку, що заявник щонайменше з цієї дати був обізнаний із переліком пільг, на які він має право у зв`язку із наявністю відповідного правового статусу.

Суд звертає увагу, що за змістом ч.1 ст.122 і ч.1 ст.123 КАС України пропущений процесуальний строк може бути поновлений виключно за умови поважності причини пропуску та відсутності ознаки присікальності (преклюзивності).

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 21.04.2021р. у справі №640/25046/19 «Причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. При цьому, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином. Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. В свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та не залежить від волевиявлення сторони і пов`язана з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.».

Отже, причини пропуску строку є поважними, якщо обставини, які зумовили такі причини, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася до суду, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Частиною 5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зазначені позивачем причини пропуску строку звернення до суду з даним позовом не можуть бути віднесені до поважних, адже ці обставини не мали жодного впливу на фізичну можливість заявника вчинити процесуальну дію по зверненню до суду з вимогами стосовно отримання спірної компенсації за 2019 та 2020 роки.

Суддя зауважує, що отримання відповіді на заяву про виплату компенсації за санітарно-курортне лікування за попередні роки не змінює моменту, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а лише свідчить про час, коли особа почала вчиняти дії щодо реалізації свого права.

Той факт, що заявник протягом тривалого часу за власною волею обирав пасивний спосіб поведінки стосовно спірного питання не свідчить про наявність факторів, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами, для своєчасного звернення до суду у строк, передбачений ч. 2 ст. 122 КАС України.

У даному конкретному випадку фізична свобода вчинення людиною діяння з приводу складання позову та вчасного звернення до суду мала абсолютний характер.

Підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до висновку про неусунення недоліку позову в частині відсутності вмотивованого клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду.

При цьому, суд зазначає, що положення ст.123 КАС України в частині недотримання визначеного ст.122 КАС України строку на звернення до суду кореспондують приписам ч.6 ст.161 КАС України.

Відтак, у разі наявності події заявлення особою вимоги поза межами процесуального строку згідно з ст.122 КАС України або іншого спеціального закону (котра, слід розуміти - подія, існує об`єктивно безвідносно до думки будь-яких учасників суспільних відносин) відсутність в матеріалах позову клопотання про поновлення строку на звернення до суду є недоліком в оформленні матеріалів позову.

Звідси слідує, що позов без клопотання про поновлення строку на звернення до суду слід кваліфікувати у якості оформленого без дотримання вимог ст.161 КАС України незалежно від того факту на якому етапі відправлення правосуддя судом буде виявлено цей факт.

Отже, положення ч.6 ст.161 КАС України прямо кореспондують приписам ч.13 ст.171 КАС України.

Неусунення недоліків в оформленні позову в частині відсутності юридично умотивованого та документально доведеного клопотання про поновлення строку на звернення одночасно створює підстави для залишення позову без розгляду згідно з ч.3 ст.123 КАС України, ч.15 ст.171 КАС України, п.7 ч.1 ст.240 КАС України, п.8 ч.1 ст.240 КАС України.

Перелічені норми процесуального закону є ідентичними за змістом та наслідками, а тому застосування судом будь-якої з цих норм об`єктивно не здатне призвести до порушення прав та інтересів приватної особи.

Подібний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 30.03.2021р. у справі №520/11044/19.

Керуючись ст.ст.8, 18, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, 123, 169, 241-243, 248, 256, 295 КАС України, суддя, -

ухвалив:

1.Клопотання про поновлення строку звернення до суду - залишити без задоволення.

2.Позов - повернути.

3.Роз`яснити, що повернення не позбавляє права повторного звернення.

4.Копію ухвали надіслати заявникові разом із усіма матеріалами позову.

5.Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України (протягом 15 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст. 256 КАС України (негайно після підписання).

Суддя Сліденко А.В.