Справа № 200/9250/21
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2022-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року справа №200/9250/21

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегія суддів: головуючого судді: Гаврищук Т.Г., суддів: Блохіна А.А., Гайдара А.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 року у справі №200/9250/21 (суддя І інстанції Волгіна Н.П., повне судове рішення складено 10.09.2021р. в м. Слов`янськ Донецької області) за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України про визнання протиправними дії, що виявилися у наданні неповної інформації позивачу на його запит на отримання публічної інформації № 22/01-11 від 22 січня 2021 року; зобов`язання відповідача повторно розглянути запит позивача на отримання публічної інформації № 22/01-11 від 22 січня 2021 року, з урахуванням висновків суду, наведених у рішенні.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 року позов задоволено. Визнано протиправними дії Міністерства юстиції України щодо надання неповної інформації на його запит на отримання публічної інформації № 22/01-11 від 22 січня 2021 року. Зобов`язано Міністерства юстиції України повторно розглянути запит позивача на отримання публічної інформації № 22/01-11 від 22 січня 2021 року, з урахуванням висновків суду, наведених у даному рішенні.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Відповідач вважає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги ті обставини, що у відповідності до вимог ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація повинна відповідати наступним ознакам: 1) бути готовим продуктом інформації, який отриманий або створений в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством; 2) заздалегідь відображеною або задокументованою будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація; 3) така інформація знаходиться у володінні розпорядників публічної інформації; 4) інформація не може бути публічною, якщо створена суб`єктом владних повноважень не під час виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків; 5) інформація не може бути публічною, якщо створена не суб`єктом владних повноважень. Відповідач наголошує, що Закон України «Про доступ до публічної інформації» не зобов`язує розпорядника спеціально створювати чи збирати ті чи інші відомості у відповідь на запит, а оскільки для підготовки відповіді на запит позивача була потреба у вжитті ряду заходів, зокрема пошуку, виокремлення інформації серед значної кількості документів, обробці та її створення, витребувана інформація в частині відомостей про інвентарні номери, року введення в експлуатацію, вартості кожної одиниці майна із підсумком загальної вартості такого майна, - тому вказана інформація не відповідає вимогам законодавства щодо «готовності продукту інформації». Відповідач вважає, що на запит позивача ним було надано мотивовану та обґрунтовану відповідь з урахуванням норм чинного законодавства, а тому судом першої інстанції безпідставно задоволено позов.

На адресу суду апеляційної інстанції надіслано відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач проти доводів апеляційної скарги заперечував, вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі.

Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач 22 січня 2021 року направив на електронну пошту відповідача () письмовий запит до Міністерства юстиції України №22/01-11 щодо отримання публічної інформації, у якому просив надати інформацію про державне майно (матеріальні цінності), які знаходяться у службовому кабінеті, який займає заступник Міністра юстиції України з питань цифрового розвитку, цифрових трансформації і цифровізації Орлов Сергій Геннадійович. В інформації просив зазначити найменування майна, кількість, інвентарний номер, рік введення в експлуатацію, вартість кожної одиниці майна, з підсумком загальної кількості та вартості такого майна (а.с. 24, 55).

27 січня 2021 року Міністерством юстиції України на електронну пошту позивача направлено лист (вих. № 3638/ПІ-Т-352/15.2) від 27 січня 2021 року за підписом державного секретаря Олени Богачової, у якому повідомлялось про надання позивачу переліку державного майна, розміщеного у службовому кабінеті заступника міністра юстиції України з питань цифрового розвитку, цифрових трансформації і цифровізації Орлова С.Г., до якого додано перелік (на 1 арк) майна, найменування такого майна та його кількість.

Інформація щодо інвентарних номерів, року введення в експлуатацію, вартості кожної одиниці майна з підсумком загальної кількості та вартості такого майна - у додатку не зазначена (а.с. 22-23, 56-58).

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Статтею 34 Конституції України визначено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначено Законом України від 13 січня 2011 року № 2939-VI "Про доступ до публічної інформації" (далі - Закон №2939-VI).

Відповідно до статті 1 цього Закону публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно зі статтею 3 Закону № 2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Статтею 4 Закону № 2939-VI передбачено, що доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: 1) прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень; 2) вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом; 3) рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону № 2939-VI доступ до інформації забезпечується, у тому числі, шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Згідно частини 5 статті 6 Закону № 2939-VI не може бути обмежено доступ до інформації про складання, розгляд і затвердження бюджетів, кошторисів розпорядників бюджетних коштів та плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів, а також їх виконання за розписами, бюджетними програмами та видатками (крім таємних видатків відповідно до статті 31 Бюджетного кодексу України), взяття розпорядниками та одержувачами бюджетних коштів бюджетних зобов`язань або здійснення розпорядження бюджетними коштами у будь-який інший спосіб, планування, формування, здійснення та виконання закупівлі товарів, робіт і послуг за бюджетні кошти, у тому числі оборонних закупівель (крім випадків, якщо окрема інформація про закупівлі товарів, робіт і послуг становить державну таємницю відповідно до Закону України "Про державну таємницю"), володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. Не підлягає обмеженню також доступ до інформації про стан і результати перевірок та службових розслідувань фактів порушень, допущених у сферах діяльності, зазначених у цій частині. Доступ до зазначеної інформації забезпечується розпорядниками інформації відповідно до положень статті 5 цього Закону.

За приписами частини третьої статті 10 Закону № 2939-VI розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані: 1) надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом; 2) використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом; 3) вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб; 4) виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.

Відмова особі в доступі до інформації про неї, приховування, незаконне збирання, використання, зберігання чи поширення інформації можуть бути оскаржені.

Згідно пункту 1 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Аналіз наведених норм свідчить, що публічною інформацією є відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях: уся інформація, що перебуває у володінні суб`єктів владних повноважень, тобто органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, органів влади Автономної Республіки Крим, інших суб`єктів, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Отже, визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях та знаходилась у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 22 Закону № 2939-VI не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник інформації не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти.

Якщо запит стосується інформації, яка міститься в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль (наприклад, без проведення додаткового змістовного аналізу), то така інформація відповідає критеріям відображеності та задокументованості і є публічною.

Велика палата Європейського суду з прав людини у рішенні від 8 листопада 2016 року у справі Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary (заява №18030/11) вказала, що те, наскільки заборона доступу до інформації є втручанням у права заявника на свободу вираження поглядів, слід оцінювати у кожному конкретному випадку та з урахуванням його особливих обставин. Для цього, серед критеріїв, має бути оцінено чи є інформація готовою та доступною. Надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання та обробки даних.

З наведеного слідує, що запитувана інформація повинна бути готовою та доступною, міститься, принаймні, в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль. Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник інформації не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, інформація, яка не надана позивачу на його запит, є інформацією про інвентарні номери кожної одиниці майна (яке знаходиться в робочому кабінеті посадової особи відповідача), про рік введення кожної одиниці цього майна в експлуатацію, про вартість кожної одиниці даного майна, про загальну кількість такого майна та його загальну вартість.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказана інформація є інформацію, що пов`язана із кошторисом відповідача як розпорядника бюджетних коштів, використанням ним бюджетних коштів, володінням та користуванням державним майном, та яка створена відповідачем (його посадовими особами) в процесі виконання владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством.

Згідно ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996-XIV від 16 липня 1999 року (далі - Закон № 996-XIV) його дія поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність, а також на операції з виконання державного та місцевих бюджетів і складання фінансової звітності про виконання бюджетів з урахуванням бюджетного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону № 996-XIV бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку.

Згідно ч. 1 ст. 10 Закону № 996-XIV для забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства зобов`язані проводити інвентаризацію активів і зобов`язань, під час якої перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан і оцінка.

Відповідно до підпунктів 1.2 - 1.3 п. 1 розділу третього Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 2 вересня 2014 року № 879, і яким визначається порядок проведення інвентаризації активів і зобов`язань та оформлення її результатів, інвентаризаційний опис складається за об`єктами основних засобів чи групами та окремо за кожною матеріально відповідальною особою. […] Основні засоби вносяться до інвентаризаційного опису за найменуванням відповідно до основного призначення об`єкта із зазначенням інвентарного номера, виготовлювача, заводського номера (у разі його наявності), року випуску, первісної (переоціненої) вартості, суми зносу, строку корисного використання та інших відомостей.

Наказом Міністерства фінансів України від 12 жовтня 2010 року № 1002 (із змінами), затверджено Національне положення (стандарт) бухгалтерського обліку в державному секторі 121«Основні засоби» (далі-Національне положення (стандарт) 121).

Згідно п. 4 розділу 1 Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку в державному секторі 121«Основні засоби», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 12 жовтня 2010 року № 1002 (із змінами) (далі - Національне положення (стандарт) 121) основні засоби-матеріальні активи це активи, що утримуються для використання їх у виробництві/діяльності або при постачанні товарів, виконанні робіт і наданні послуг для досягнення поставленої мети та/або задоволення потреб суб`єкта державного сектору або здавання в оренду іншим особам і використовуються, за очікуванням, більше одного року; суб`єкти державного сектору - розпорядники бюджетних коштів, Державна казначейська служба України та фонди загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування.

Відповідно до п. 4 розділу 2 Національного положення (стандарту) 121 об`єкт основних засобів оцінюється за первісною вартістю, якою є: вартість придбання у разі придбання за плату; собівартість виробництва у разі самостійного виготовлення (створення); справедлива вартість у разі отримання без оплати від фізичних та юридичних осіб (крім суб`єктів державного сектору); первісна (переоцінена) вартість основних засобів у разі отримання без оплати від суб`єктів державного сектору; залишкова вартість переданого об`єкта основних засобів у разі отримання у результаті обміну на інший актив; умовна вартість у разі відсутності активного ринку.

Згідно п. 5 розділу 4 Національного положення (стандарту) 121 вартість об`єкта основних засобів розподіляється на систематичній основі протягом строку його корисного використання (експлуатації) шляхом нарахування амортизації на дату балансу. За рішенням керівника суб`єкта державного сектору у розпорядчому документі про облікову політику може бути передбачено нарахування амортизації на річну дату балансу.

Наказом Міністерства фінансів України від 13 вересня 2016 року № 818 (із змінами), затверджений Порядок складання типових форм з обліку та списання основних засобів суб`єктами державного сектору, який відповідно до п. 1 застосовується при складанні типових форм з обліку та списання основних засобів розпорядниками бюджетних коштів, Державною казначейською службою України та фондами загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування.

Положеннями пунктів 1, 2 розділу 9 зазначеного Порядку складання типових форм з обліку та списання основних засобів суб`єктами державного сектору, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 13 вересня 2016 року № 818, передбачено складання (створення) інвентарної картки обліку об`єкта основних засобів, що відкривається на об`єкт основних засобів бухгалтерською службою та заповнюється на підставі акта введення в експлуатацію основних засобів, акта приймання-передачі основних засобів, технічної та іншої супровідної документації, а також інших первинних документів, до якої вноситься інформація про основні засоби із зазначенням назви об`єкта, інвентарного (номенклатурного) номера, року випуску (побудови), паспорта (моделі, типу, марки), місцезнаходження об`єкта при оприбуткуванні, первісної, ліквідаційної вартості та вартості, яка амортизується, строку корисного використання, короткої характеристики об`єкта, зміни у вартості об`єкта, нарахованої амортизації та інших відомостей. На основний засіб, що був в експлуатації, наводиться сума накопиченого зносу. Коротка характеристика об`єкта основних засобів містить якісні показники, не наведені у технічній документації, пристосування і приладдя, що належать до об`єкта основних засобів, а також дані щодо дорогоцінних металів. У разі якщо відбулись зміни у вартості об`єкта основних засобів, зміни в характеристиці об`єкта основних засобів після проведення робіт з реконструкції (реставрації), модернізації, добудови, дообладнання тощо та інформація щодо руху об`єкта основних засобів, до інвентарної картки вносяться записи на підставі відповідних документів. Сума нарахованої амортизації зазначається на зворотному боці інвентарної картки.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що положення законодавства передбачають можливість надання позивачеві запитуваної інформації, яка не потребує значних інтелектуальних зусиль для її збирання.

Колегія суддів також зазначає, що частиною четвертою статті 20 Закону №2939-VІ установлено, що в разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження.

Враховуючи встановлені у справі обставини та надану їм правову оцінку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність дій відповідача щодо відмови у наданні позивачу інформації про інвентарні номери кожної одиниці майна у службовому кабінеті заступника міністра юстиції України з питань цифрового розвитку, цифрових трансформації і цифровізації, про рік введення кожної з цих одиниць майна в експлуатацію, про вартість кожної одиниці майна, про загальну кількість такого майна та загальну вартість зазначеного майна, а тому правомірно задоволено позов.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Доводи та аргументи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції і свідчать про незгоду скаржника із правовою оцінкою суду обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.

За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 року у справі №200/9250/21- залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 року у справі №200/9250/21 - залишити без змін.

Повне судове рішення 25 січня 2022 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

А.В. Гайдар