Справа № 487/3330/21
Суддя: Зуєва Л.Є.
Дата ухвалення: 2022-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2022 р.м.ОдесаСправа № 487/3330/21
Головуючий в 1 інстанції: Темнікова А.О.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Зуєвої Л.Є.,

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції в Миколаївській області, інспектора старшого лейтенанта поліції Управління патрульної поліції в Миколаївській області командира взводу №2 роти №1 батальйону №4 Алфер`єва Володимира Сергійовича про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП18 №444874 від 16.04.2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення у вигляді адміністративного стягнення штрафу в розмірі 510 гривень та закрити провадження у справі.

В обґрунтування позову зазначалось, що позивач не погоджується з вказаною постановою та зазначає, що 16.04.2021 року в зазначених у постанові місці й часі рухався на транспортному засобі «BMW 520i», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , не порушуючи правил дорожнього руху, виконуючи всі вимоги розмітки, знаків й сигналів світлофору. Фактично в установленому місці завершуючи маневр позивач здійснив проїзд перехрестя на жовтий сигнал світлофору, тому вважає, що його дії відповідали вставленим приписам ПДР, не склали жодної нештатної ситуації, аварійної обстановки на зазначеному відрізку дороги. Позивач наголошує, що поліцейським не було пред`явлено жодного належного та допустимого доказу у справі. Постанова ґрунтується на припущеннях інспектора, є незаконною та підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2021 року, ухвалене у відкритому судовому засіданні у м. Миколаєві позов задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням, Департамент патрульної поліції Національної поліції України надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Доводами апеляційної скарги зазначено про відсутність у суду першої інстанції підстав для прийняття у відповідача такого доказу, як відеозапис, на якому зафіксовано здійснення позивачем адміністративного правопорушення. Апелянт зазначає, що відеоматеріали з місця події є доказами в адміністративній справі, які свідчать про наявність та обставини правопорушення, такий висновок був висловлений в постановах ВС у справах №727/6565/17, №686/15730/16-а.

Апелянт вважає, що окремі дефекти рішення контролюючого органу не повинні сприйматися як безумовні підстави для висновку щодо протиправності спірного рішення, і, як наслідок, про його скасування, що підтверджує судова практика у справах №826/11623/16, №826/15341/15.

Позивачем відзив на апеляційну скаргу до суду не надано, однак до суду надійшла заява позивача про те, що ОСОБА_1 лише 11.01.2022 року дізнався з сайту Судова влада України про те, що Департамент патрульної поліції Національної поліції України звернувся до суду з апеляційною скаргою на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2021 року, однак позивач копію апеляційної скарги не отримував.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів встановила, що 21.12.2021 року у відповідності до вимог КАС України на адресу АДРЕСА_1 були направлені ОСОБА_1 копії апеляційної скарги разом з додатками, ухвали про відкриття апеляційного провадження, інформація про права та обов`язки, однак 10.01.2022 р. до суду повернувся конверт з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Слід зазначити, що матеріалами адміністративної справи не містять інших відомостей засобів зв`язку з позивачем, крім адреси зазначеної позивачем у позові, крім того у заяві від 11.01.2022 р. позивачем зазначена аналогічна адреса АДРЕСА_1 , вимоги щодо направлення копій документів за іншою адресою чи зазначення електронної адреси заява не містить, також не містять матеріали справи номеру телефону позивача.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

З огляду на викладені обставини судова колегія вважає, що судом використано усі можливі засоби щодо повідомлення позивача про розгляд справи, крім того слід звернути увагу, що відповідно до заяви позивача від 11.02.2022 р. ОСОБА_1 відомо про знаходження в провадженні суду апеляційної скарги Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2021 року.

Слід зазначити, що статтею 286 КАС України встановлено скороченні строки щодо розгляду судом справи цієї категорії.

Також, при розгляді цієї справи суд враховую позицію позивача викладену в заяві від 11.01.2022р. в якій позивач просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, зазначає, що згоден з рішенням суду першої інстанції, вважає його законним та обґрунтованим, а тому заперечує щодо його скасування.

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що командиром взводу 2 роти 1 батальйону 4 Управління патрульної поліції в Миколаївській області старшим лейтенантом Алфер`євим В.С. було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП18 №444874 від 16.04.2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 гривень.

Приймаючи рішення та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушено процедуру розгляду справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, а саме не зазначено в постанові технічний засіб, яким здійснено відеозапис. Також, суд зазначив, що з наданого відеозапису не можливо встановити наявність вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 та 2 статті 7 КУпАП встановлено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ч. 1 ст. 9 КУпАП).

Положеннями ст. 245 КУпАП зазначено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Як випливає з п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення.

Зі змісту ст. ст. 258, 276, 277 КУпАП вбачається, що справи про адміністративні правопорушення, зокрема передбачені ч. 2 ст. 122 КУпАП, розглядаються уповноваженою особою невідкладно, після виявлення правопорушника та отримання відомостей про суб`єкта цього правопорушення.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 72 КАС України).

При цьому, нормами ч. 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною 1 статті 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Положеннями ст. 252 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Порядок використання фото та відео техніки встановлюється п. 9 ч. 1 ст. 31 та ст.40 Закону України «Про національну поліцію».

При цьому норма статті 31 Закону України «Про національну поліцію» є загальною нормою, яка безпосередньо не регламентує порядок застосування технічних приладів та технічних засобів.

Спеціальною нормою, яка регламентує порядок застосування технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису є ст. 40 Закону України «Про національну поліцію».

Пункт 2 частини 1 статті 40 Закону України «Про національну поліцію» чітко встановлює порядок використання техніки в правовідносинах щодо безпеки дорожнього руху, види техніки та умови її використання.

Відповідно до п. 2 частини 1 ст. 40 Закону України «Про національну поліцію» встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Частиною 2 ст. 40 Закону України «Про національну поліцію» встановлено, що інформація про змонтовану/розміщену автоматичну фототехніку і відеотехніку повинна бути розміщена на видному місці.

Суд першої інстанції на підтвердження правомірності оскаржуваної постанови посилається та відеозапис з камери поліцейського, яким підтверджується факт скоєння позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до статті 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Отже, приписами частини 3 статті 283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

У разі відсутності в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, такий відеозапис не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень діючого на час виникнення спірних правовідносин процесуального законодавства покладено на відповідача.

В контексті наведеного слід зауважити, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень (в даному випадку - інспектором патрульної поліції) при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.

Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 по справі № 524/5536/17, від 17.07.2019 по справі № 295/3099/17 та від 13.02.2020 року по справі № 524/9716/16-а, від 05.03.2020 по справі №607/7987/17.

Щодо посилань апелянта на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 536/583/17 колегія суддів зауважує, що згідно висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року (справа №755/10947/17), суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.

Крім того, колегія суддів критично оцінює доводи апелянта про те, що вчинення позивачем вказаного правопорушення підтверджується постановою у справі про адміністративне правопорушення, винесеною компетентною службовою особою в межах своїх повноважень, оскільки сама по собі постанова про адміністративне правопорушення не може виступати доказом вчинення особою такого правопорушення.

Колегія суддів звертає уваги на висновки Верховного Суду у межах справи №177/525/17, викладені у постанові від 08.07.2020 року, згідно яких навіть факт визнання особою вини у порушенні ПДР не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень за відсутності інших належних доказів і не звільняє відповідача від доведення правомірності свого рішення.

Інших доказів, які б свідчили про наявність у позивача вини у вчиненні адміністративного правопорушення, за яке він був притягнутий до відповідальності матеріали справи не містять.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність належних доказів вчинення позивачем правопорушення, встановленого частиною 2 статті 122 КУпАП, оскільки відеозапис, наданий відповідачем на підтвердження факту порушення позивачем правил дорожнього руху, не може вважатися належним доказом у зв`язку з тим, що оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не містить посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснений даний відеозапис.

При цьому, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що наданий відповідачем відеозапис не дозволяє поза розумним сумнівом встановити наявність вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 122 КУпАП, оскільки на них відображено лише дані щодо сигналів світлофору, які горіли саме для водіїв, що знаходились з боку працівників поліції. Будь-які дані щодо синхронізації роботи світлофорних об`єктів, а також дані щодо того, який сигнал світлофору горів для позивача в момент проїзду Т-подібного перехрестя відповідачем не надано.

Таким чином, оскільки відповідачем не було надано до суду жодних належних доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, тому колегія суддів вважає, що відсутні підстави для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності у зв`язку з чим, судом першої інстанції обґрунтовано та законно скасовано оскаржувану постанова серії ДП18 № 444874 від 16.04.2021 року та закрито провадження у справі відносно ОСОБА_1 .

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 286, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2021 року - залишити без змін.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуюча суддя: Л.Є. Зуєва

Суддя: М.П. Коваль

Суддя: О.О. Кравець