Справа № 755/11126/16-а
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2022-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2022 року м. Київ № 755/11126/16-а

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві
провизнання протиправними дій
встановив:

ОСОБА_1 (далі також - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (далі також - відповідач), в останній редакції якого просила:

- визнати незаконними дії відповідача при призначенні їй компенсаційної виплати, як особі, що доглядає за особою старшою 80-ти років;

- стягнути з відповідача недоплачені компенсаційні виплати у розмірі 25 375,73 грн. та моральні збитки у розмірі 26000,00 грн.;

- зобов`язати відповідача призначити та виплачувати їй компенсаційну виплату у розмірі прожиткового мінімуму для осіб працездатного віку, встановленого законом України про державний бюджет на відповідний рік.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15.07.2016 відкрито провадження в адміністративній справі. Справу призначено до судового розгляду в судовому засіданні та відстрочено сплату позивачем судового збору за подання до суду позовної заяви до 27.09.2016.

Ухвалою названого суду від 29.09.2016 позовну заяву залишено без розгляду.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.11.2016:

- скасовано ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 15.07.2016 в частині відстрочення сплати судового збору до 27.09.2016, та в цій частині прийняти нову ухвалу, якою позивачку звільнено від сплати судового збору;

- ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 29.09.2016 скасовано та прийнято нову ухвалу про направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 16.02.2017 ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду міста Києва від 10.04.2017:

- постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 16.02.2017 скасовано;

- прийнято нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити дії, стягнення виплат та моральних збитків задоволено частково;

- визнано протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 щомісячної компенсаційної виплати як непрацюючій особі, яка здійснює догляд за інвалідом І групи або особою похилого віку, що досягла 80-річного віку, у розмірі прожиткового мінімуму для осіб працездатного віку, встановленому законом України про державний бюджет на відповідний рік, починаючи з 14.01.2016;

- зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 щомісячної компенсаційної виплати як непрацюючій особі, яка здійснює догляд за інвалідом І групи або особою похилого віку, що досягла 80-річного віку, у розмірі прожиткового мінімуму для осіб працездатного віку, встановленому законом України про державний бюджет на відповідний рік, починаючи з 14.01.2016;

- у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 07.10.2020 постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 16.02.2017 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 10.04.2017 скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на новий судовий розгляд.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21.10.2020 справу №755/11126/16-а передано на розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва відповідно до частини другої статті 29 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.02.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 21.10.2020 повернуто апелянту.

Окрім того, у даній справі позивачка звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації та Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві про визнання незаконними дій, зміни порядку і способу виконання рішення суду та стягнення моральної шкоди.

Ухвалою від 17.07.2017 Дніпровський районний суд міста Києва вказану позовну заяву залишив без руху.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26.07.2017, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.09.2017, вищевказану позовну заяву визнано неподаною та повернуто її позивачці.

Ухвалою від 07.04.2021 Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.02.2021.

15.03.2021 справа №755/11126/16-а надійшла до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Згідно з витягом протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.03.2021для розгляду справи №755/11126/16-а визначено суддю Шейко Т.І.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києві у складі судді Шейко Т.М. від 09.03.2021 прийнято до провадження справу №755/11126/16-а, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами спрощеного провадження без виклику сторін. Учасникам справи запропоновано надати пояснення з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 07.10.2020.

Ухвалою від 12.01.2022 суд залишив без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання незаконними дій відповідача при призначенні їй компенсаційної виплати, як особі, що доглядає за особою старшою 80-ти років (зокрема, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 №832 «Про підвищення розмірів державної допомоги окремим категоріям громадян»), а також про стягнення на її користь з відповідача недоплачених компенсаційних виплат у розмірі 25 375,73 грн. в частині стягнення недоплачених коштів за вересень-грудень 2015 року.

В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що здійснює догляд за особою похилого віку, що досягла 80-річного віку, у зв`язку з чим відповідачем їй призначено компенсаційну виплату. Указана компенсаційна виплата є її єдиним джерелом доходу, який вона отримує від держави. Однак розмір такої компенсаційної виплати відповідачем визначено невірно, оскільки він не може бути нижчий від прожиткового мінімуму. Відтак, відповідач за період з вересня 2015 року по січень 2017 року недоплатив їй 25 375,73 грн., які вона просить стягнути з нього, а також зобов`язати відповідача встановити їй та виплачувати їй згадану компенсаційну виплату у розмірі прожиткового мінімуму для осіб працездатного віку, встановленому законом України про державний бюджет на відповідний рік.

Згідно з розрахунком позивачки відповідач за період з вересня 2015 року по січень 2017 року недоплатив їй 25 375,73 грн. Відтак, з урахуванням залишення судом без розгляду вимоги позивачки в частині стягнення на її користь з відповідача недоплачених коштів за вересень-грудень 2015 року, що становить 4 906,70 грн., то сума недоплачених коштів за січень 2016 року - січень 2017 року становить 20 469,03 грн.

Відповідач надав суду заперечення, в якому просив відмовити у задоволенні позову, стверджуючи про його необґрунтованість, оскільки при призначенні компенсаційної виплати як особі, що здійснює догляд за особою, яка досягла 80-річного віку, відповідач керувався постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 №832 «Про підвищення розмірів державної допомоги окремим категоріям громадян». Відповідач не здійснює виплату згаданої компенсації, таку виплату всіх видів допомоги здійснює Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат. З огляду на відсутність протиправних дій щодо позивачки відповідач вважає, що відсутні підстави для відшкодування їй моральної шкоди за рахунок Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві.

Верховний Суд, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та відправляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, вказав на необхідність встановити під час нового розгляду справи чи має позивачка інші джерела доходів і відповідно чи компенсація, яку вона отримує, є її основним джерелом існування, що відповідно до статті 46 Конституції України давало б їй право на призначення компенсації в розмірі, не нижчому від прожиткового мінімуму.

З урахуванням висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 07.10.2020, позивачка надала суду додаткові пояснення, в яких наполягала на задоволенні позовних вимог, стверджуючи про наявність у неї права на отримання вищевказаної компенсаційної виплати.

Також позивачка звернулася до суду із клопотанням про зупинення розгляду справи до вирішення Верховним Судом питання про прийняття до розгляду її касаційної скарги на ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.02.2021 у даній справі за її позовом до Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в м. Києві про визнання дій протиправним.

Однак, станом на час розгляду даної справи судом Верховний Суд, як встановлено вище, ухвалою від 07.04.2021 відмовив ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.02.2021, у зв`язку з чим клопотання задоволенню не підлягає.

Також позивачка звернулася до суду з клопотанням про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, а не спрощеного позовного провадження. Проте, своїх доводів щодо необхідності розглядати справу в порядку загального позовного провадження в клопотанні не виклала.

Оскільки відповідно до приписів статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України дана справа не відноситься до тих, розгляд яких здійснюється виключно за правилами загального позовного провадження, а позивачка не зазначила в чому полягає необхідність розгляду справи за правилами загального позовного провадження, вищевказане клопотання задоволенню не підлягає.

Відповідач з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 07.10.2020, звернувся до суду з клопотанням на підставі пункту 7 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, в якому просив закрити провадження у справі, обґрунтовуючи тим, що відповідно до приписів постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 №832 «Про підвищення розмірів державної допомоги окремим категоріям громадян» компенсаційні виплати здійснюються виключно непрацюючим громадянам. Проте, позивачка до категорії непрацюючих громадян не належить, оскільки наказом Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 23.10.2019 №154-к на виконання постанови Верховного Суду від 09.10.2019 у справі №826/12592/14 її поновлено на посаді головного спеціаліста відділу контролю за правильністю призначення пенсій управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва з 14.08.2014. Тобто починаючи з 14.08.2014 позивачка є особою, яка працювала безперервно. За таких обставин у неї відсутнє право на призначення та виплату їй компенсації як особі, що здійснює догляд за особою, яка досягла 80-річного віку.

Пунктом 7 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд закриває провадження у справі щодо оскарження індивідуальних актів та дій суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані акти та дії суб`єкта владних повноважень було змінено або скасовано рішенням суду, яке набрало законної сили.

Суд не вбачає підстав для задоволення даного клопотання, визначених цією правовою нормою, з огляду на відсутність будь-якого рішення суду, яке набрало законної сили, і яке б змінило оскаржувані дії відповідача.

Ознайомившись із матеріалами справи суд встановив, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, їй призначено компенсаційну виплату по догляду за особою похилого віку, що досягла 80-річного віку, а саме ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на термін з 29.09.2015 по 22.04.2021 (довідки від 04.07.2016 №2039, від 23.01.2017 №279).

Згідно з довідками Центру по нарахуванню та виплаті пенсій та допомог від 04.07.2016 №2038 та від 23.01.2017 №280 розмір щомісячних компенсаційних виплат ОСОБА_1 з вересня 2015 року по травень 2016 року становив у розмірі 16,16 грн., з червня 2016 року по листопад 2016 року - у розмірі 25 грн. та у грудні 2016 року - 25,99 грн.

Позивачка звернулася до відповідача із заявою від 22.02.2016 про надання роз`яснень на підставі якого нормативно-правового акту нараховується компенсаційна виплата працездатній особі, яка не працює і здійснює догляд за особою похилого віку, що досягла 80-річного віку.

У відповідь на це звернення відповідач листом від 25.02.2016 №37/02-4736 повідомив позивачку, що згадана допомога призначається відповідно до Стандарту надання послуги з призначення щомісячної компенсаційної виплати непрацюючій особі, яка здійснює догляд за інвалідом 1-ї групи або за особою, яка досягла 80-річного віку, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики від 23.03.2012 №158; розмір допомоги визначений пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 №832 «Про підвищення розмірів державної допомоги окремим категоріям громадян», що індексується відповідно до індексу споживчих цін на кожний рік.

Вважаючи дії відповідача неправомірними ОСОБА_1 звернулась до суду.

Вирішуючи даний спір суд виходить із наступного.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За змістом наведеної норми Основного закону соціальні виплати мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, лише за умови, що вони є основним джерелом існування.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1990 №832 «Про підвищення розмірів державної допомоги окремим категоріям громадян» в редакції, що діяла станом на час звернення позивачки до суду 14.07.2016, встановлено щомісячні компенсаційні виплати у розмірі 480 тис.крб. непрацюючій працездатній особі, яка доглядає за інвалідом I групи, а також за престарілим, який досяг 80-річного віку. Зазначені щомісячні компенсаційні виплати призначаються і виплачуються органами праці та соціального захисту населення та фінансуються органами Пенсійного фонду.

Указана постанова Кабінету Міністрів України прийнята на виконання програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої постановою Верховної Ради України від 11.10.1995.

У подальшому прийнято Закон України від 19.06.2003 №966-IV «Про соціальні послуги» (чинного на час розгляду і вирішення справи судами попередніх інстанцій (далі - Закон №966-IV).

Статтею 7 Закону №966-IV передбачено, що фізичним особам, які надають соціальні послуги, призначаються і виплачуються компенсаційні виплати в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону №966-IV передбачено, що до приведення у відповідність із цим Законом, закони, інші нормативно-правові акти застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

На виконання вимог статті 7 Закону №966-IV Кабінет Міністрів України постановою від 29.04.2004 №558 затвердив Порядок призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги (далі - Порядок № 558), яким передбачено розміри компенсацій непрацюючим фізичним особам, які надають соціальні послуги.

Отже, з прийняттям Закону №966-IV та постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2004 №558 змінилось правове регулювання порядку виплати та розмірів спірної компенсації, її виплата повинна здійснюватися відповідно до вимог Закону №966-IV та прийнятої на її виконання постанови Уряду, тому призначення та виплата позивачці вищевказаної компенсації, виходячи з розмірів, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2004 №832, є необґрунтованою.

Згідно з пунктом 1 Порядку №558 щомісячна компенсаційна виплата (далі - компенсація) призначається непрацюючим фізичним особам, які постійно надають соціальні послуги громадянам похилого віку, інвалідам, дітям-інвалідам, хворим, які не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги (крім осіб, що обслуговуються соціальними службами).

За змістом пункту 2 Порядку №558 фізичним особам, які надають соціальні послуги громадянам похилого віку, які за висновком лікарсько-консультаційної комісії потребують постійного стороннього догляду і не здатні до самообслуговування, компенсація призначається у розмірі 10 відсотків від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Аналіз викладених вище правових норм дає підстави суду дійти висновку, що компенсація фізичним особам, які надають соціальні послуги громадянам похилого віку, які за висновком лікарсько-консультаційної комісії потребують постійного стороннього догляду і не здатні до самообслуговування, призначається лише непрацюючим фізичним особам.

Однак, суд дійшов висновку, що у період з 29.09.2015 по 22.04.2021 позивачка не належала до непрацюючих фізичних осіб, а отже не мала права на отримання компенсаційної виплати як особа, що здійснює догляд за особою старше 80-ти років, а тому її вимога про стягнення з відповідача недоплаченої компенсації в розмірі 20 469,03 грн. за січень 2016 року - січень 2017 року є необґрунтованою.

Такий висновок суду обґрунтовується тим, що відповідно до наказу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 23.10.2019 №157-к ОСОБА_1 на виконання постанови Верховного Суду від 09.10.2019 у справі №826/12592/14 з 14.08.2014 поновлено на посаді головного спеціаліста відділу контролю за правильністю призначення пенсій управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі міста Києва.

При цьому судом також встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.07.2020 у справі № 826/12592/14, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.10.2020, частково задоволено позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві виплатити на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.08.2014 по 09.10.2019 у розмірі 282 806,70 грн.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наведених вище обставин суд вважає, що відповідач належним чином довів суду відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , що зумовлює необхідність суду відмовити у їх задоволенні.

Підстави для вирішенні судом питання про розподіл судових витрат до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Керуючись статтями 2, 72, 73, 77, 139, 143, 243-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295-297 цього Кодексу.

Суддя Шейко Т.І.