Справа № 320/7168/21
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2022-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2022 року м. Київ № 320/7168/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомГромадянина Індії ОСОБА_1
до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області
провизнання протиправним та скасування рішення
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

- Національний університет фізичного виховання і спорту України;

встановив:

До Київського окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Індії ОСОБА_1 з позовом до Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Управління центрального міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, в якому просив визнати протиправним і скасувати рішення Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Управління центрального міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 07.05.2021 №2806 «Про скасування посвідки на тимчасове перебування в Україні».

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.06.2021 позовну заяву залишено без руху, позивачу встановлено строк для усунення її недоліків.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20.07.2021 відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду міста Києва від 07.09.2021 адміністративну справу №320/7168/21 передано на розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалою від 19.10.2021 Окружний адміністративний суд міста Києва прийняв дану справу до свого провадження, розгляд якої вирішив продовжити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та замінив первісного відповідача Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області на належного Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 19.01.2021 документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні, строк закінчення якої 28.02.2022, підставою для видачі якої є навчання в Національному університеті фізичного виховання і спорту в Україні. Позивач одружений з громадянкою України ОСОБА_2 , має постійну реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Оскаржуваним рішенням відповідача скасовано видану позивачу посвідку на тимчасове проживання в Україні. Зазначене рішення є протиправним, оскільки в ньому відсутні мотиви та підставі його прийняття. При цьому позивач вказав, що Головним управлінням Національної поліції у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000639 від 02.11.2020 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 364, частиною третьою статті 332, частиною третьою статті 15 та частиною третьою статті 332 КК України. 23.04.2021 позивачу пред`явлено підозру про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 15 та частиною третьою статті 332 КК України. Однак жодного рішення суду про притягнення позивача до кримінальної відповідальності не прийнято, його вину у вчиненні кримінального правопорушення не встановлено. За наведених обставин позивач уважає, що у відповідача не було підстав для скасування виданої йому посвідки на тимчасове проживання в Україні.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у її задоволенні, стверджуючи про правомірність оскаржуваного рішення, яким скасовано видану позивачу посвідку на тимчасове проживання в Україні на підставі підпункту 4 пункту 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №322, оскільки позивач вчинив дії, що загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

Ознайомившись із матеріалами справи суд встановив, що ОСОБА_1 є громадянином Республіки Індія.

19.01.2021 позивач документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні за № НОМЕР_1 у зв`язку з навчанням у Національному університеті фізичного виховання і спорту України, в якому навчався станом на час звернення до суду з даним позовом. Дата закінчення строку дії посвідки - 28.02.2022.

Рішенням Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 07.05.2021 №2806 скасовано вищевказану посвідку на тимчасове проживання, видану позивачу.

Оцінюючи правомірність такого рішення, з яким не погоджується позивач, суд виходить із наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлено Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі також - Закон №3773-VI).

Згідно зі статтею 1 названого Закону:

- іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав (пункт 6 частини першої);

- іноземці та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання, якщо інше не встановлено законом (пункт 10 частини першої)

- посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні (пункт 18 частини першої).

Частиною тринадцятою статті 4 Закону №3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою навчання та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період навчання.

За змістом частини тринадцятої статті 5 Закону №3773-VI підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною тринадцятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства, дійсний поліс медичного страхування, документ, що підтверджує факт навчання в Україні, та зобов`язання навчального закладу повідомити центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, про відрахування з такого закладу.

Як зазначено в пункті 4 частини першої статті 51 Закону №3773-VI строк дії посвідки на тимчасове проживання для відповідних категорій іноземців та осіб без громадянства становить: у випадку, визначеному частиною тринадцятою статті 4 цього Закону, - період навчання, який зазначається в документі, що підтверджує факт навчання в Україні.

Порядком оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №322 (далі - Порядок №322), визначено підстави для скасування посвідки на постійне проживання в Україні (далі також - посвідка).

Так, згідно з підпунктом 4 пункту 63 Порядку №322 посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі, коли дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що воно прийняте на підставі підпункту 4 пункту 63 Порядку №322. З огляду на викладене суд критично сприймає доводи позивача про відсутність в оскаржуваному рішенні підстав, що слугували його прийняттю.

Що стосується наявності в діях позивача загрози національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, слід вказати про наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про національну безпеку» (далі також - Закон №2469-VIII):

- національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз (пункт 9 частини першої);

- громадська безпека і порядок - захищеність життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав і свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз (пункт 3 частини першої);

- державна безпека - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності і демократичного конституційного ладу та інших життєво важливих національних інтересів від реальних і потенційних загроз невоєнного характеру (пункт 4 частини першої);

- загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України (пункт 6 частини першої).

Згідно з частиною першою статті 3 Закону №2469-VIII державна політика у сферах національної безпеки і оборони спрямована на захист: людини і громадянина - їхніх життя і гідності, конституційних прав і свобод, безпечних умов життєдіяльності; суспільства - його демократичних цінностей, добробуту та умов для сталого розвитку; держави - її конституційного ладу, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності; території, навколишнього природного середовища - від надзвичайних ситуацій.

Стверджуючи про обґрунтованість прийняття зазначеного рішення на підставі вказаної правової норми, відповідач посилається на отриманий 05.05.2021 лист Відділу боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми Головного управління Національної поліції у місті Києві (далі також - ВБЗПТЛ) від 29.04.2021 №759/125/20/01-2021.

Указаним листом відповідача повідомлено, зокрема про те, що за результатами реалізації оперативної інформації встановлено громадянина Республіки Індія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який був затриманий 23.04.2021 працівниками Відділу боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми, Головного управління Національної поліції у місті Києві, та якого повідомлено про підозру у кримінальному провадженні №0000639 від 23.07.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 364, частиною третьою статті 332, частиною третьою статті 15 КК України (незаконне переправлення осіб через державний кордон України, організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями або сприяння їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів або усуненням перешкод). В листі міститься детальний опис протиправних дій позивача, у зв`язку з вчиненням яких йому повідомлено про підозру, та які, за висновком вищевказаного органу Національної поліції, становлять загрозу інтересам національної безпеки або охорони громадського порядку, а також охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, відповідачу запропоновано прийняти рішення:

- про скасування громадянину Республіки Індія ОСОБА_1 посвідку на тимчасове проживання та дозвіл на імміграцію (в разі документування);

- про заборону в`їзду в Україну громадянину Республіки Індія ОСОБА_1 строком на три роки;

- про примусове повернення/видворення громадянина Республіки Індія ОСОБА_1 з України з подальшою забороною в`їзду на територію України.

Проте, суд наголошує, що вказаний лист Відділу боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми, Головного управління Національної поліції у місті Києві носить рекомендаційний характер для міграційного органу та не може вважатись безумовною підставою для скасування посвідки позивача. Тож його обґрунтованість має перевірятися органом Державної міграційної служби, який з урахуванням викладених в ньому обставин, підтверджених належним чином, приймає відповідне рішення, яке у свою чергу повинно відповідати критеріям, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, на відповідність яких його і має перевірити адміністративний суд.

Такий висновок суду узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, що міститься в постанові від 14.04.2020 у справі №480/296/19.

Однак, зі змісту оскаржуваного рішення не вбачається, що відповідач оцінював та перевіряв обставини, викладені в листі Відділу боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми, Головного управління Національної поліції у місті Києві, оскільки, крім, загального посилання на підпункт 4 пункту 63 Порядку №322, зазначене рішення не містить жодного обґрунтування підстав для застосування відповідачем цієї правової норми.

При цьому суд враховує рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003) Європейський суд з прав людини зазначив, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Отже, оскаржуване рішення фактично прийнято формально.

Окрім того, доцільно зауважити, що в указаному листі відсутні будь-які конкретні посилання на встановлені факти вчинення позивачем дій, які становлять загрозу інтересам національної безпеки або охорони громадського порядку, а також охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні

У ході судового розгляду справи відповідач не надав, а судом також не здобуто належних та допустимих, достатніх та достовірних в розумінні приписів статей 73-76 Кодексу адміністративного судочинства України доказів, які б свідчили про те, що позивач вчинив дії, які загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

За відсутності вироку, який набрав законної сили, у кримінальному провадженні, в якому позивачу оголошено підозру, факт оголошення йому цієї підозри не є доказом вчинення ним відповідного кримінального правопорушення, а також вчинення дій, які становлять загрозу інтересам національної безпеки або охорони громадського порядку, а також охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

Відповідно до пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності, діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.

Отже, загальні підстави, умови, форми, основні ознаки правопорушення, що створюють їх склад, за що особу може бути притягнуто до одного з видів відповідальності та процедуру такого притягнення має визначати закон.

Вина у вчиненні злочину або адміністративному правопорушенні встановлюється в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення відповідно.

Стаття 62 Конституції України закріплює принцип презумпції невинуватості, відповідно до якого особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до положень статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Ураховуючи відсутність належних доказів вчинення позивачем кримінального правопорушення, а відтак вчинення дій, що загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, відповідач, за висновком суду, необґрунтовано прийняв оскаржуване рішення.

Зазначені вище обставини в своїй сукупності свідчать про невідповідність оскаржуваного рішення критеріям, що визначені статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Так, відповідно до цієї правової норми у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконав, правомірність оскаржуваного рішення не довів, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про його протиправність та необхідність скасування, що зумовлює задоволення позову у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в розмірі 908,00 грн., що підтверджується квитанцією від 07.06.2021, тому ці кошти підлягають йому відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 77, 139, 242-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України суд

вирішив:

Адміністративний позов громадянина Республіки Індія ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Управління центрального міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 07.05.2021 №2806 «Про скасування посвідки на тимчасове перебування в Україні».

Стягнути на користь громадянина Республіки Індія ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (02152, місто Київ, вулиця Березняківська, будинок 4А, ) судовий збір в сумі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 коп.).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295- 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Шейко Т.І.