Справа № 320/9372/20
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2022-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2022 року м. Київ № 320/9372/20

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Панової Г.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Таращанської мільської ради Київської області про визнання протиправною рішення в частині, зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі також - позивачка, ОСОБА_1 ) з позовом до Таращанської мільської ради Київської області (далі також - відповідач), в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати п. 5.1 рішення Таращанської міської ради Київської області від 28.07.2020 № 1073-76-VII;

- зобов`язати Таращанську міську раду Київської області розглянути клопотання ОСОБА_1 про забезпечення реалізації визначеного законом права на набуття права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель комунальної власності шляхом виділення ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_1 : землі житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, орієнтованою площею 0,08 га, та надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

В обгрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що Адвокатське об`єднання «Казачук та партнери», яке діяло в інтересах ОСОБА_1 , звернулося до Таращанської міської ради Київської області з клопотанням про безоплатну приватизацію земельної ділянки, у якому просило надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 0,08 га, яка розташована по по АДРЕСА_1 . Проте, Таращанська міська рада Київської області своїм рішенням від 28.07.2020 № 1073-76-VII відмовила позивачці у задоволенні вказаного клопотання з тих підстав, що на даний час розробляється Генеральний план м. Тараща Київської області, яким передбачено уточнення та включення південно-західного житлового масиву, на території якого знаходиться вказана земельна ділянка, в межі населеного пункту м. Тараща.

Позивачка вважає, що відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з підстав розробки генерального плану м. Тараща Київської області є протиправною та такою, що порушує право позивачки, оскільки відповідач не зазначив чітких підстав відмови у виділенні та наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, визначених ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, що й стало підставою для звернення до суду із цим позовом. При цьому, позивачка зауважує, що станом на теперішній час існує діючий Генеральний план м. Тараща, відповідно якого відповідачем вже передавалися земельні ділянки, розташовані на вказаному масиві, іншим громадянам.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.10.2020 відкрито провадження у справі та вирішено її розгляд здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

На виконання вимог ухвали суду від 12.10.2020 представник відповідача подав до суду відзив на позовом, разом із частиною витребовуваних судом доказів. Свої заперечення проти позову відповідач мотивує тим, що клопотання ОСОБА_1 щодо набуття права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі земель із комунальної власності було розглянуто по суті на пленарному засіданні сесії Таращанської міської ради 28.07.2020. За результатами розгляду прийнято рішення №1073-VIIвід 28.07.2020 про те, що з огляду на обставину розробки та погодження на час розгляду клопотання проекту нового Генерального плану м. Тараща Київської області, яким передбачено уточнення та включення масиву (в т.ч. вул. М. Старицького, 8, - де знаходиться земельна ділянка площею 0,08 га, що є предметом клопотання громадянки ОСОБА_1 ) в межах населеного пункту м. Тараща. При цьому, згідно викопіювання з нині діючого Генерального плану м. Тараща, затвердженого рішенням виконавчого комітету Київської обласної ради народних депутатів №531 від 21.11.1983, Підвенно-західний житловий масив на даний час не включений до складу території міста Тараща. Те саме підтверджується викопіюванням зі Схеми економіко-планувального зонування (Грошова оцінка земель міста Тараща) від 2005 року, з якого вбачається, що Південно-західний житловий масив знаходиться в зоні за існуючою межею міста Тараща.

За результатами підготовчого провадження, після вчинення всіх необхідних процесуальних дій, передбачених ч. 2 ст. 180 Кодексу адміністративного судочинства України, судом 12.01.2021 постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

У призначене на 08.02.2021 судове засідання сторони не з`явились. Натомість від предстаників сторін через канцелярію суду надійшли заяви щодо здійснення подальшого розгляду цієї справи в порядку письмового провадження та за відсутності сторін.

Крім того, представник позивача подав до канцелярії суду письмові додаткові пояснення, де звернув увагу суду на те, що за даними офіційного сайту Таращанської міської ради, остання 20.10.2020 прийняла рішення за №1134-VII. Зокрема, відповідно до п. 3 цього рішення відповідач за результатами розгляду заяви іншої фізичної особи ( ОСОБА_2 ) всупереч своїй попередній позиції надав дозвіл такій особі на розробку землевпорядної документації щодо безоплатної передачі у власність земельної ділянки площею 0,082 га для будівництва і обслуговування жтитлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 . При цьому, зазначена земельна ділянка площею 0,082 га по АДРЕСА_2 також знаходиться у Південно-західному масиві, в якому знаходиться бажана позивачем земельна ділянка та, відповідно, було подано позивачкою клопотання на отримання дозволу на розробку землевпорядної документації щодо вказаної земельної ділянки. Наведена обставина, на думку позивачки, свідчить про вибірковість позиції Таращанської міської ради при вирішенні питань щодо розпорядження земельними ділянками на Південно-західному масиві м. Тараща.

З огляду на дані обставини судом, відповідно до ч. 3 ст. 194, ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження, на підставі наявних у справі матеріалів.

Розглянувши подані сторонами у справі документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

У липні 2020 року Адвокатське об`єднання «Казачук та партнери» (в особі Казачука І.В.) в інтересах позивачки звернулося до Таращанської міської ради Київської області з клопотанням про безоплатну приватизацію земельної ділянки (а саме: «клопотанням в порядку ст. 118 Земельного кодексу України «Про набуття права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель комунальної власності»), датоване 09.06.2020, у якому просило:

1. Забезпечити реалізацію визначеного законом права на набуття права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель комунальної власності, шляхом виділення ОСОБА_1 земельної ділянки орієнтовною площею 0,08 га по АДРЕСА_1 із земель житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

2. Надати дозвіл на розробку проекту землеустрою по відведенню земельної ділянки по АДРЕСА_1 (картографічні матеріали якої долучено до даного клопотання) землі житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд орієнтовною площею 0,08 га.

3. Розглянути вищевказані питання на сесії ради у встановлений законодавством місячний термін з прийняттям об`єктивного та обґрунтованого рішення.

4. Повідомити в установленому законом порядку і строки про прийняте рішення, шляхом направлення на адресу заявника належним чином посвідченої копії рішення сесії ради.

До вказаної заяви були додані наступні документи: копія документу на представництво - довіреності, копія паспорта громадянина України та ідентифікаційного номера; графічні матеріали з бажаним розташуванням земельної ділянки.

За результатами розгляду вказаного клопотання 76 сесією VII скликання Таращанської міської ради Київської області було прийнято рішення від 28.07.2020 №1073-76-VII «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», за змістом пп. 5.1 п. 5 якого відмовлено позивачці у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою та виділенні земельної ділянки по АДРЕСА_1 , землі житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, орієнтовною площею 0,08 га, для безоплатної передачі у власність із земель комунальної власності.

У цьому рішенні, зокрема, вказано, що на даний час розробляється Генеральний план м. Тараща Київської області, відповідно до вимог чинного законодавства, яким передбачено уточнення та включення південно-західного житлового масиву в межах населеного пункту м. Тараща.

Не погоджуючись із оскаржуваним рішенням, позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходив з наступного.

Частиною другою ст. 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, Земельним кодексом України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Порядок набуття права на землю громадянами та юридичними особами регулюється главою 19 розділуЗемельного кодексу України (далі - ЗК України).

Згідно з п. «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до п. « б» ч. 1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Порядок набуття і реалізації права на землю визначений розд. IV Земельного кодексу України. Так, ч. 1 ст. 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 2 ст. 116 ЗК України, набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з ч. 3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання (ч. 4 ст. 116 цього ж Кодексу).

Частиною першою ст. 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах, зокрема, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Частиною першою ст. 122 ЗК України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

У силу положень абз. 1 ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень ст. 118 ЗК України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 27.02.2018 у справі №545/808/17, від 05.03.2019 у справі №360/2334/17, від 20.01.2021 у справі №360/1590/16-а, від 08.09.2020 у справі №812/1450/17.

При цьому, відповідно до положень ст. 118 Земельного кодексу України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;

-затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12.06.2020 у справі №808/3187/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною шостою ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Як зазначено вище, підставою для відмови відповідач вказав те, що на даний час розробляється Генеральний план м. Тараща Київської області, відповідно до вимог чинного законодавства, яким передбачено уточнення та включення Південно-західного житлового масиву в межі населеного пункту м. Тараща.

У контексті з цим суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 №3038-VI, планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Містобудівна документація на місцевому рівні розробляється з урахуванням даних державного земельного кадастру на актуалізованій картографічній основі в цифровій формі як просторово орієнтована інформація в державній системі координат на паперових і електронних носіях.

Частинами третьою та четвертою ст. 16 цього Закону визначено, що склад, зміст, порядок розроблення та оновлення містобудівної документації на місцевому рівні визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Затвердження оновленої містобудівної документації на місцевому рівні здійснюється згідно із статтями 17, 18 та 19 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

На підставі затвердженого генерального плану населеного пункту розробляється план земельно-господарського устрою, який після його затвердження стає невід`ємною частиною генерального плану.

Слід зазначити, що частиною 8 статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що строк дії генерального плану населеного пункту не обмежується.

Суд звертає увагу на те, що графічні матеріали, які були додані до клопотання позивача про виділення земельної ділянки, а саме: Схема південно-західного масиву в м. Тараща, були отримані від Виконавчого комітету Таращанської міської ради Київської області разом з листом від 06.04.2020 №388, в якому Таращанська міська рада надала інформацію щодо вільних земельних ділянок.

З вказаного листа слідує, що в межах населеного пункту Таращанської міської ради наявні земельні ділянки вільні від забудови, зокрема і запитувана позивачем до відведення земельна ділянка по вул. М. Старицького, 8 в межах м. Тараща Київської області: землі житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, орієнтовною площею 0,08 га.

За таких обставин суд вважає безпідставними посилання відповідача на те, що на час звернення позивача з клопотанням про набуття права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель комунальної власності отримання розробляється генеральний план м. Тараща, яким передбачено уточнення та включення Південно-західного масиву у межі населеного пункту м. Тараща.

Частиною дев`ятою ст. 80 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що у разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

На підставі викладеного, керуючись положеннями вказаної ст. 80 Кодексу адміністративного судочинства України, суд визнає доведеними обставини безпідставної відмови Таращанської міської ради Київської області у наданні позивачці дозволу на розробку землевпорядної документації.

Доведення факту того, що земельна ділянка, яка є предметом позову та розташована в Південно-західному житловому масиві міста Тараща Київської області, знаходиться за існуючою межею міста Тараща, є визначальним при вирішенні питання про повноваження відповідача розпоряджатися спірною земельною ділянкою.

При цьому з матеріалів справи вбачається, що графічні матеріали, які додані до клопотання позивача, а саме «Схема південно-західного масиву в м. Тараща», були отримані від Виконавчого комітету Таращанської міської ради Київської області листом від 06.04.2020 №388, в якому Таращанська міська рада надала інформацію щодо вільних від забудови земельних ділянок в межах населеного пункту Таращанської міської ради, зокрема й щодо земельної ділянки по вул. М. Старицького, 8 орієнтовною площею 0,08 га, землі житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Відомостей щодо спростування наданої інформації матеріали справи не містять, а відповідачем не надано, тому суд вважає належними та допустимими докази розташування спірної земельної ділянки в межах міста Тараща на території Південно-західного масиву м. Тараща.

На підставі викладеного суд вважає безпідставною відмову Таращанської міської ради Київської області у наданні позивачці дозволу на розробку землевпорядної документації, адже відповідачем не надано суду переконливих доказів того, що земельна ділянка, яка є предметом позову та розташована в Південно-західному житловому масиві міста Тараща Київської області, знаходиться за існуючою межею міста Тараща.

Відповідно до норм ч. 1 - 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вказане, суд вважає за необхідне задовольнити вимогу позивачки в частині визнання протиправним та скасування підпункту 5.1 пункту 5 рішення Таращанської міської ради Київської області №1073-76-VII від 28.07.2020 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким відмовлено позивачці у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою та виділенні земельної ділянки по АДРЕСА_1 , землі житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, орієнтовною площею 0,08 га, для безоплатної передачі у власність із земель комунальної власності.

Поряд з цим, суд вважає, що для забезпечення належного та ефективного захисту порушених прав позивачки також необхідно зобов`язати відповідача вирішити по суті те питання, яке було предметом поданого позивачем клопотання від 13.07.2020, та у задоволенні якого, як було втановлено судом в ході розгляду даної справи, було безпідставно відмовлено. При цьому, задоволення позовної вимоги позивачки зобов`язального характеру в даному випадку не є втручанням у дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування (відповідача) з огляду на наступне.

Так, поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80) 2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами: 1) за допомогою оціночних понять, наприклад: за наявності поважних причин орган вправі надати …, у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…, рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам… тощо; 2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав; 3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів; 4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

Стосовно дискреційних повноважень, суд за наслідками аналізу вказаних положень зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова може.

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Натомість, у цій справі повноваження відповідача не є дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій розглянути клопотання позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності клопотання та доданих до нього документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення клопотання.

Підставою для відмови у задоволенні клопотання позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву або ж ні; прийняти рішення про задоволення клопотання, або ж рішення про відмову у його задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із клопотанням, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту, застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Дійсно, у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання ухвалити рішення.

Однак, як і будь-який інший спосіб захисту, зобов`язання відповідача ухвалити рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.

Частиною сьомою ст. 118 ЗК України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним.

Зобов`язання судом відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність таких підстав для відмови у видачі дозволу, які передбачені законом.

Адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Також слід зазначити, що втручанням у дискреційні повноваження суб`єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 31.07.2020 у справі № 810/2474/18.

У цій справі відповідачем було безпідставно відмовлено позивачці у наданні дозволу на розробку землевпорядної документації, оскільки наявність тієї єдиної обставини, яка була покладена в основу спірного рішення про відмову, не була доведена відповідачем, а тому спростовується судом.

Таким чином, враховуючи, що будь-які інші перешкоди для надання позивачці дозволу на розробку проекту землеустрою з відведення земельної ділянки відсутні, суд вважає, що ефективний захист порушеного права позивача потребує зобов`язання відповідача розглянути клопотання ОСОБА_3 , поданого в інтересах ОСОБА_1 , та прийняти за результатом розгляду цього клопотання рішення про надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою.

Згідно з нормами ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги зазначене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України), при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Наявною у матеріалах справи квитанцією від 05.09.2020 №0.0..1 підтверджено, що за подання позову ОСОБА_1 до адміністративного суду сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн. Отже, суд дійшов висновку про присудження на користь позивачки відповідно до норм Кодексу адміністративного судочинства України за рахунок відповідача судових витрат на оплату судового збору в сумі 840,80 грн.

Крім того, позивачкою у п. 5 прохальної частини позовної заяви було заявлено вимогу про стягнення на її користь за рахунок коштів відповідача понесені позивачкою витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн., з приводу чого суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 132 КА України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною третьою ст. 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положенням ч. 1 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як вбачається з п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 5 ст. 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 6 ст. 134 КАС України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу наведених положень ст. 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний з позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12.09.2018 у справі № 810/4749/15.

При цьому, з імперативних положень ч. 6 ст. 134 КАС України вбачається, що зменшити розмір витрат на правничу допомогу через їх неспівмірність суд може виключно у разі наявності відповідного клопотання іншої сторони про це. Отже, за відсутності такого клопотання суд не може надавати оцінку співмірності витрат на правничу допомогу за власною ініціативою, а лише перевіряє, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 №5076-VI (далі - Закон №5076) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону №5076).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону №5076).

Статтею 19 Закону №5076 визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до статті 30 Закону № 5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Судом встановлено, що 06.03.2020 між ОСОБА_1 , в подальшому за текстом Договору - «Клієнт», з однієї сторони та Адвокатським об`єднанням «Казачук та партнери», в особі керуючого партнера Казачука І.В., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльність №1640 від 21.05.2019, виданого на підставі рішення Ради адвокатів Рівненської області №138 від 19.04.2019, був укладений договір про надання правової допомоги №06-03/20-9-ЗД-1/20 за умовами якого Клієнт доручає, а Адвокат приймає на себе зобов`язання надати Клієнту правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором (опрацювання первинних документів, підготування та надіслання заяв, звернень, запитів, тощо до всіх без виключення органів/підприємств/організацій України; підготування та надіслання (у разі виникнення необхідності) до суду позовних заяв, заяв тощо, пов`язаних з врегулюванням спору; представництво інтересів у всіх без виключення підприємствах, установах, організаціях, правоохоронних органах, у судах).

Пунктом 2.1 договору обумовлено, що Клієнт зобов`язується виплачувати Адвокату гонорар та покривати фактичні видатки, пов`язані з наданням клієнту правової допомоги, в порядку визначеному в цьому договорі.

Приписами п. 2.6 договору визначено, що адвокат має право оскаржувати будь-які акти (рішення, постанови, ухвали, вироки та інше), а також дії та/або бездіяльність. Адвокат має право вчиняти будь-які позови в інтересах клієнта, самостійно обирати конкретний суд або інший орган для їх визначення.

За надання правової допомоги клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар у розмірі та в строк, який визначається в додатковій угоді до цього договору (п. 3.1 даного договору).

Як вбачається, з наявної у матеріалах справи підписаної сторонами додаткової угоди №1 від 01.09.2020 до договору про надання правової допомоги №06-03/20-9-ЗД-1/20, сторонами за цією Додатковою угодою домовились, що Адвокат на виконання умов основного Договору про надання правової допомоги від 06.03.2020 зобов`язується надати Клієнту правову допомогу у реалізації визначеного законом права на набуття права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель комунальної власності шляхом виділення Клієнту земельних ділянок в межах міста Тараща Київської області.

Загальний розмір вартості послуг (гонорар) Адвоката за даною додатковою угодою становить: 5000,00 грн., враховуючи наступний розрахунок:

- попереднє опрацювання матеріалів. Опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні правовідносини. Формування правової позиції. Аналіз судової практики, узагальнень Верховного Суду України - кількість витраченого часу 2 год. - вартість 2 000,00 грн.;

- надання консультацій щодо можливості оскарження дій Абрамівської сільської ради та визнання протиправними дії Абрамівської сільської ради - кількість витраченого часу 2 год. - вартість 1 000,00 грн;

- підготовка, написання позовної заяви - кількість витраченого часу 2 год. - вартість 2 000,00 грн.

Як вбачається з дубліката квитанції від 09.09.2020 № 0.0..1 ОСОБА_1 було сплачено 5 000,00 грн. на користь Адвокатського об`єднання «Казачук та партнери» за надання правової допомоги згідно договору №06-03/20-9-ЗД-1/20 та додаткової угоди №1 від 01.09.2020.

Відповідно до ч. 7 ст. 134 КАС України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд зауважує, що відповідачем під час розгляду справи не було заявлено клопотання про зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката позивачки.

Так, при вирішенні питання про розподіл судових витрат, заявлених представником позивача, суд встановив, що витрати позивачки на правову допомогу в сумі 5 000,00 грн. пов`язані з розглядом даної справи, їх розмір є цілком обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, а також співмірним з виконаними адвокатом роботами (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

З огляду на зазначене, суд вважає, що сума витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме - на професійну правничу допомогу, також підлягає стягненню на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Крім того, у позовній заяві позивач просив суд зобов`язати відповідача подати звіт про виконання судового рішення з моменту набрання рішенням законної сили.

Частиною першою ст. 382 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється з метою реалізації завдань адміністративного судочинства. Суд займає активну позицію не лише під час вирішення публічно-правового спору, але й після набрання судовим рішенням законної сили.

У рішенні від 30.06.2009 №16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19.03.1997 у справі «Горнсбі проти Греції» суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін (п. 40).

Зі змісту наведеної правової норми випливає, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, яке має застосовуватися у виключних випадках.

В даному випадку, виходячи зі змісту обставин даної справи, суд дійшов до висновку про відсутність підстав стверджувати про те, що відповідач буде ухилятись від виконання судового рішення у даній справі, за умови набрання ним законної сили у встановленому порядку. Таким чином, суд відмовляє у задоволенні вказаного клопотання, як необґрунтованого.

Керуючись статтями 9, 11, 14, 73 - 78, 90, 132, 134, 139, 143, 242 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати пункт 5 рішення Таращанської міської ради Київської області № 1073-76-VII від 28.07.2020 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки».

3. Зобов`язати Таращанську міську раду Київської області розглянути клопотання ОСОБА_3 , який діє як уповноважений представник Родіної Дар`ї Андріївни, «Про набуття права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі і земель комунальної власнсті», датоване 09.06.2020, та надати дозвіл ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) документально підтверджені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Таращанської міської ради Київської області (, адреса місцезнаходження: 09501, Київська обл., м. Тараща, вул. Шевченка, 7).

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) документально підтверджені судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 5000,00 грн (п`ять тисяч гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Таращанської міської ради Київської області (, адреса місцезнаходження: 09501, Київська обл., м. Тараща, вул. Шевченка, 7).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Панова Г. В.