Справа № 280/3647/21
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2022-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

10 січня 2022 року м. Дніпросправа № 280/3647/21

Третій апеляційний адміністративний суд
у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),
суддів: Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року

у справі № 280/3647/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому просила:

визнати протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати підвищення до пенсії в розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком, відповідно до пункту "г" статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», виходячи з мінімального розміру пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачці підвищення до пенсії в розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком, відповідно до пункту "г" статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», виходячи з мінімального розміру пенсії за віком, встановленого частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 30 серпня 2019 року і до настання обставин, з якими Закон пов`язує зміну чи припинення таких виплат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до довідки від 02 серпня 2019 року №2215, яка видана Новомиколаївською селищною радою Новомиколаївського району Запорізької області позивачка визнана реабілітованою та потерпілою від політичних репресій за Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років», а тому має право на підвищення до пенсії в розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком, встановлене п. "г" ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Натомість відповідач виплачує підвищення в розмірі 54,4 грн. згідно постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 №654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян», яка має нижчу юридичну силу.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо не нарахування та невиплати підвищення до пенсії позивачці в розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком, відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити нарахування та виплату позивачці підвищення до пенсії у розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком, відповідно до пункту «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з часу звернення (30.08.2019) за перерахунком пенсії та до настання обставин, з якими Закон пов`язує зміну чи припинення таких виплат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Суд виходив з того, що при визначенні позивачу розміру підвищення до пенсії як члену сім`ї політично репресованого і згодом реабілітованого застосуванню підлягає не постанова Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 №654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян», а Закон України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу.

Водночас, суд зазначив, що право на підвищення до призначеної пенсії на 50 процентів мінімальної пенсії за віком мають саме репресовані особи, які у подальшому були реабілітовані, тоді як позивачка є членом сім`ї репресованої особи, яку було примусово переселено, тому відповідно до п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» вона має право на підвищення до призначеної пенсії на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідач посилається на пропуск позивачкою строку звернення до суду, а також зазначає, що позивачка не має право на підвищення до пенсії відповідно до вимог пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», адже її матір піддано репресіям у формі вислання, тоді як передбачені цією статтею гарантії розповсюджуються на осіб, яких піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу та яким встановлено інвалідність.

Позивачка подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області закрити оскільки особа, що підписала апеляційну скаргу, не уповноважена представляти інтереси скаржника.

Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Виходячи з визначених вказаною правовою нормою повноважень суду апеляційної інстанції щодо перегляду рішення суду першої інстанції та доводів і вимог, викладених відповідачем в апеляційній скарзі, питання законності та обґрунтованості рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції в межах цього апеляційного провадження.

Стосовно наведених позивачкою у відзиві на апеляційну скаргу обставин суд апеляційної інстанції зазначає, що дійсно апеляційна скарга від імені Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області підписана представником за довіреністю від 18.03.2021 № 1488/07 начальником відділу представництва інтересів в судах та інших органах юридичного управління Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області А. Маленко.

На підтвердження відповідних повноважень цієї особи до апеляційної скарги додано належним чином засвідчені копії документів: витягу із Положення про юридичне управління Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, витягу з наказу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області№ 202 від 27.06.2019, яким це Положення затверджене, службового посвідчення А. Маленко, виданого 26.11.2020, довіреності від 18.03.2021 № 1488/07, виданої ОСОБА_2 з правом, зокрема, оскаржувати судові рішення в судах апеляційної інстанції. Означена довіреність видана начальником Головного управління С.Жмурко.

Відповідно до ч.1 ст. 55 КАС України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Частиною третьою статті 55 КАС України встановлено, що юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.

За загальними правилами ч.1 ст. 57 КАС України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Разом з тим відповідно до ч.2 ст.57 КАС України у справах незначної складності та в інших випадках, визначених цим Кодексом, представником може бути фізична особа, яка відповідно до частини другої статті 43 цього Кодексу має адміністративну процесуальну дієздатність.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.59 КАС України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені довіреністю фізичної або юридичної особи.

Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами (ч.3 ст.59 КАС України).

В даному випадку із наданих представником Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області А. Маленко документів вбачається право підписанта апеляційної скарги діяти в межах повноважень, передбачених інститутом представництва.

Виходячи з означених вище документів, а також враховуючи характер цієї справи як справи незначної складності (п.20 ч.1 ст.4, ст.12 КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку про підтвердження належним чином права ОСОБА_2 на підписання та подання апеляційної скарги як представника Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, що виключає наявність підстав для закриття апеляційного провадження відповідно до ст.305 КАС України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивачка ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ в Запорізькій області, згідно протоколу органу Пенсійного фонду України № 115023 від 08.01.2010 позивачці призначено пенсію за віком (а.с.37).

30 квітня 2015 року управлінням Міністерства внутрішніх справ Російської Федерації по Архангельській області позивачці видано довідку № 18/ІІІ-9 про реабілітацію, відповідно до якої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженка с. Кодіно Онезького району Архангельської області, згідно із свідоцтва про народження НОМЕР_1 , виданого 20 листопада 1954 року Кодінською селищною радою Онезького району Архангельської області, є донькою ОСОБА_4 , 1934 року народження, репресованої в 1941 році органами влади Джанкойського району Кримської області, висланої в складі сім`ї ОСОБА_5 на спецпоселення в Казахську РСР, потім в 1948 році в Архангельську область, на підставі постанови Державного Комітету Оборони СРСР від 07.10.1942, як особа німецької національності, реабілітованої УМВС Росії по Архангельській області на підставі пункту "в" статті 3 Закону Російської Федерації від 18.10.1991 № 1761-1 «Про реабілітацію жертв політичних репресій».

Згідно цієї ж довідки ОСОБА_3 , яка знаходилась разом із репресованою по політичним мотивам матір`ю на спецпоселенні, визнана у відповідності до ч.1 ст.1.1 Закону Російської Федерації від 18.10.1991 № 1761-1 такою, що була піддана політичній репресії та реабілітована. Висновок про реабілітацію винесений 30.04.2015.

02.08.2019 Новомиколаївською селищною радою Новомиколаївського району Запорізької області видано довідку № 2215, відповідно до якої позивачка визнана реабілітованою та потерпілою від політичних репресій за Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років». Вказана довідка, як в ній зазначено, видана замість посвідчення реабілітованого та має його силу до видачі посвідчення (а.с.10).

30.08.2019 позивачка подала до ГУ ПФУ в Запорізькій області заяву про перерахунок пенсії, до якої додала довідку Новомиколаївської селищної ради № 2215 від 02.08.2019, рішення виконавчого комітету Новомиколаївської селищної ради від 17.07.2019 № 32 «Про видачу посвідчення реабілітованого ОСОБА_1 », довідку про реабілітацію від 30.04.2015 № 18/ІІІ-9 управління Міністерства внутрішніх справ Російської Федерації по Архангельській області.

12.09.2019 відповідачем проведено перерахунок пенсії з урахуванням вимог пп.2 п.4 постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» від 16.07.2008 № 654 як громадянці, яка необґрунтовано зазнала політичних репресій і згодом була реабілітована, а саме: встановлено підвищення в розмірі 54,40 грн.

Вважаючи, що позивачка має право на підвищення до пенсії в розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком, як то встановлено пунктом "г" статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ОСОБА_1 звернулася до суду із цим позовом.

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції про часткове задоволення позову.

17.04.1991 Верховною Радою України з метою відновлення історичної справедливості, встановлення порядку реабілітації репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, відновлення їхніх політичних, соціальних, економічних та інших прав, визначення порядку відшкодування шкоди, завданої таким особам унаслідок репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, недопущення повторення злочинів тоталітарних режимів прийнятий Закон України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» №962-XII.

Згідно преамбули цього Закону, він прийнятий, в тому числі, враховуючи, що у 1917-1991 роках комуністичним тоталітарним режимом та його репресивними органами здійснювалася політика державного терору, унаслідок чого мільйони людей зазнали репресій з політичних, соціальних, класових, національних, релігійних та інших мотивів, були позбавлені життя, волі, майна, депортовані, заслані, вислані на спецпоселення за межі України та СРСР, примусово переселені, виселені, залучені до примусової праці в умовах обмеження свободи, примусово репатрійовані та інтерновані, позбавлені громадянства, примусово поміщені до психіатричних закладів, позбавлені чи іншим чином обмежені у своїх громадянських правах і свободах, зазнали катувань, переслідувань щодо себе та членів своєї сім`ї, інших фізичних чи моральних страждань.

За визначенням, що містяться у ст. 1-1 вказаного Закону, репресії комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років (далі - репресії) - засоби примусу, що здійснювалися репресивними органами комуністичного тоталітарного режиму у 1917-1991 роках, зокрема позасудовими органами, проти окремих осіб, груп населення, народів з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів у формах, визначених цим Законом.

Пунктом 6 ст. 2 Закону №962-XII однією із форм репресії визнано вислання (примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР - ст. 1-1 Закону №962-XII).

Відповідно до ст.1-2 Закону №962-XII реабілітованими визнаються особи:

1) які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання;

2) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів;

3) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення;

4) які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину;

5) стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.

У відповідності до п.2 ст. 1-3 Закону №962-XII потерпілими від репресій - є діти репресованої особи, у тому числі усиновлені, які у віці до 18 років залишилися без батька, матері (усиновлювача) внаслідок здійснення репресій проти батька, матері (усиновлювача) або які народилися не пізніше ніж через 10 місяців з дня арешту батька, матері, або які народилися у місці позбавлення волі, на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва, закріплення репресованої особи за будівництвом згідно з директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР від 29 квітня 1942 року № 185, або які народилися у матері, яку було примусово безпідставно поміщено до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, під час перебування матері у такому психіатричному закладі, або які у віці до 18 років перебували, незалежно від тривалості, у спецприймальниках чи розподільниках, спеціальних будинках малюка чи дитячих будинках репресивних органів, або які внаслідок здійснення репресії проти батька, матері були примусово позбавлені імен, включаючи родові імена.

За приписами п.4 ст.1-4 Закону №962-XII цей Закон у частині визнання реабілітованими, потерпілими від репресій поширюється на осіб, які належать до однієї з таких категорій осіб: особи, зазначені у статтях 1-2, 1-3 цього Закону, які є громадянами України.

Виходячи з наведених правових норм, суд першої інстанції за встановлених у справі обставин дійшов правильного висновку, що позивачка як член сім`ї репресованої особи є особою, потерпілою від репресій, в спірному випадку - потерпілою від такої форми репресій як заслання.

Пунктом «г» частини першої статті 77 Закону України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, призначені пенсії підвищуються на 50%, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25% мінімальної пенсії за віком.

Частиною першою статті 28 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Підпунктом 2 пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 № 654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» установлено, що з 1 вересня 2008 року громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 гривні.

Згідно з пунктом 6 розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення». Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу, а не підпунктом 2 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 16 липня 2008 року № 654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян», зважаючи на те, що остання звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону.

Отже, судом першої інстанції зроблено правильний висновок про протиправність дій відповідача щодо виплати підвищення до пенсії у розмірі меншому, ніж це передбачено пунктом «г» частини першої статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 02.10.2019 у справі № 446/1542/16-а, від 04.03.2020 у справі №446/1566/16-а.

Суд апеляційної інстанції не приймає доводи відповідача, що п. «г» ч.1 ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» розповсюджується на певне коло осіб (яких піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу та яким встановлено інвалідність).

Відповідно до приписів ст.6 Закону №962-XII, на яку посилається при цьому відповідач, особам, реабілітованим відповідно до цього Закону, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, за їх вибором надаються пільги та інші соціальні гарантії, передбачені цією статтею або статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а особам із числа таких осіб, яким встановлено інвалідність, - статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» або пунктом "г" статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», або статтею 47 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

За змістом вказаної норми ст.6 Закону №962-XII вона не містить будь-яких обмежень щодо прав громадян, які набули правового статусу реабілітованих. Також п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не містить жодних обмежувальних умов, про які вказує відповідач.

З огляду на наведене суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що оскільки позивачка є особою, яка необґрунтовано зазнала політичних репресій як член сім`ї репресованої з політичних мотивів родини - матері, згодом реабілітованої, позивачка має право на підвищення пенсії в розмірах, визначених п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

З питань дотримання позивачем строку звернення до суду суд першої інстанції правильно виходив з того, що спірні відносини щодо реалізації позивачем конституційного права на пенсійний захист є триваючими, а тому захист порушеного права не може бути обмежений як неправомірними діями відповідача, так і процесуальними строками для звернення до суду.

Таким чином суд першої інстанції під час розгляду даної справи повно дослідив обставини, які мають значення для справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Передбачені ст.317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року у справі № 280/3647/21 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк

суддя Н.А. Бишевська

суддя Я.В. Семененко