Справа № 120/8967/21-а
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2022-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/8967/21-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Слободонюк М.В.

Суддя-доповідач - Залімський І. Г.

17 січня 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Залімського І. Г.

суддів: Мацького Є.М. Сушка О.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Соболівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 до Соболівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 звернулися до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Соболівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області у якому, з урахування заяви про зміну предмету позову, просять суд:

- визнати протиправним рішення 9 сесії 8 скликання Соболівської сільської ради від 09.06.2021, яким відмовлено громадянам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2 га для кожного окремо на території Соболівської сільської ради (за межами населеного пункту) Теплицького району Вінницької області;

- зобов`язати відповідача прийняти рішення, яким надати дозвіл ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2 га для кожного окремо на території Соболівської сільської ради (за межами населеного пункту) Теплицького району Вінницької області.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 20.10.2021 позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20.10.2021 скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що 19.05.2021, 21.05.2021 та 24.05.2021 до Соболівської сільської ради надійшли заяви громадян - учасників бойових дій про надання їм дозволів на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею по 2 га для кожного на території Соболівської сільської ради. Також на ці ж самі земельні ділянки 25.05.2021 надійшли заяви від позивачів про надання їм дозволів на виготовлення проектів землеустрою. 09.06.2021 на засіданні постійної комісії Соболівської сільської ради з питань земельних відносин, природокористування, планування території, будівництва, архітектури, охорони пам`яток, історичного середовища та благоустрою було розглянуто питання по вказаним заявам та висловлено пропозицію розгляду заяв усіх категорій громадян. В той же час на 9 сесії 8 скликання сільської ради, яка відбулась 09.06.2021 депутати під час голосування за вказані пропозиції віддали перевагу першочергово надати земельні ділянки учасникам бойових дій. Натомість, при постановлені на голосування проектів рішень щодо заяв позивачів, депутати проголосували «проти», тобто одноголосно висловили відмову у наданні їм дозволів на розробку проекту землеустрою щодо спірної земельної ділянки. За таких обставин відповідач вважає, що Соболівська сільська рада при розгляді заяв позивачів діяла у спосіб, передбачений нормами як Земельного кодексу України так і Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а тому у задоволенні адміністративного позову просить суд відмовити.

Також відповідач зауважив про те, що заявлений позивачами розмір витрат на правничу допомогу завищений, не співмірний із складністю даної справи.

Позивачі не подав відзиву або письмових пояснень на апеляційну скаргу.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.12.2021, з урахуванням п.7 ч.1 ст.306, ст.307, 311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 25.05.2021 до Соболівської сільської ради надійшли клопотання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 про надання кожному із них, окремо, дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2 га із земель сільськогосподарського призначення на території Соболівської сільської ради.

До вказаних клопотань позивачами долучено копії їхніх паспортів та ідентифікаційних номерів, а також викопіювання із кадастрової карти на якому зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки.

Згідно з витягу із протоколу пленарного засідання 9 сесії 8 скликання Соболівської сільської ради від 09.06.2021 та результатів поіменного голосування встановлено, що проекти рішень про надання позивачам дозволу на замовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність не прийняті як рішення ради, оскільки за них проголосували: «за» - 0, «проти» - 16, «утрималось» - 0.

Листом від 23.07.2021 № 355 Соболівська сільська рада повідомила представника позивача, що питання про надання позивачам дозволу на розробку проекту землеустрою було винесено на розгляд 9 сесії 8 скликання сільської ради, що відбулась 09.06.2021, разом із іншим питання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо цієї ж земельної ділянки іншим громадянам - учасникам бойових дій. При цьому, при голосуванні за вказані проекти рішень депутати віддали перевагу в наданні земельних ділянок учасникам бойових дій. Відповідно, проекти рішень щодо заяв позивачів були проголосовані «проти», у зв`язку з чим рішення по них не прийнято.

Позивачі вважають протиправним вказане рішення Соболівської сільської ради від 09.06.2021, а тому звернулись до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що підстави якими керувався відповідач, відмовляючи позивачам у задоволенні їхніх клопотань та наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею по 2 га (для кожного окремо) на території Соболівської сільської ради, не ґрунтуються на вимогах закону, а тому спірне рішення є протиправним. При цьому, для належного захисту прав позивача необхідно зобов`язати відповідача прийняти рішення, яким надати дозвіл ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2 га для кожного окремо на території Соболівської сільської ради (за межами населеного пункту) Теплицького району Вінницької області.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої, другої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (Закон №280/97-ВР) рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

За приписами пункту 34 частини 1 статті 26 Закону №280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання регулювання земельних відносин.

Згідно з частиною п`ятнадцятою статті 46 Закону №280/97-ВР порядок проведення першої сесії ради, порядок обрання голови та заступника (заступників) голови районної у місті, районної, обласної ради, секретаря сільської, селищної, міської ради, скликання чергової та позачергової сесії ради, призначення пленарних засідань ради, підготовки і розгляду питань на пленарних засіданнях, прийняття рішень ради про затвердження порядку денного сесії та з інших процедурних питань, а також порядок роботи сесії визначаються регламентом ради з урахуванням вимог Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності". До прийняття регламенту ради чергового скликання застосовується регламент ради, що діяв у попередньому скликанні.

Відповідно до Регламенту Соболівської сільської ради (Регламент), затвердженого рішенням Соболівської сільської ради №5 від 24.11.2020, цим Регламентом встановлюється порядок скликання сесій, підготовки і розгляду нею питань, проведення засідань, прийняття рішень ради та ін.

Статтею 30 Регламенту передбачено, що включенню питання до проекту порядку денного та його винесенню на розгляд пленарного засідання ради передує попередній розгляд цього проекту в постійних комісіях ради, до сфери повноважень яких належать ці питання (крім процедурних рішень). Питання, які не були попередньо розглянуті відповідними постійними комісіями ради до порядку денного не включаються та не розглядаються на сесії.

Згідно статті 31 Регламенту, якою передбачено, що проект рішення, що планується внести на розгляд ради, подається секретарю ради у друкованій та електронній формі (у текстовому форматі). Узгодження проекту рішення здійснюється у спосіб, визначений статтею 32 Регламенту.

Стаття 56 Регламенту регулює порядок прийняття рішень Соболівською сільською радою. Згідно з частиною першою цієї статті на пленарних засіданнях рада може приймати у межах своєї компетенції та відповідно до вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україна» нормативні та інші акти у формі рішень.

Частинами 2, 3 статті 56 Регламенту визначено, що рішення ради приймається після обговорення на її пленарному засіданні більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків голосування з процедурних питань, визначених цим Регламентом. При встановленні результатів голосування до загального складу ради включається голос Соболівського сільського голови, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні шляхом відкритого поіменного голосування депутатів, окрім випадків, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», в яких рішення приймаються таємним голосуванням.

За змістом ч. 4 ст. 55, ст. 79 Регламенту після закінчення голосування головуючий на засіданні оголошує його результат і прийняте рішення, яке, окрім іншого, підлягає обов`язковому відображенню в протоколі пленарного засідання ради разом із результатами голосування.

Таким чином, проекти рішень ради можуть готуватися із варіантом позитивного вирішення питання. Рішення вважається прийнятим, якщо за нього проголосувала більшість депутатів від загального складу Ради та викладається у формі окремого документу. Натомість, проект рішення, який не отримав необхідної кількості голосів на свою підтримку, вважається відхиленим та не викладається у формі окремого документу про відмову в задоволенні відповідної вимоги, заяви чи клопотання, а такий результат фіксується у протоколі пленарного засідання Ради. діючим законодавством та Регламентом Соболівської сільської ради не передбачено, що у разі не набрання необхідної кількості голосів за прийняття певного рішення, сільська рада мала б голосувати за окремий документ про відмову у прийнятті такого рішення.

Аналогічні висновки суду висловлені у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2018 року у справі №343/244/16-а, від 09 грудня 2020 року у справі №300/178/20.

Встановлено, що Соболівська сільська рада 09.06.2021 на засіданні 9 сесії 8 скликання розглянула клопотання позивачів про надання дозволів на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,00 га на кожного, на території Соболівської сільської ради, де за результатами голосування проекти відповідних рішень не набрали необхідної кількості голосів на їх підтримку. Проекти таких рішення були відхилені (не прийняті), а в протоколі пленарного засідання ради від 09.06.2021 зафіксовано, що вищевказане питання розглянуто, однак рішення не прийнято.

Наведені обставини вказують на те, що не підтримання проектів рішень про надання позивачам дозволів на розробку проекту землеустрою свідчить, що в задоволенні заяв позивачів про надання їм дозволів на розробку проекту землеустрою було відмовлено. При цьому, зміст такого рішення викладено не окремим документом, а відображено у протоколі № 9 пленарного засідання Соболівської сільської ради від 09.06.2021.

З урахуванням наведеного апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки клопотання позивачів відповідачем розглянуто з дотриманням порядку, передбаченого Регламентом ради, тому обраний спосіб захисту порушеного права у спосіб оскарження саме рішення Соболівської сільської ради від 09.06.2021 щодо відмови позивачам у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2 га для кожного окремо на території Соболівської сільської ради (за межами населеного пункту) Теплицького району Вінницької області відповідає обставинам справи та суті спірних правовідносин.

Згідно з частиною третьою статті 22 Земельного Кодексу України від 25.10.2001 №2768-III (ЗК України) землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Статтею 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Відповідно до ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Частинами 10, 11 статті 118 ЗК України встановлено, що відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Відповідно до частини 1 статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Таким чином, частиною 7 статті 118 ЗК України визначено вичерпні підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Водночас, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України, а тому відмова у вирішенні заяви на будь-яких інших підставах, які не передбачені даною нормою, суперечить вимогам закону.

Аналогічна правова позиція із цього приводу неодноразово висловлена Верховним Судом у своїх постановах від 25.02.2020 року в справі за № 723/1964/14-а, від 15.04.2020 року в справі за №638/15764/17, від 15.04.2020 року в справі за № 638/15764/17, від 22.04.2020 року в справі за № 818/1707/16 та від 14.05.2020 року в справі за № 360/536/17-а, та інших.

Встановлено, що згідно витягу з протоколу №9 пленарного засідання Соболівської сільської ради від 09.06.2021, а також листа Соболівської сільської ради від 23.07.2021 № 355, єдиною підставою за якої позитивне рішення на користь позивачів не було прийняте є те, що бажані для позивачів земельні ділянки перед цим рішеннями Соболівської сільської ради від 09.06.2021 були виділені іншим особам - учасникам бойових дій.

При цьому, відповідач не заперечує, що до клопотань позивачів були надані всі документи, передбачені ч. 6 ст. 118 ЗК України, а земельні ділянки, які бажають отримати у власність позивачі, є вільними та не перебувають у приватній власності інших осіб. Тобто, на момент прийняття оскаржуваного рішення перешкод для надання позивачам дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо таких земельних ділянок не існувало.

Отже, відповідачем відмовлено позивачам з підстави, яка не ґрунтується на вказаних положеннях ЗК України.

При цьому, суд не ставить під сумнів право учасників бойових дій на отримання пільг, пов`язаних із їхнім статусом.

Разом з цим, відповідно до пункту 14 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасники бойових дій мають право на першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва.

Однак, спірні земельні ділянки відносяться до земель сільськогосподарського призначення і надавалися таким особам із цільовим призначенням - (01.03) для ведення особистого селянського господарства. Тобто, наявність в таких осіб статусу учасника бойових дій в цьому випадку не впливає на пріоритетність при вирішення питання про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано відхилено посилання відповідача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі №688/2908/16-ц щодо законності надання дозволу на розробку проекту землеустрою двом окремим громадянам щодо однієї і тієї ж ділянки, оскільки в цій справі спір вирішувався за правилами цивільного судочинства щодо визнання недійсним договору оренди та скасування рішення про державну реєстрацію права оренди. Відмінність правової природи та обставин спору в справі № 688/2908/16-ц виключає підстави для застосування викладених у ній висновків Верховного Суду при розгляді цієї справи.

До того ж, аналіз статей 118, 122 ЗК України свідчить, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність.

Земельним кодексом України передбачено механізм безоплатної передачі земель сільськогосподарського призначення у власність та вичерпні підстави для відмови в цьому, а тому відповідач не мав право відмовляти позивачам в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки у власність за наявності поданих документів лише із тих підстав, що на спірні земельні ділянки уже надано дозвіл на виготовлення документації із землеустрою іншим особам.

Отримання відповідного дозволу не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою, що свідчить про відсутність у відповідача підстав для встановлення будь-яких обмежень у наданні такого дозволу при дотриманні особою вимог вказаних статей Земельного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27.02.2018 у справі №545/808/17, від 05.03.2019 у справі №360/2334/17, від 08.09.2020 у справі №812/1450/17.

З урахуванням наведеного апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції щодо протиправності спірного рішення відповідача.

Також апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що для належного захисту прав позивача, порушених спірним рішенням, необхідно зобов`язати Соболівську сільську раду прийняти рішення, якими надати дозвіл позивачам на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, із земель комунальної власності, орієнтовною площею 2,00 га, розташованої на території Соболівської сільської ради (за межами населеного пункту) Гайсинського району Вінницької області.

Так, згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У даній справі повноваження щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні, регламентовано частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, а тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Такі ж висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 року у справі № 440/793/19, від 02.04.2020 року у справі № 826/568/19, від 28.05.2020 року у справі № 819/654/17, від 02.07.2020 року за № 825/2228/18 та інших.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16, від 11.02.2019 у справі №2а-204/12, від 04 серпня 2020 року у справі №340/2074/19).

Обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав, захист законних інтересів і, у випадку задоволення судом його вимог, рішення повинно мати наслідком реальне відновлення тих прав, за захистом яких позивач звернувся до суду.

Як обґрунтовано зауважив суд першої інстанції, відмова відповідача у наданні позивачам дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки згідно з оскаржуваного рішення здійснена з підстав, не визначених частиною 7 статті 118 ЗК України, що свідчить про відсутність наміру у суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення відповідно до чинного законодавства.

Тому, за наявності достатніх та належним чином поданих позивачами документів та недоведеність відповідачем існування, передбачених чинним законодавством, інших обставин, що можуть слугувати підставою для відмови у наданні дозволу, наявні підстави для зобов`язання відповідача надати позивачам дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2 га для кожного окремо, із земель комунальної власності, на території Соболівської сільської ради (за межами населеного пункту) Гайсинського району Вінницької області.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка висловлена постановах від 24.01.2019 по справі N 806/2978/17, від 16.05.2019 по справі N 812/1312/18, від 14.08.2019 по справі N 0640/4434/18, від 28.05.2020 по справі № 819/654/17 та інших.

Стосовно вимоги позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 56000 грн, апеляційний суд зазначає наступне.

За змістом пункту першого частини третьої статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Частиною четвертою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У відповідності до частини п`ятої статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат, згідно частини сьомої 134 КАС України, покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

При визначенні суми відшкодування суд виходить із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Встановлено, що на підтвердження факто понесення витрат на правничу допомогу у розмірі 56 000 грн позивачем подано до суду наступні документи: Договір про надання правової допомоги від 01.06.2021, яким передбачено гонорар у розмірі 56000 грн; квитанцію до прибуткового касового ордеру № 10 від 01.06.2021 про сплату позивачами 56000 грн.

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу даної справи в суді, виходячи із змісту та обсягу наданих послуг, а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, та заперечення поданого представником відповідачів, суд зазначає наступне.

Факт понесення позивачем витрат на правничу допомогу у сумі 56000 грн підтверджений належними документами. Разом з цим, заявлена до відшкодування сума витрат на правову допомогу не є співмірною із складністю даної справи, а також обсягом роботи адвоката, фактично необхідної для супроводу даної справи у суді.

Так, дана справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження та має ознаки справи незначної складності. Адвокатом підготовлена одна позовна заява від імені 7 позивачів, де предметом оскарження є рішення одного відповідача, що прийняте за однакових обставин, мотивів та ідентичних підстав. Крім того, до інших заяв, які підготовлені адвокатом у цій справі слід віднести заяву про зміну предмету позову та відповідь на відзив, зміст та обсяг яких не вимагав затрати адвокатом значної кількості часу та зусиль.

З урахуванням наведеного апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення заявленою позивачами суми витрат на правничу допомогу до 7000 грн, з розрахунку по 1000 грн на кожного з позивачів.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Соболівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Залімський І. Г.

Судді Мацький Є.М. Сушко О.О.