Справа № 420/6016/21
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2022-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/6016/21
Головуючий в 1 інстанції: Левчук О.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Димерлія О.О.

суддів: Танасогло Т.М. , Єщенка О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.09.2021р. у справі №420/6016/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області (), Головного управління ДПС в Одеській області (код ЄДРПОУ ВП 44069166) про визнання протиправними та скасування вимог

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із позовною заявою, у якій, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила суд визнати протиправними та скасувати вимоги Головного управління ДПС в Одеській області про сплату боргу від 24.02.2020 року № Ф-6974-54, від 01.03.2021 року № Ф-6974-54.

В обґрунтування позовних вимог позивачка вказувала, що 20.07.2011р. нею припинено підприємницьку діяльність. Однак, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивачка зареєстрована фізичною особою-підприємцем. Також, ОСОБА_1 наголошувала, що з 2003р. по сьогоднішній день вона є найманим працівником та єдиний внесок за неї сплачено роботодавцем. Як наголошувала позивачка, спірні вимоги про сплату боргу контролюючим органом винесено та надіслано на її адресу поза межами визначених законодавством строків, що призвело до збільшення розміру штрафу та пені.

Відповідач із позовними вимогами не погоджувався з підстав викладених у письмовому відзиві на позовну заяву зазначаючи, що у межах спірного періоду ОСОБА_1 зобов`язана була сплачувати єдиний соціальний внесок. Однак, у зв`язку з його несплатою в інтегрованій картці платника рахується заборгованість. На підставі відомостей інтегрованої картки платника ГУ ДПС в Одеській області сформовано податкові вимоги про сплату боргу від 24.02.2020 року № Ф-6974-54, від 01.03.2021 року № Ф-6974-54. Також, на думку відповідача, базою нарахування єдиного соціального внеску є не тільки дохід фізичної особи-підприємця, а сам факт реєстрації фізичної особи-підприємця без отримання доходу за певний період. Якщо фізична особа-підприємець не отримала дохід у звітному році, то такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску. Отримана позивачкою заробітна плата, як найманим працівником, та факт реєстрації її фізичною особою-підприємцем, без отримання від підприємницької діяльності доходу, є різними базами нарахування єдиного внеску , які не виключають один одного. Як наголошував відповідач, державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця не припиняє її зобов`язань, що виникли під час провадження підприємницької діяльності, не змінює строків, порядків виконання таких зобов`язань та застосування санкцій за їх невиконання.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29.09.2021 року у справі №420/6016/21 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС в Одеській області про сплату боргу від 24.02.2020 року № Ф-6974-54.

Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС в Одеській області про сплату боргу від 01.03.2021 року № Ф-6974-54.

Задовольняючи позовні вимоги окружний адміністративний суд вказав на те, що 18.07.2011 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено запис за номером 1002485 про прийняття фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 рішення про припинення підприємницької діяльності. Крім того, ОСОБА_1 працює в акціонерному товаристві «Одеський припортовий завод» та отримує заробітну плату, з якої сплачувався єдиний внесок. При цьому, судом першої інстанції зазначено, що відсутність офіційного підтвердження у позивачки статусу фізичної особи-підприємця шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, а також виключає можливість формальної та фактичної участі позивачки у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

Не погодившись із рішенням окружного адміністративного суду відповідачем подано апеляційну скаргу в якій з посиланням на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, викладено прохання скасувати оскаржуване рішення та ухвали нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги Головним управлінням ДПС в Одеській області не зазначено, у чому саме полягає неправильність чи неповнота дослідження доказів і встановлення обставин у справі та (або) застосування норм права, а зміст апеляційної скарги повністю дублює зміст відзиву на позовну заяву (а.с.75-77, а.с.133-136).

В силу приписів пункту 1 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку з положеннями чинного, на момент виникнення спірних правовідносин, законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, з урахуванням такого.

Зокрема, колегією суддів установлено, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 18.12.2003 року проведено державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Апеляційним судом з`ясовано, що 18.07.2011р. до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено запис за номером 1002485 про прийняття фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 рішення про припинення підприємницької діяльності, що підтверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запису щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 працює в акціонерному товаристві «Одеський припортовий завод» та отримує заробітну плату, з якої роботодавцем сплачується єдиний внесок.

З урахуванням того, що станом на 31.01.2020р. за ОСОБА_1 рахувалася заборгованість зі сплати єдиного внеску, Головним управлінням ДПС в Одеській області відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, винесено вимогу від 24.02.2020р. №Ф-6974-54 про сплату боргу (недоїмки) у загальному розмірі 29293,44грн.

Також, з огляду на наявність станом на 31.01.2021р. у ОСОБА_1 заборгованості зі сплати єдиного внеску, Головним управлінням ДПС в Одеській області відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, винесено вимогу від 01.03.2021р. №Ф-6974-54 про сплату боргу (недоїмки) у загальному розмірі 37788,74грн.

Спірні правовідносини врегульовано нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно із статтею 2 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» надано визначення наступним поняттям:

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно із абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

У той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Отже, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Таким чином, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то вирішальне значення у цій справі мають обставини наявності підстав вважати позивачку застрахованою особою, за яку вже сплачено єдиний внесок роботодавцем у розмірі не нижче мінімального. Від встановлення цих обставин залежить вирішення питання наявності або відсутності у позивача обов`язку сплачувати ЄСВ як фізичною особою-підприємцем.

Як установлено колегією суддів та зазначено вище, ОСОБА_1 працює в акціонерному товаристві «Одеський припортовий завод» та отримує заробітну плату, з якої роботодавцем сплачується єдиний внесок, а тому в позивачки немає обов`язку сплачувати ЄСВ як фізичною особою-підприємцем.

Доказі протилежного відповідачем до матеріалів справи не додано.

Також, суд апеляційної інстанції вважає за доцільне відмітити, що суб`єктом владних повноважень, на виконання вимог ч.2 ст.77 КАС України, не доведено та до матеріалів справи не додано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в межах спірного періоду позивачкою здійснювалась підприємницька діяльність з якої отримувався дохід.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок окружного адміністративного суду щодо протиправності вимог Головного управління ДПС в Одеській області про сплату боргу від 24.02.2020 року № Ф-6974-54, від 01.03.2021 року № Ф-6974-54 та необхідності їх скасування.

Установлені у межах розгляду даної справи фактичні обставини у повному обсязі спростовують наведені в апеляційній скарзі доводи відповідача.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і твердження відповідача, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.

З підстав визначених статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.09.2021р. у справі №420/6016/21 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач Димерлій О.О.
Судді Танасогло Т.М. Єщенко О.В.