Справа № 420/6981/21
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2022-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2022 р.м.ОдесаСправа № 420/6981/21
Головуючий в 1 інстанції: Аракелян М.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Кравченка К.В.

- Ступакової І.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2021 року у справі за адміністративним позовом громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення,-

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

27 липня 2021 року громадянин В`єтнаму ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №328033 від 30.03.2021 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначив, що йому - громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відділом ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області 10.09.2010 року надано дозвіл на імміграцію на підставі Закону України «Про імміграцію» та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 10.09.2010 року з терміном дії безстроково.

Станом на момент прийняття рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію - на 10.09.2010 року дійсність, чинність та законність відповідних документів, визначених ст. 9 Закону №2491 - ІІІ працівниками ВГІРФО ГУ МВС України перевірялись. Зазначені дії не були визнані протиправними або незаконними.

Підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу, визначених у ст. 10 Закону України «Про імміграцію» не було виявлено у зв`язку з чим, позивачу - громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відділом ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області 10.09.2010 року надано дозвіл на імміграцію на підставі п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію» та документовано посвідкою на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 10.09.2010 року з терміном дії безстроково.

09.01.2021 року за електронною адресою представника позивача - адвоката Вітер Г.Р. в рамках надання правничої допомоги, у відповідь на адвокатський запит №АЗ-05/2021 ГУ ДМС України в Одеській області письмовою відповіддю №5100.5.3-696/51.1-21 повідомлено про те, що позивача документовано посвідкою від 10.09.2010 року і на момент звернення рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки не приймалось.

Представником позивача - адвокатом Вітер Г.Р. в рамках надання правничої допомоги, у відповідь на адвокатський запит №АЗ-74/2021 отримано лист №5100.5.3-3733/51.1-21 від 06.04.2021 року, де повідомлено про скасування дозволу на імміграцію та надано рішення №328033 від 30.03.2021 року

Вважаючи рішення відповідача про скасування дозволу на імміграцію в Україну та скасування посвідки на постійне проживання в Україні протиправним, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Представник відповідача зазначив, що підставою для надання позивачу дозволу на імміграцію стала реєстрація його шлюбу з ОСОБА_2 , яка на момент укладання шлюбу була громадянкою України. Втім, за рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 28.04.2011 року відмовлено ОСОБА_2 у встановленні факту постійного проживання її батьків на території України, а на підставі рішення УМВС України в Херсонській області від 25.05.2011 року скасовано рішення про набуття громадянства дружини позивача ОСОБА_2 . Таким чином, з огляду на нечинність документів, на підставі яких було надано дозвіл на імміграцію цей дозвіл було скасовано.

Крім того, відповідач зауважив, що Відділ ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області було ліквідовано, ГУ ДМС не є його правонаступником та в разі виявлення суперечностей у справах повинна виконувати свої обов`язки з перевірки законності документування осіб.

Представник третьої особи, Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області, вказав, що за зверненням позивача від 29.01.2021 року йому проведено обмін посвідки на постійне проживання.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2021 року адміністративний позов громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 - задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №328033 від 30.03.2021 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн.

На вказане рішення суду Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу. Апелянт просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2021 року та прийняте нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апелянт в своїй апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення судом першої інстанції допущено невідповідність висновків обставинам справи, у зв`язку з чим неправильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права. У зв`язку з викладеним, на думку апелянта, рішення є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

Громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відділом ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області 10.09.2010 року надано дозвіл на імміграцію на підставі п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію» та документовано посвідкою на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 10.09.2010 року з терміном дії безстроково.

Підставою для надання такого дозволу став факт перебування позивача у шлюбі з ОСОБА_2 з 18.06.2008 року, яка є громадянкою України.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 28.04.2011 року відмовлено ОСОБА_2 у встановленні факту постійного проживання її батьків на території України, а на підставі рішення УМВС України в Херсонській області від 25.05.2011 року скасовано рішення про набуття громадянства дружини позивача ОСОБА_2 .

09.01.2021 року за електронною адресою представника позивача - адвоката Вітер Г.Р. в рамках надання правничої допомоги, у відповідь на адвокатський запит №АЗ-05/2021 ГУ ДМС України в Одеській області письмовою відповіддю №5100.5.3-696/51.1-21 повідомлено про те, що позивача документовано посвідкою від 10.09.2010 року і на момент звернення рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки не приймалось.

Представником позивача - адвокатом Вітер Г.Р. в рамках надання правничої допомоги, у відповідь на адвокатський запит №АЗ-74/2021 отримано лист №5100.5.3-3733/51.1-21 від 06.04.2021 року, де повідомлено про скасування дозволу на імміграцію та надано рішення №328033 від 30.03.2021 року ГУДМС України в Одеській області.

16.02.2021 року ГУДМС України у Харківській області в порядку обліку позивача документовано посвідкою від 20.02.2021року.

Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Умови та порядок імміграції в України іноземців та осіб без громадянства, регулюється Законом України «Про імміграцію» від 7 червня 2001 року № 2491-III (далі по тексту - Закон №2491-III).

Відповідно до ст.1 Закону № 2491-III імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею третьою Закону № 2491-III визначено, що правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно ст.6 Закону № 2491-II центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів: 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання; 5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Відповідно до приписів ст.9 Закону № 2491-II заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки;

2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Отже, процедура оформлення дозволу на імміграцію передбачає, що заявник повинен подати відповідну заяву до органу міграційної служби з додавання певного переліку документів. При цьому, в разі ненадання повного пакету документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Відповідно до ст. 11 Закону № 2491-II особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Аналіз наведених вище норм вказує на те, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 18 листопада 2019 року по справі №820/5953/16, 09 липня 2020 року по справі №823/407/18.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів звертає увагу, що з матеріалів даної справи вбачається, що при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні орган міграційної служби (ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області) проводив перевірку дійсності, чинності та законність відповідних документів, визначених ст. 9 Закону «Про імміграцію».

Керуючись приписами Закону України «Про імміграцію» підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу не було виявлено, у зв`язку з чим надано посвідку на постійне проживання в Україні, а саме 10.09.2010 року позивача було документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 10.09..2010 року.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення ГУ ДМС в Одеській області від 30.03.2021 року №328033 про скасування ОСОБА_1 (уродженцю В`єтнаму) дозволу на імміграцію в Україну вбачається, що останньому на підставі пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» , скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий « 10» вересня 2010 року.

Відповідно до п.1 ч.1ст.12 Закону № 2491-II дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Отже, аналіз наведеної норми Закону передбачає, що підставою для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Наведений вище висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 25 листопада 2019 року по справі №820/5383/16.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, під час розгляду даної справи в судах першої та апеляційної інстанцій не було надано доказів в підтвердження саме винних дій позивача щодо надання неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, що стало підставою для прийняття рішення відповідачем про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну, а тому відповідно останнім не доведено правомірність прийнятих ним рішень, які є предметом оскарження у даній справі.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що за рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 28.04.2011 року відмовлено ОСОБА_2 у встановленні факту постійного проживання її батьків на території України, а на підставі рішення УМВС України в Херсонській області від 25.05.2011 року скасовано рішення про набуття громадянства дружини позивача ОСОБА_2 та у зв`язку з чим дозвіл на імміграцію наданий на підставі документу, який втратив чинність, оскільки паспорт його дружини як громадянки України є недійсним, то колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими, з огляду на наступне.

Як вже було зазначено вище, при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні орган міграційної служби (ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області) проводив перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивача та керуючись приписами Законом №2491-II підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу не було виявлено, у зв`язку з чим надано посвідку на постійне проживання в Україні.

Якщо відповідач вважав, що надана позивачем при зверненні до органу міграційної служби з метою отримання дозволу на імміграцію копія свідоцтва про укладення шлюбу є підробленою або містить ознаки підробки, останній не був позбавлений можливості звернутися до відповідних компетентних (правоохоронних) органів з відповідною заявою для проведення відповідної експертизи в процесі досудового розслідування, однак матеріали даної справи не містять відповідних звернень.

При цьому, колегія суддів зауважує, що як вже зазначалося вище, чинним законодавством визначено, що підставою для скасування дозволу на імміграцію є саме свідоме надання неправдивих відомостей і в даному випадку відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не має повноважень самостійно встановлювати факт свідомого чи не свідомого надання заявником неправдивих відомостей, зазначених в офіційних документах, тим паче факту надання підроблених таких документів.

Наведений вище висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 14 листопада 2018 року по справі №815/1032/17.

Також колегія суддів зазначає, що навіть якщо дозвіл на імміграцію було надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладення тягара наслідків такої помилки або зловживання на позивача у справі є порушенням його законних прав та інтересів.

Відповідно до вимог ч.2 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо задоволення позовної заяви Управління дорожнього господарства Одеської міської ради.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що судове рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий суддя Джабурія О.В.
Судді Ступакова І.Г. Кравченко К.В.