Справа № 362/6419/21
Суддя: Попович О. В.
Дата ухвалення: 2022-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа362/6419/21
Провадження 2-а/362/3/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2022 р.

Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі судді Поповича О.В. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом Міністерства оборони України до Васильківського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1 , про скасування постанови та зобов`язання вчинити дії та встановив:

Суть спору. Процедура

У листопаді 2021 року Міністерство оборони України (надалі також позивач, Міноборони) звернулось до суду з позовною заявою, в подальшому уточненою, до Васильківського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) (надалі також відповідач, Орган ДВС) з вимогами:

1) скасувати постанову про повернення виконавчого документу стягувачу від 17 серпня 2021 року ВП № 57463144, винесену державним виконавцем Васильківського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Сазанович Юлією Ігорівною;

2) зобов`язати державного виконавця Васильківського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Сазанович Юлією Ігорівною вжити передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи для примусового виконання виконавчого листа від 28 вересня 2018 року № 2-а-408/08, провадження № 6а/362/8/18, виданого Васильківським міськрайонним судом Київської області 28 вересня 2018 року (боржник - ОСОБА_1 ).

Аргументація позовних вимог зводиться до того, що державний виконавець не в повному обсязі провів виконавчі дії, як того вимагає статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» та безпідставно повернув виконавчий документ стягувачу, внаслідок чого судове рішення, яке набрало законної сили, залишається невиконаним.

Суд ухвалою від 01 грудня 2021 року залишив позовну заяву без руху.

Позивач у встановлений судом строк усунув недоліки позовної заяви та надав докази на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду.

Ухвалою від 16 грудня 2021 року суд визнав поважними причини пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду та поновив цей строк; відкрив провадження у справі; залучив до участі у справі ОСОБА_1 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору; й ухвалив розгляд справи здійснювати одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Цією ж ухвалою суд, запропонував відповідачу протягом 7 днів з дня отримання цієї ухвали подати до суду відзив на позов, а третій особі - пояснення щодо позову в цей самий строк; роз`яснив, що копія відзиву та доданих до нього документів повинна бути надіслана іншим учасникам справи одночасно з надісланням відзиву до суду; роз`яснив, що у разі ненадання відзиву та пояснень третьої особи в установлений судом строк без поважних причин суд вирішуватиме справу за наявними матеріалами; роз`яснив, що неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову; зобов`язав відповідача протягом 7 днів з дня отримання копії цієї ухвали подати до суду належним чином засвідчену копію постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 17 серпня 2021 року ВП № 57463144 і всіх матеріалів даного виконавчого провадження, а також докази направлення та вручення стягувачу вказаної постанови.

Відповідач позов не визнав. Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, Орган ДВС посилається на не, що у виконавчому провадженні № 57463144 державний виконавець ужив усіх передбачених законом заходів щодо ідентифікації боржника та його майна шляхом запитів до відповідних державних реєстрів, ДФС України та Пенсійного фонду України, а під час проведення виконавчих дій за адресою проживання боржника майно, яке підлягає опису та подальшій реалізації, не виявлено, з огляду на що державний виконавець на підставі пункту 5 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» правомірно повернув виконавчий документ стягувачу.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_1 пояснень щодо позову не надав.

Встановлені судом фактичні обставини

На виконанні в Органі ДВС перебував виданий Васильківським міськрайонним судом Київської області виконавчий лист від 28 вересня 2018 року № 2-а-408/08, провадження № 6а/362/8/18, про зобов`язання ОСОБА_1 повернути Міністерству оборони України безпідставно стягнутих на його користь за скасованим судовим рішенням грошову компенсацію замість продовольчого пайка в розмірі 42713,45 гривень. У даному виконавчому листі зазначено РНОКПП боржника НОМЕР_1 .

Так, постановою від 18 жовтня 2018 року ВП № 57463144 відкрито виконавче провадження з виконання зазначеного виконавчого листа.

За змістом відповіді ПФ України від 18 жовтня 2018 року щодо фізичної особи ОСОБА_1 з РНОКПП НОМЕР_1 фізичну особу неможливо однозначно ідентифікувати.

Відповідно до відповіді ДФС України від 19 жовтня 2018 року щодо фізичної особи з РНОКПП НОМЕР_1 платник податків з таким обліковим номером чи за серією та номером паспорта на обліку в органах ДПС не перебуває.

Згідно з відповіддю ДФС України від 19 жовтня 2018 року щодо фізичної особи ОСОБА_1 з РНОКПП НОМЕР_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків/серія та номер паспорта та прізвище і ім`я не відповідає інформації, яка міститься у ДРФО.

Згідно з відомостями УДАІ від 08 листопада 2019 року в МВС відсутні дані про зареєстровані за боржником транспорті засоби.

Відповідно до відповіді ПФ України від 11 листопада 2019 року щодо фізичної особи ОСОБА_1 з РНОКПП НОМЕР_1 фізичну особу неможливо однозначно ідентифікувати.

04 травня 2020 року державний виконавець скерував до ВП № 1 Обухівського РУП ГУ НП в Київській області повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 382 КК України.

Відповідно до відповіді ПФ України від 12 червня 2020 року щодо фізичної особи ОСОБА_1 з РНОКПП НОМЕР_1 фізичну особу неможливо однозначно ідентифікувати.

За змістом відповіді ДФС України від 12 червня 2020 року за даними, надісланими у запиті, неможливо однозначно ідентифікувати фізичну особу.

16 серпня 2021 року державний виконавець у присутності понятих склав акт про те, що під час виконавчої дії майно, яке підлягає опису та подальшій реалізації, не виявлено.

17 серпня 2021 року державний виконавець виніс постанову ВП № 57463144 про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 5 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». У мотивувальній частині постанови йдеться про те, що на запит до Державної фіскальної служби України про реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними, надісланими у запиті, неможливо ідентифікувати фізичну особу, що унеможливлює виконання.

Незгода позивача з указаною постановою та твердження останнього про порушення його прав цією постановою зумовили звернення до суду з позовом, що розглядається.

Нормативно-правове регулювання

Спірні правовідносини врегюльовані Конституцією України, Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон України «Про виконавче провадження» або Закон № 1404-VIII), Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 488/20802 (далі - Інструкція № 512/5).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), добросовісно, розсудливо та пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Відповідно до частини першої статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Стаття 74 Закону № 1404-VIII передбачає право на порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби, частиною першої якої встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Приписами статті 129-1 Конституції України передбачено, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Положеннями статті 2 Закону № 1404-VIII закріплено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до частин першої-другої статті 13 Закону № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону.

Обов`язки і права виконавців регламентовані статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до частини першої якої виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

На підставі положень пункту 1 частини другої зазначеної статті виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Статтею 48 Закону № 1404-VIII визначений порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника. Так, частиною першою вказаної статті визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Відповідно до частини восьмої вказаної статті виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Частинами першою та другою статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Частиною першої статті 37 закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо:

1) стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа;

2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними;

3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення;

4) стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа;

5) у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника);

6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу в натурі;

7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку;

8) відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення, не закінчилася;

9) законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення;

10) відсутня його згода на заміщення приватного виконавця у випадках, передбачених Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»;

11) запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру.

Про наявність обставин, зазначених у пунктах 2-6 частини першої цієї статті, виконавець складає акт (частина 2 цієї ж статті).

За приписами частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною першою статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Аналогічна позиція стосовно обов`язку доказування висловлена Європейським судом з прав людини у пункті 36 справи «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), від 01 липня 2003 року №37801/97, в якому він зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення).

За правилом статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Мотиви, з яких виходить суд

У даній справі суд прийшов до висновку, що оскаржувана постанова винесена з посиланням на пункт 5 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», але фактичні обставини, встановлені з матеріалів справи, у тому числі матеріалів виконавчого провадження, не дають підстав вважати, що державним виконавцем виконані усі дії, необхідні для висновку про те, що у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника. Суд також констатує відсутність відповідного акту, як то передбачено частиною 2 вказаної статті.

Своєю чергою, посилання у відзиві на відсутність майна та коштів боржника могло б бути доречним у разі, якби державний виконавець керувався пунктом 2 частини першої вказаної статті.

У матеріалах виконавчого провадження відсутні докази вчинення державним виконавцем будь-яких дій, спрямованих на встановлення місцезнаходження боржника, крім виходу за адресою, вказаною у виконавчому листі та направленні запитів до фіскальних органів та ПФУ.

Відповідачем не доведено направлення відповідних запитів до Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна з метою виявлення відповідного майна боржника.

З наведеного висновується, що державним виконавцем не виконані обов`язки та не вжиті всі можливі заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», а тому оскаржувана постанова винесена передчасно та без достатніх підстав.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91).

Таким чином, позовні вимоги Міноборони про скасування постанови про повернення виконавчого документу стягувачу належить задовольнити.

Що стосується іншої частини позовних вимог, суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 41 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Тобто, зазначена законодавча норма зумовлює обов`язок відновлення виконавчого провадження за постановою виконавця у разі якщо скасування постанови виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу та, як наслідок, виконувати передбачені частиною 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» обов`язки.

При цьому відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд не має повноважень покладати у своєму рішенні на учасників справи прямо обумовлені законом обов`язки; покладення таких обов`язків є передчасним захистом гіпотетичного порушення права.

Отже, в цій частині позивач обрав неналежний спосіб захисту порушеного права, з огляду на що ці позовні вимоги не можуть бути задоволені.

Таким чином, позов належить задовольнити частково.

Щодо розподілу судових витрат

Позивач за звернення до суду сплатив судовий збір у розмірі 4540,00 гривень.

Оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача належить стягнути судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто 2270,00 гривень. Решта понесених судових витрат покладається на позивача.

Керуючись статтями 2, 6, 139, 244-246, 287 КАС України, суд

ухвалив:

1. Позовні вимоги Міністерства оборони України задовольнити частково.

2. Скасувати постанову про повернення виконавчого документу стягувачу від 17 серпня 2021 року ВП № 57463144, винесену державним виконавцем Васильківського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Сазанович Юлією Ігорівною.

3. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Васильківського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) на корить Міністерства оборони України судові витрати в сумі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень 00 копійок.

5. Роз`яснити, що у разі відновлення виконавчого провадження стягувач зобов`язаний у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його ухвалення.

Учасники справи:

позивач - Міністерство оборони України; ідентифікаційний номер 00034022; 03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6;

відповідач - Васильківський відділ державної виконавчої служби в Обухівському районі Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ); ідентифікаційний номер 34842289; 08600, Київська область, Обухівський район, м. Васильків, вул. Покровська, 5;

третя особа - ОСОБА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ).

Суддя О.В. Попович