Справа № 620/5715/21
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2022-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/5715/21 Суддя першої інстанції: Бородавкіна С.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Горяйнова А.М.,

суддів - Файдюка В.В. та Черпіцької Л.Т.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Києві апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2021 року, яке ухвалене в порядку в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про перерахунок пенсії від 09 грудня 2020 року № 91;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області здійснити вірне призначення, нарахувати та виплатити пенсію за віком з дня, що настав за днем досягнення пенсійного віку ІНФОРМАЦІЯ_1 , з урахуванням стажу роботи у в/ч № НОМЕР_1 в період з 21 вересня 1983 року по 23 липня 1987 року.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2021 року вказаний адміністративний позов було задоволено частково:

- визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо виключення із загального страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи у військовій частині № НОМЕР_1 , розташованій на території Естонської РСР, із 21 вересня 1983 року по 23 липня 1987 року;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії за віком з 01 жовтня 2020 року (з урахуванням раніше виплачених сум), зарахувавши до його загального страхового стажу період роботи у військовій частині № НОМЕР_1 , розташованій на території Естонської РСР, із 21 вересня 1983 року по 23 липня 1987 року.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції надав неналежну оцінку дослідженим доказам, а також неправильно застосував норми матеріального та процесуального права. Скаржник вказує на те, що висновок суду першої інстанції про неможливість застосування до спірних правовідносин Угоди між Україною та Естонською Республікою у сфері соціального забезпечення від 05 жовтня 2010 року є необґрунтованим. Відповідач наголошує на тому, що страховий стаж, набутий на території Естонської Республіки, не враховується при призначенні пенсії в Україні.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що питання врахування у страховий стаж періодів роботи за часів СРСР врегульоване Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року. ОСОБА_1 наголошує на тому, що працював у військовій частині № НОМЕР_1 , розташованій на території Естонській РСР, а не Республіки Естонія. Додатково позивач посилається на практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосовувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2021 року без змін, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що ОСОБА_1 16 квітня 2020 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Листом від 29 квітня 2020 року № 2500-0346-8/13542 позивачу повідомлено про відмову в призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу.

Позивач 16 жовтня 2020 року повторно звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області із заявою про призначення пенсії за віком.

Відповідно до протоколу призначення пенсії від 20 жовтня 2020 року позивачу призначено пенсію з 16 жовтня 2020 року виходячи зі страхового стажу 30 років 1 місяць 10 днів. До зазначеного стажу відповідачем враховано, зокрема, період роботи з 21 вересня 1983 року по 23 липня 1987 року у військовій частині № НОМЕР_2 на посаді слюсаря-сантехніка на території Естонської РСР.

Одночасно Пенсійний фонд України звернувся до Естонської Республіки із запитом щодо підтвердження страхового стажу ОСОБА_2 .

Листом Департаменту соціального страхування Естонської Республіки від 30 вересня 2020 року № 15-3/111282-2 повідомлено, що загальний страховий стаж ОСОБА_1 в Естонії становить 08 років 07 місяців 06 днів, а саме: з 21 вересня 1983 року по 23 липня 1987 року, з 03 серпня 1987 року по 12 квітня 1991 року та з 22 квітня 1991 року по 14 травня 1992 року.

Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області провело коригування зарахованого позивачу страхового стажу, виключивши з нього період роботи в Естонії з 21 вересня 1983 року по 23 липня 1987 року.

Після проведення коригування загальний страховий стаж ОСОБА_1 склав 26 років 3 місці 7 днів, що призвело до зменшення розміру пенсії.

Крім того позивача повідомлено про необхідність повернення коштів у розмірі 707 грн 11 коп, що були помилково виплачені в період з 01 жовтня по 31 грудня 2020 року.

Не погоджуючись з діями Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо неврахування до загального страхового стажу періоду роботи у військовій частині № НОМЕР_1 , розташованій на території Естонській РСР, із 21 вересня 1983 року по 23 липня 1987 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що Угода між Україною та Естонською Республікою у сфері соціального забезпечення, ратифікована Законом України № 3990 від 02 листопада 2011 року, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, адже період роботи ОСОБА_1 у військовій частині № НОМЕР_2 , розташованій на території Естонській РСР як складовій частині СРСР (до якого входила й Україна), становить з 21 вересня 1983 року по 23 липня 1987 року. Преамбулою Угоди зазначено, що Сторонами цієї Угоди є Україна та Естонська Республіка, тобто незалежні держави, утворені після розпаду СРСР у 1991 році. Разом з тим позивач не працював у Естонії як незалежній державі, у зв`язку з чим, на переконання суду першої інстанції, застосування положень зазначеної Угоди є помилковим та суперечить положенням ст. 58 Конституції України.

Колегія суддів в цілому погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Між сторонами справи виник спір щодо правомірності дій Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, які полягають у виключенні зі страхового стажу ОСОБА_1 раніше зарахованого періоду роботи у військовій частині № НОМЕР_1 , розташованій на території Естонської РСР, із 21 вересня 1983 року по 23 липня 1987 року.

У якості матеріально-правової підстави для вчинення такої дії відповідач посилається на п. 1 ст. 6 Угоди між Україною та Естонською Республікою у сфері соціального забезпечення від 05 жовтня 2010 року, ратифікованої Законом України № 3990 від 02 листопада 2011 року.

Відповідно до вказаного пункту Угоди якщо право на пенсію виникає на підставі законодавства однієї Сторони без урахування страхового стажу, набутого на підставі законодавства іншої Сторони, то відповідна Сторона призначає пенсію тільки за страховий стаж, набутий на підставі свого законодавства, незалежно від проживання на території однієї із Сторін.

Вирішуючи питання щодо можливості застосування до спірних правовідносин Угоди між Україною та Естонською Республікою у сфері соціального забезпечення від 05 жовтня 2010 року, суд першої інстанції врахував, що вона укладена між Україною та Естонською Республікою, в той час як між Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області та ОСОБА_1 виник спір щодо зарахування страхового стажу, набутого в період роботи на території СРСР, зокрема Естонської РСР.

Апеляційна скарга відповідача містить лише загальне посилання на помилковість висновку суду першої інстанції щодо сфери дії такої Угоди. Разом з тим відповідач не навів доводів, які б свідчили, що зазначені в такій Угоді правила поширюються також на особливості врахування страхового стажу, набутого в період роботи на території Естонської РСР.

Під час апеляційного розгляду справи колегія суддів виходить із того, що відповідно до ст. 3 Угоди між Україною та Естонською Республікою у сфері соціального забезпечення від 05 жовтня 2010 року вона застосовується до осіб, на яких поширюється або поширювалось законодавство відповідної Сторони, зазначене у статті 2 цієї Угоди.

У свою чергу ст. 2 вказаної Угоди передбачає, що вона застосовується, зокрема, до такого законодавства: в Україні до законодавства, яке регулює загальнообов`язкове державне пенсійне страхування; в Естонській Республіці до законодавства, яке регулює державне пенсійне страхування.

Таким чином, для поширення на спірні правовідносини положень Угоди між Україною та Естонською Республікою у сфері соціального забезпечення від 05 жовтня 2010 року відповідач зобов`язаний був довести, що на ОСОБА_1 в Естонській Республіці поширюється законодавство, яке регулює державне пенсійне страхування.

Разом з листом від 30 вересня 2020 року № 15-3/111282-2 Департамент соціального страхування Естонської Республіки надіслав довідку про підтвердження страхового (трудового) стажу в Естонії, відповідно до якої періоди роботи ОСОБА_1 з 21 вересня 1983 року по 23 липня 1987 року, з 03 серпня 1987 року по 12 квітня 1991 року та з 22 квітня 1991 року по 14 травня 1992 року включені до стажу, який надає право на пенсію в Естонській Республіці.

Зазначений доказ підтверджує, що законодавства, яке регулює державне пенсійне страхування в Естонській Республіці, поширюється на позивача, у зв`язку з чим Угода між Україною та Естонською Республікою у сфері соціального забезпечення від 05 жовтня 2010 року може бути застосована до спірних правовідносин.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що за змістом п. 1 ст. 6 вказаної Угоди, встановлене ним правило стосується тих періодів роботи, які визнаються страховим стажем, що дає право на пенсію, за законодавством виключно однієї зі сторін: виключно за законодавством України або виключно за законодавством Естонської Республіки.

Натомість період роботи ОСОБА_1 у військовій частині № НОМЕР_1 , розташованій на території Естонської РСР, із 21 вересня 1983 року по 23 липня 1987 року був зарахований Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області до страхового стажу за законодавством України, а також визнається стажем, що дає право на пенсію в Естонській Республіці.

За вказаних обставин п. 1 ст. 6 Угоди між Україною та Естонською Республікою у сфері соціального забезпечення від 05 жовтня 2010 року не може бути застосований в якості підстави для виключення відповідного періоду зі страхового стажу ОСОБА_1 в Україні.

На думку колегії суддів, вирішальним для вирішення спору, що виник між сторонами цієї справи є те, чи отримує ОСОБА_1 пенсію на території Естонської Республіки у зв`язку з наявністю в нього стажу, зазначеного в листі Департаменту соціального страхування Естонської Республіки від 30 вересня 2020 року № 15-3/111282-2.

Зазначений лист містить інформації виключно про те, що у позивача наявний загальний стаж 08 років 07 місяців 06 днів, який дає право на пенсію в Естонській Республіці. Водночас в такому листі відсутні відомості про те, чи є такий стаж достатнім для призначення пенсії за законодавством Естонської Республіки та чи скористався ОСОБА_1 правом на отримання пенсії на території вказаної держави.

За таких обставин колегія суддів вважає передчасним та необґрунтованим висновок Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про необхідність виключення періоду роботи у військовій частині № НОМЕР_1 , розташованій на території Естонської РСР, із 21 вересня 1983 року по 23 липня 1987 року зі страхового стажу позивача.

Також колегія суддів погоджується з доводами ОСОБА_1 про те, що у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення його прав та обов`язків у сфері соціального захисту органи державної влади зобов`язані застосовувати підхід, який був би найбільш сприятливим для нього.

Такий висновок узгоджується з висновками Європейського суду з прав людини, викладеними в рішенні від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України», згідно з якими тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2018 року у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.

Зазначені висновки стосуються особливостей тлумачення й застосування національного законодавства, однак є актуальними також під час застосування положень міжнародного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив законне рішення про часткове задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , адже положення Угоди між Україною та Естонською Республікою у сфері соціального забезпечення від 05 жовтня 2010 року належить трактувати у спосіб, найбільш сприятливий для позивача, який гарантуватиме обчислення пенсії з урахуванням усіх періодів роботи, що можуть бути зараховані до страхового стажу.

Доводи апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області в цілому не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні від 27 серпня 2021 року, і не можуть бути підставами для його скасування.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 є правильним та узгоджується з принципом верховенства права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2021 року без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач А.М. Горяйнов

Судді В.В. Файдюк

Л.Т. Черпіцька