Справа № 540/4601/21
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2022-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2022 р.м.ОдесаСправа № 540/4601/21

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Коваля М.П.,

суддів - Кравця О.О.,

- Зуєвої Л.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу Одеської митниці на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року, прийняте у складі суду судді Пекного А.С. в місті Херсон по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Державної митної служби України, Одеської митниці ДФС, Одеської митниці Держмитслужби, Одеської митниці про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України, Державної митної служби України, Одеської митниці ДФС, Одеської митниці Держмитслужби, Одеської митниці, в якому позивач просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ заступника голови комісії з реорганізації Державної фіскальної служби України від 30.07.2021р. №1136-о «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити позивача на посаді заступника начальника Одеської митниці ДФС з 30.07.2021р. або на рівнозначній посаді у відокремленому підрозділі Державної митної служби України - Одеській митниці, як правонаступника Одеської митниці ДФС;

- стягнути на користь позивача з ДФС України середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі, визначеній на момент ухвалення судового рішення по даній справі.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано наказ заступника голови комісії з реорганізації Державної фіскальної служби України від 30.07.2021р. №1136-о «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Одеської митниці ДФС з 02 серпня 2021 року. Стягнуто з Одеської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 серпня 2021 року по 25 жовтня 2021 року у розмірі 45889 грн. 53 коп., з відрахуванням податків та зборів. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Одеська митниці звернулась до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, тому просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком. Враховуючи зазначене, апелянт вказує, що наказ Державної фіскальної служби України про звільнення позивача відповідає вимогам Закону України «Про державну службу», чинним на час попередження позивача про його вивільнення. Крім того, апелянт зауважує, Державна фіскальна служба України перебуває в стані припинення, проте юридична особа не припинена, розподільчого балансу не складено та не підписано, тобто Державна фіскальна служба України продовжує здійснювати відповідні повноваження та функції.

Крім того, до П`ятого апеляційного адміністративного суду звернулась Державна митна служба України із заявою про приєднання до апеляційної скарги Одеської митниці на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року, в якій заявник просить суд скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник позивача надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач з листопада 2013р. безперервно працював в митних органах на різних посадах, в тому числі з серпня 2015р. по травень 2020р. - на посаді заступника начальника Одеської митниці ДФС, а з червня 2020р. і по день звільнення - заступника начальника - голови комісії з реорганізації Одеської митниці ДФС.

Головою комісії з реорганізації ДФС України 04 серпня 2020р. позивача ознайомлено з попередженням про наступне вивільнення у зв`язку з реорганізацією, відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 18.12.2018р. № 1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України», від 02.10.2019р. №858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» та на підставі абзацу 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Позивач 24.06.2021р. листом звернувся до Держмитслужби України щодо переведення його на рівнозначну посаду в Державну митну службу.

Листом від 22.07.2021р. №08-1.6/12-02/10/7091 Держмитслужба повідомила про відсутність підстав для переведення позивача.

Наказом заступника голови комісії з реорганізації Державної фіскальної служби України від 30.07.2021р. №1136-о позивача звільнено з посади заступника начальника Одеської митниці ДФС з 30.07.2021р. у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» і пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Також судом встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2018р. № 1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу (пункт 1 постанови).

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018р. № 1200 установлено, зокрема, що Державна митна служба є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів.

Державна податкова служба та Державна митна служба є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби у відповідних сферах діяльності.

Державна фіскальна служба продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби, Державної митної служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.10.2019р. №858 утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної митної служби за переліком згідно з додатком 1, а також реорганізовано деякі територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної митної служби за переліком згідно з додатком 2.

Крім того, установлено, що територіальні органи Державної фіскальної служби, які реорганізуються, продовжують здійснювати свої повноваження до передачі таких повноважень територіальним органам Державної митної служби.

Зокрема, згідно з додатком 1 утворено Одеську митницю Держмитслужби, а відповідно до додатку 2 реорганізовано Одеську митницю ДФС шляхом приєднання до Одеської митниці Держмитслужби.

Своїм розпорядженням від 04.12.2019р. №1217-р. Кабінет Міністрів України погодився з пропозицією Міністерства фінансів щодо можливості забезпечення здійснення з 08.12.2019р. Державною митною службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019р. №227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань державної митної справи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2020р. №895 «Деякі питання територіальних органів Державної митної служби» реорганізовано територіальні органи Державної митної служби за переліком згідно з додатком шляхом їх приєднання до Державної митної служби (пункт 1 постанови).

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2020р. №895 установлено, зокрема, що:

- територіальні органи Державної митної служби, що реорганізуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, продовжують здійснювати свої повноваження та функції до утворення Державною митною службою територіальних органів згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови та прийняття рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень і функцій територіальних органів, що реорганізуються. Таке рішення приймається Державною митною службою після здійснення заходів, пов`язаних із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань даних про територіальні органи Державної митної служби, що будуть утворені згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови як відокремлені підрозділи юридичної особи публічного права, затвердженням положень про них, структури, штатних розписів, кошторисів та заповненням 30 відсотків вакансій;

- майно територіальних органів Державної митної служби, що реорганізуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, залишається у сфері управління Державної митної служби.

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2020р. №895 на Державну митну службу покладено обов`язок забезпечити:

- утворення комісій з реорганізації територіальних органів Державної митної служби відповідно до пункту 1 цієї постанови;

- здійснення заходів щодо реорганізації територіальних органів Державної митної служби відповідно до пункту 1 цієї постанови;

- утворення територіальних органів Державної митної служби відповідно до статті 21-1 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади».

Надалі наказом Державної митної служби від 19.10.2020р. №460 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби України як відокремлених пiдроздiлiв» утворено територіальні органи як вiдокремленi пiдроздiли Державної митної служби України за переліком згідно з додатком, в тому числі й Одеську митницю.

Одеська митниця ДФС зареєстрована як юридична особа 14.10.2014р., номер запису 0053786, ідентифікаційний код юридичної особи 39441717.

До Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 27.11.2019р. внесено запис №9053786 про рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу щодо припинення юридичної особи в результаті її реорганізації; з указаної дати і на час розгляду цієї справи Одеська митниця ДФС перебуває в стані припинення.

Одеська митниця Держмитслужби зареєстрована як юридична особа 06.11.2019р., номер запису 0072181, ідентифікаційний код юридичної особи 43333459.

До Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 05.11.2020р. внесено запис №011072181 про рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу щодо припинення юридичної особи в результаті її реорганізації; з указаної дати і на час розгляду цієї справи Одеська митниця Держмитслужби перебуває в стані припинення.

Одеська митниця 03.12.2020р. зареєстрована як відокремлений підрозділ юридичної особи (Державної митної служби України, ), номер запису 010086387, ідентифікаційний код відокремленого підрозділу юридичної особи 44005631. В стані припинення не перебуває.

Вважаючи протиправним наказ від 30.07.2021р. №1136-о, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що порушення відповідачем установленого законом порядку звільнення позивача свідчить про незаконність такого звільнення, що в силу частин першої і другої статті 235 КЗПП України є підставою для поновлення його на попередній роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Частиною шостою зазначеної статті Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з частинами другою, третьою статті 5 Закону України "Про державну службу" (далі - Закон № 889-VIII) відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Підстави для припинення державної служби визначенні статтею 83 Закону № 889-VIII, серед яких державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

При цьому відповідно до частини другої статтею 83 Закону № 889-VIII зміна керівників або складу державних органів, керівників державної служби в державних органах та безпосередніх керівників не може бути підставою для припинення державним службовцем державної служби на займаній посаді з ініціативи новопризначених керівників, крім випадків, передбачених статтею 87-1 цього Закону.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Станом на час попередження позивача про наступне вивільнення (04.08.2020р.) стаття 87 Закону України «Про державну службу» (із змінами, внесеними згідно із Законами України від 19.09.2019 р. №117-IX, від 14.01.2020 р. № 440-IX) містила частину третю у такій редакції :

«Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Суб`єкт призначення приймає рішення про припинення державної служби з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, у п`ятиденний строк з дня настання або встановлення відповідного факту.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.»...

Отже, в частині припинення державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» діюче на той час законодавство дійсно не передбачало обов`язку суб`єкта призначення пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби та не пов`язувало можливість припинення державної служби (звільнення державного службовця) із тим, чи було запропоновано такому службовцю іншу посаду. Фактично єдиним обов`язком, яким був обтяжений суб`єкт призначення, було попередження державного службовця про наступне звільнення у письмовій формі та не пізніше ніж за 30 календарних днів.

З 06.03.2021р. набрав чинності Закон України від 23.02.2021р. № 1285-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби», яким викладено в новій редакції частину 3 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Відповідно до частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» (у редакції, чинній з 06.03.2021р. та на час звільнення позивача), суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Аналізуючи норму частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» у новій редакції, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у суб`єкта призначення виник обов`язок пропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, а його право звільнити державного службовця поставлено в пряму залежність від наявності однієї з двох умов: повинна бути відсутня можливість запропонувати відповідні посади або державний службовець відмовився від переведення на запропоновану посаду.

Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві (державній установі), незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 червня 2020 року у справі № 826/19187/16, від 31 березня 2020 року у справі № 826/6148/16, від 09 жовтня 2019 року у справі № 821/595/16, від 26 травня 2021 року у справі № 140/90/20, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (П/9901/310/18).

При цьому, Верховний Суд звертав увагу, що такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення і аж до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.

Така правова позиція сформульована Верховним Судом зокрема, у постанові від 08.05.2019 у справі № 806/1175/17, від 28.02.2020 у справі №807/819/16, від 30.11.2021 у справі №640/4921/20 та інших.

Таким чином, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на вимоги Закону України «Про державну службу», чинні на час попередження позивача про його вивільнення, оскільки на момент звільнення позивача діла вже відмінна редакція Закону України «Про державну службу», яка передбачала обов`язок суб`єкта призначення запропонувати всі наявні посади, у тому числі на момент звільнення позивача з посади.

Колегія суддів також зазначає, що суб`єктом владних повноважень у даному випадку порушено принцип захисту обґрунтованих сподівань, який тісно пов`язаний із принципом юридичної визначеності і є невід`ємним елементом принципу правової держави та верховенства права. Як зазначено Європейським Судом у справі Black Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975), сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть. Сутність принципу правової визначеності Європейський Суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються.

Крім того, частиною 5 статті 22 та частиною 1 статті 41 Закону України «Про державну службу» (у чинній з 25.09.2019р. редакції згідно із законом від 19.09.2019 р. №117-IX) визначено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу:

1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення;

2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Отже, за змістом частини п`ятої статті 22 і пункту 2 частини першої статті 41 Закону України «Про державну службу» працевлаштування державного службовця у випадку реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу передбачає його переведення на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу. Переведення у такому випадку відбувається за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Водночас застосування законодавцем у наведених положеннях Закону України «Про державну службу» слова «може», підтверджує виключне право адміністративного розсуду суб`єкта призначення на переведення державного службовця без обов`язкового проведення конкурсу та жодним чином не увільняє його від обов`язку дотриматися процедури вивільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби у разі реорганізації державного органу.

Саме такий висновок зроблено Верховним Судом, зокрема у постановах від 13 жовтня 2021 року у справі № 240/10996/20 та від 20 вересня 2021 року у справі №340/221/20.

З матеріалів справи вбачається, що державний орган, у якому позивач обіймав посаду - Одеська митниця ДФС, був приєднаний в процесі реорганізації до новоутвореного державного органу - Одеської митниці Держмитслужби (хоча станом на час розгляду цієї справи процес реорганізації не завершений і Одеську митницю ДФС ще не припинено як юридичну особу).

У свою чергу Одеська митниця Держмитслужби в подальшому реорганізована шляхом приєднання до Державної митної служби, а в структурі Державної митної служби України утворено територіальний орган - Одеську митницю як відокремлений підрозділ.

Розпорядчими актами, якими оформлено указану вище реорганізацію, а саме постановами Кабінету Міністрів України від 18.12.2018р. № 1200, від 02.10.2019р. №858, від 30.09.2020р. №895, наказом Державної митної служби України від 19.10.2020р. №460, було передбачено послідовне передання майна та функцій і повноважень з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань державної митної справи від ДФС України до Держмитслужби та, відносно до цього спірного випадку, від Одеської митниці ДФС до Одеської митниці Держмитслужби і надалі до Одеської митниці.

На час попередження позивача про наступне вивільнення - 04.08.2020р., Одеська митниця ДФС перебувала у стані припинення, а Одеська митниця Держмитслужби була зареєстрована як юридична особа та здійснювала функції і повноваження з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань державної митної справи.

На час звільнення позивача Одеська митниця Держмитслужби (як і Одеська митниця ДФС) перебувала у стані припинення, а Одеська митниця була зареєстрована як відокремлений підрозділ юридичної особи - Державної митної служби України, і також виконувала зазначені вище функції і повноваження.

Таким чином, з урахуванням викладених обставин реорганізації державних органів та норм частини 5 статті 22, частини 1 статті 41, частини 3 статті 87 «Про державну службу», суд першої інстанції дійшов вірного висновку що позивач у разі надання ним згоди на відповідну пропозицію відповідача підлягав переведенню на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі (Державній митній службі України), у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець. При цьому ініціатива переведення та відповідного пропонування певних посад повинна виходити саме від відповідача.

Між тим судом встановлено, що на час прийняття ДФС України наказу від 30.07.2021р. №1136-о «Про звільнення ОСОБА_1 », позивачу не було запропоновано жодної посади і він, відповідно, не відмовлявся від переведення.

Крім того, як ДФС України, так і Одеська митниця ДФС, а так само і Держмитслужбою не вживалося жодних заходів для вирішення питання про переведення позивача до новоутвореної Держмитслужби чи її структурних підрозділів, тобто не виконали свого прямого обов`язку, установленого частиною 5 статті 22 та частиною 1 статті 41, частиною 3 статті 87 «Про державну службу» і порушили визначений цими нормами порядок звільнення державних службовців.

У той же час, відповідно до наданих відповідачами штатних розписів, у 2019р. загальна чисельність працівників Одеської митниці ДФС складала 1231 штатних одиниць, в тому числі 3 посади заступників начальника. В штатному розписі на 2019 рік Одеської митниці Держмитслужби загальна чисельність складає 1283 штатних одиниць, в тому числі 3 посади заступників начальника, а у штатному розписі на 2020 рік - 1283 штатних одиниць, в тому числі 3 посади заступників начальника. В штатному розписі на 2021 рік Одеської митниці загальна чисельність працівників складає 1266 штатних одиниць, в тому числі 3 посади заступників начальника.

Отже, кількість працівників Одеської митниці Держмитслужби, а згодом - і Одеської митниці, внаслідок приєднання Одеської митниці ДФС не зменшилась, а навпаки - збільшилась на 52 штатні одиниці.

Відповідачами не надано жодної аргументації, у чому полягала необхідність звільнення позивача у зв`язку з реорганізацією Одеської митниці ДФС, якщо скорочення чисельності посад державних службовців не відбулось.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що порушення відповідачем установленого законом порядку звільнення позивача свідчить про незаконність такого звільнення, що в силу частин першої і другої статті 235 КЗПП України є підставою для поновлення його на попередній роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Так, як вірно зазначено судом першої інстанції, починаючи з 02.08.2021р. по 25.10.2021р. включно, вимушений прогул складає 471 робочих днів, а тому стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 45889,53 грн. (97,43 грн. х 471 днів) з відрахуванням обов`язкових платежів.

Крім того, позивач не перебував у трудових відносинах з ДФС, а проходив службу безпосередньо у Одеській митниці ДФС. Слід згадати, що сталою є практика Верховного Суду (зокрема, постанови від 24 жовтня 2018 року справа №805/1938/17-а, від 16 грудня 2019 року справа №810/1207/16), що оплата вимушеного прогулу підлягає стягненню з органу, у відносинах публічної служби з яким перебував позивач. Враховуючи наведене й те, що Одеська митниця ДФС на час розгляду справи що не є припиненою, середній заробіток за час вимушеного прогулу у визначеній судом сумі має бути стягнутий з Одеської митниці ДФС.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, при цьому доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Одеської митниці на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року - залишити без задоволення.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Державної митної служби України, Одеської митниці ДФС, Одеської митниці Держмитслужби, Одеської митниці про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: О. О. Кравець

Суддя: Л.Є. Зуєва