Справа № 640/13401/20
Суддя: Пилипенко Олена Євгеніївна
Дата ухвалення: 2022-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Глущенко Я.Б. та Собківа Я.М.,

при секретарі - Ткаченко В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Київської Митрополії Української Православної Церкви на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом Київської Митрополії Української Православної Церкви до Чернігівської обласної ради, треті особи: Свято-Благовєщенський чоловічий монастир Ніжинської Єпархії Української православної церкви, Ніжинська міська рада Чернігівської області про визнання протиправним рішення,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2020 року позивач - Київська Митрополія Української Православної Церкви звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Чернігівської обласної ради, треті особи: Свято-Благовєщенський чоловічий монастир Ніжинської Єпархії Української православної церкви, Ніжинська міська рада Чернігівської області про визнання протиправним рішення, в якому просив:

- визнати незаконним та протиправним рішення Чернігівської обласної ради від 18.12.2019 року №62-21/VІІ «Про передачу культової споруди у власність Свято-Благовіщенському чоловічому монастирю Ніжинської єпархії Української Православної Церкви» та скасувати його;

- визнати незаконним та протиправним рішення Чернігівської обласної ради від 18.12.2019 року №63-21/VІІ «Про порушення клопотання щодо безоплатної передачі у комунальну власність Ніжинської міської ради пам'ятки архітектури місцевого значення, охоронний №830/5 Будинки лавок Благовіщенського монастиря», що розташована за адресою: м. Ніжин, вул. Гоголя, 10, 12 та скасувати його.

Позивачем одночасно з позовною заявою подано заяву про забезпечення позову, в якій позивач просив забезпечити позов шляхом:

- зупинення дії рішення Чернігівської обласної ради від 18.12.2019 року №62-21/VI «Про скасування рішення Чернігівської обласної ради від 25.09.2019 року №72-19/VII Про передачу культової споруди у власність Свято-Благовіщенському чоловічому монастирю Ніжинської єпархії Української православної Церкви»;

- зупинення дії рішення Чернігівської обласної ради стосовно прийняття рішення 18.12.2019 року №63-21/VI «Про порушення клопотання щодо безоплатної передачі у комунальну власність Ніжинською міською ради пам`ятки архітектури місцевого значення, охоронний №830/5 Будинки лавок Благовіщенського монастиря», що розташована за адресою: м. Ніжин, вул.Гоголя,10, 12 ;

- заборони Ніжинській міській раді Чернігівської області вчиняти дії щодо передачі у власність, проведення державної реєстрації пам`ятки архітектури місцевого значення, охоронний №830/5 Будинки лавок Благовіщенського монастиря , що розташована за адресою: м. Ніжин, вул.Гоголя,10, 12.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.06.2020 року заяву Київської митрополії Української православної церкви про забезпечення адміністративного позову задоволено частково, а саме:

- зупинено дію рішення Чернігівської обласної ради від 18.12.2019 року №62-21/VI «Про скасування рішення Чернігівської обласної ради від 25.09.2019 року №72-19/VII Про передачу культової споруди у власність Свято-Благовіщенському чоловічому монастирю Ніжинської єпархії Української православної Церкви»;

- зупинено дію рішення Чернігівської обласної ради стосовно прийняття рішення 18.12.2019 року №63-21/VI «Про порушення клопотання щодо безоплатної передачі у комунальну власність Ніжинською міською ради пам`ятки архітектури місцевого значення, охоронний №830/5 Будинки лавок Благовіщенського монастиря», що розташована за адресою: м. Ніжин, вул.Гоголя,10, 12 ;

- в іншій частині заяви відмовлено.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 вересня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач - Київська митрополія Української православної церкви звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржувану постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

20 грудня 2021 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 54698, від Ніжинської міської ради Чернігівської області надіслано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до змісту якого третя особа повністю заперечує проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою, рішення суду першої інстанції - законним, наголошує, що станом на дату подання позовної заяви спірне нерухоме майно перебуває у комунальній власності Чернігівської обласної ради.

Крім того, у відзиві третя особа просить здійснювати розгляд справи за участю її представника, втім, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні даного клопотання, з огляду на наступне.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до ч. 2 ст. 311 КАС України підставою для розгляду справи в іншому порядку, ніж передбачений ч. 1 ст. 311 КАС України, є висновок суду про необхідність її розгляду у судовому засіданні.

Разом з тим, саме по собі клопотання сторони про розгляд справи за її участю, яка відповідно до закону може розглядатися в порядку письмового провадження, не є достатньою підставою для призначення її до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в ухвалі від 27 серпня 2019 року у справі № 826/7244/18, відповідно до якої бажання сторін у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, висловлені ними в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідності призначення справи до розгляду з викликом її учасників.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що станом на час розгляду справи спірне рішення обласної ради від 25.09.2019 року №72-19/VII «Про передачу культової споруди у власність Свято-Благовіщенському чоловічому монастирю Ніжинської єпархії Української православної Церкви» не виконано, заходи щодо передачі будинку лавок Благовіщенського монастиря не здійснювались, відтак, відсутні правовідносини, які пов'язані із володінням релігійною організацією таким майном, у зв'язку з чим, Чернігівська обласна рада могла скасувати власне рішення ненормативного характеру, позовна вимога в частині скасування рішення Чернігівської обласної ради від 18.12.2019 №63-21/VІІ «Про порушення клопотання щодо безоплатної передачі у комунальну власність Ніжинської міської ради пам'ятки архітектури місцевого значення, охоронний №830/5 Будинки лавок Благовіщенського монастиря», що розташована за адресою: м. Ніжин, вул. Гоголя, 10, 12 також задоволенню не підлягає, оскільки не стосується саме інтересів позивача, та, відповідно, не порушує його прав та законних інтересів в розумінні ч. 1 ст. 5 КАС України.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 25.09.2019 року Чернігівською обласною радою прийнято рішення №72-19 / VIІ «Про передачу культової споруди у власність Свято-Благовіщенському чоловічому монастирю Ніжинської єпархії Української православної Церкви», а саме:

1. Передати безоплатно із спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області у власність Свято-Благовіщенському чоловічому монастирю Ніжинської єпархії Української Православної Церкви пам'ятки архітектури національного значення - будинки лавок Благовіщенського монастиря, що розташовані за адресою: м. Ніжин, вул. Гоголя, 10, 12 (охоронний №830/5).

2. Управлінню комунального майна обласної ради здійснити заходи щодо передачі будинку лавок Благовіщенського монастиря відповідно до вимог законодавства.

Позивач стверджує, що зазначене рішення є актом одноразового застосування та вичерпало свою дію шляхом його виконання, також, на думку позивача, спірним рішенням було передано право власності чоловічому монастирю.

Втім, 18.12.2019 року Чернігівською обласною радою прийнято рішення №62-21/VI «Про скасування рішення Чернігівської обласної ради від 25.09.2019 року №72-19/VII «Про передачу культової споруди у власність Свято-Благовіщенському чоловічому монастирю Ніжинської єпархії Української православної Церкви».

18.12.2019 року Чернігівською обласною радою прийнято рішення №63-21/VI «Про порушення клопотання щодо безоплатної передачі у комунальну власність Ніжинською міською ради пам`ятки архітектури місцевого значення, охоронний №830/5 Будинки лавок Благовіщенського монастиря», що розташована за адресою: м. Ніжин, вул.Гоголя,10, 12 , яким встановлено:

1. Порушити клопотання перед Ніжинською міською радою щодо безоплатної передачі із спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області у комунальну власність міста Ніжина пам`ятки архітектури місцевого значення, охоронний №830/5 Будинки лавок Благовіщенського монастиря , що розташована за адресою: м. Ніжин, вул.Гоголя,10, 12.

2. У разі надання згоди Ніжинською міською радою на безоплатне прийняття майна, передати об'єкт нерухомості, що зазначений у п.1 цього рішення.

23.01.2020 року Ніжинська міська рада прийняла рішення №17-66/2020 «Про надання згоди на безоплатне прийняття у комунальну власність Ніжинської міської об'єднаної територіальної громади в особі Ніжинської міської ради Чернігівської області пам'ятки архітектури, охоронний №830/5 Будинки лавок Благовіщенського монастиря», що розташована за адресою: м. Ніжин, вул.Гоголя,10, 12, яким встановлено:

1. Надати згоду на безоплатне прийняття у комунальну власність Ніжинської міської об'єднаної територіальної громади в особі Ніжинської міської ради Чернігівської області пам'ятки архітектури, охоронний №830/5 Будинки лавок Благовіщенського монастиря , що розташована за адресою: м. Ніжин, вул.Гоголя,10, вул. Гоголя, 1, відповідно до Технічних характеристик об'єктів.

Не погоджуючись із вищевказаними рішеннями Чернігівської обласної ради, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції, доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 року №280/97-ВР (далі - Закон 280/97) встановлено, що право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Частиною 2 ст.10 Закону 280/97 передбачено, що обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.

Статтею 60 Закону 280/97 закріплено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Пунктом 5 ст.60 Закону 280/97 встановлено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Також, ст.143 Конституції України закріплено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Статтею 43 Закону 280/97 передбачено, що виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради вирішуються в установленому законом порядку питань щодо управління об'єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Частиною 1 ст.53 Закону 280/97 рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Питання щодо можливості скасування рішень органу місцевого самоврядування було аналізовано в рішенні Конституційного Суду від 16.04.2009 року у справі № 1-9/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування).

Так, у вказаному рішенні Конституційним Судом було зроблено висновок, що в аспекті конституційного подання положення частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (з наступними змінами) стосовно права органу місцевого самоврядування скасовувати свої раніше прийняті рішення та вносити до них зміни необхідно розуміти так, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вірно було наголошено судом першої інстанції, майно, щодо якого були прийняті спірні рішення, а саме: будинки лавок Благовіщенського монастиря, що розташовані за адресою: м. Ніжин, вул. Гоголя, 10, 12, належить на праві спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно ЯЯЯ №710105 від 06.05.2006 та ЯЯЯ №086068 від 28.02.2006 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (в тому числі й станом на дату розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції, дата формування реєстру - 13.12.2021 року).

Рішенням Чернігівської обласної ради від 25.09.2019 року №72-19/VII «Про передачу культової споруди у власність Свято-Благовіщенському чоловічому монастирю Ніжинської єпархії Української православної Церкви», встановлено:

1. Передати безоплатно із спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області у власність Свято-Благовіщенському чоловічому монастирю Ніжинської єпархії Української Православної Церкви пам'ятки архітектури національного значення - будинки лавок Благовіщенського монастиря, що розташовані за адресою: м. Ніжин, вул. Гоголя, 10, 12 (охоронний №830/5).

2. Управлінню комунального майна обласної ради здійснити заходи щодо передачі будинку лавок Благовіщенського монастиря відповідно до вимог законодавства.

Разом з тим, як вірно зазначено судом першої інстанції, на виконання вище зазначеного рішення так і не були передані у власність Свято-Благовіщенському чоловічому монастирю Ніжинської єпархії Української Православної Церкви пам'ятки архітектури національного значення - будинки лавок Благовіщенського монастиря, що розташовані за адресою: м. Ніжин, вул. Гоголя, 10, 12 (охоронний №830/5), станом на час розгляду справи нерухоме майно перебуває у комунальній власності Чернігівської обласної ради. Доказів зворотного матеріали справи не містять.

Вказане спростовує доводи позивача в частині того, що спірне рішення від 25.09.2019 року №72-19/VII вичерпало свою дію, адже на підставі останнього виникли відносини, пов'язані із реалізацією певних суб'єктивних прав, а саме - прав релігійних організації отримати у власність будинки лавок Благовіщенського монастиря.

Колегія суддів наголошує, що конструкція, якою оперує позивач «виникли відносини, пов'язані із реалізацією певних суб'єктивних прав», а суто суб'єктивним відношенням позивача до спірного рішення, адже жодних юридично - значимих дій, як було зазначено вище останнім вчинено не було.

Як вірно було наголошено судом першої інстанції, ключовим питанням у контексті можливості скасування органом місцевого самоврядування свого владного управлінського рішення є визначення того, яким за своєю правовою природою є відповідний акт - нормативним чи ненормативним.

Визначальною особливістю нормативного акта є його спрямованість на врегулювання відносин множинної кількості суб'єктів відповідних правовідносин - двох чи більше учасників певного виду відносин. Тобто об'єктом правового регулювання є встановлення загальних правил поведінки між декількома суб'єктами, які беруть на себе права чи обов'язки, що призводить до виникнення, зміни чи припинення відповідних правовідносин. Адресата юридичних приписів нормативного акта неможливо чітко ідентифікувати, оскільки ним потенційно може бути кожна особа, що зацікавлена в реалізації свого суб'єктивного права або охоронюваного законом інтересу.

Натомість ненормативні акти мають своїм предметом вплив на чітко визначеного суб'єкта права, якому надаються певні права або на якого покладаються певні обов'язки. І об'єктом правового регулювання тут виступає потреба закріплення певної суб'єктивної волі стосовно конкретної особи, що зумовлює виникнення певних змін у правовому статусі цієї особи. Тож адресат юридичних приписів ненормативного акта завжди чітко визначений, і, залежно від обставин, ініціатором його видання може бути як адресат, так і видавник відповідного акта.

Таким чином, співвідношення між нормативними та ненормативними актами визначається з огляду на мету їхнього видання: ненормативний акт є актом реалізації норм права, який видається тільки задля розв'язання певної ситуації за індивідуально-визначених обставин та умов, тоді як нормативні акти містять приписи права, що стосуються прав та інтересів невизначеного кола суб'єктів і які реалізуються без темпоральних обмежень.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі №182/2428/16-а.

З урахуванням суб'єктного складу та характеру спірних правовідносин, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що рішення обласної ради від 25.09.2019 року №72-19/VII є ненормативним правовим актом одноразового застосування, втім таке рішення, на переконання суду може бути скасовано самим органом місцевого самоврядування, оскільки нормами чинного законодавства чітко передбачено таку можливість у випадку, якщо рішення не виконане.

Відповідно до наявних матеріалів справи, станом на час розгляду справи, в тому числі й в суді апеляційної інстанції, спірне рішення обласної ради від 25.09.2019 року №72-19/VII «Про передачу культової споруди у власність Свято-Благовіщенському чоловічому монастирю Ніжинської єпархії Української православної Церкви» не виконано, заходи щодо передачі будинку лавок Благовіщенського монастиря не здійснювались, відтак, відсутні правовідносини, які пов'язані із володінням релігійною організацією таким майном.

У справі відсутні докази, які б підтверджували, що рішення Чернігівської обласної ради від 25.09.2019 року №72-19/VII було виконано та оформлена передача культової споруди у власність Свято-Благовіщенському чоловічому монастирю Ніжинської єпархії Української православної Церкви.

Щодо тверджень апелянта в тій частині, що об'єкти нерухомого майна за адресою: м. Ніжин, вул. Гоголя, 10, 12 є культовими спорудами і позивач має переважне право на передачу йому спірного нерухомого майна, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, згідно з п.4 роз'яснень Вищого арбітражного суду України від 29.02.1996 року №02-5/109 Про деякі питання, що виникають при застосуванні Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» під культовими будівлями та майном слід розуміти будівлі і речі, спеціально призначені для задоволення релігійних потреб громадян. Тому, зокрема, не можуть бути визнані культовими будівлями ті приміщення, що пристосовані для проживання священослужителів та інших служителів культу, якщо вони не є невід'ємною частиною культової споруди і не знаходяться на земельній ділянці, необхідній для обслуговування цієї споруди (сторожка тощо). Зазначені обставини можуть встановлюватись документами служби технічної інвентаризації.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що об'єкти нерухомого майна за адресою: м. Ніжин, вул. Гоголя, 10, 12 є культовими спорудами, адже функціональне призначення зазначеного майна спеціально пристосовано для здійснення комерційного (підприємницької) діяльності, а не для задоволення релігійних потреб громадян, відтак в цій частині не може застосовуватися Закон України «Про свободу совісті та релігійні організації» в частині безоплатної приватизації релігійною громадою, оскільки на даний час зазначені об'єкти нерухомого майна перебувають у розпорядженні КП Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації Чернігівської області.

Необхідно зазначити, що підставою для прийняття рішення Чернігівської обласної ради від 25.09.2019 року №72-19/VIІ стало клопотання Управління Ніжинської єпархії Української Православної Церкви та відповідно до ст.17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» про передачу культової споруди у власність Свято-Благовіщенському чоловічому монастирю Ніжинської єпархії УПЦ.

Згідно ч.1 ст.345 ЦК України фізична чи юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Оскільки нерухоме майно не є культовою спорудою, та на нього не поширюються вимоги Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» в частині безоплатної приватизації релігійною громадою, то в такому випадку відповідач повинен був застосувати норми Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» від 18.01.2018 р. №2269-8, яким встановлюється спеціальний режим відчуження майна, що перебуває у комунальній власності.

Таким чином, спірні об'єкти нерухомого майна, які належать на праві комунальної власності Чернігівської обласній раді, не можуть бути передані безоплатно юридичній особі приватного права, оскільки це суперечить вимогам Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна».

Як вірно наголошено судом першої інстанції, позовна вимога в частині скасування рішення Чернігівської обласної ради від 18.12.2019 р. №63-21/VІІ «Про порушення клопотання щодо безоплатної передачі у комунальну власність Ніжинської міської ради пам'ятки архітектури місцевого значення, охоронний №830/5 Будинки лавок Благовіщенського монастиря», що розташована за адресою: м. Ніжин, вул. Гоголя, 10, 12 також задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

За приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС).

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що право на оскарження рішення (індивідуального акта) суб'єкта владних повноважень надається особі, щодо якої воно прийняте або яке безпосередньо стосується її прав, свобод та інтересів.

Рішення Чернігівської обласної ради від 18.12.2019 р. №63-21/VІІ «Про порушення клопотання щодо безоплатної передачі у комунальну власність Ніжинської міської ради пам'ятки архітектури місцевого значення, охоронний №830/5 Будинки лавок Благовіщенського монастиря», що розташована за адресою: м. Ніжин, вул. Гоголя, 10, 12 не стосується інтересів позивача, та, відповідно, не порушує його прав та законних інтересів в розумінні ч. 1 ст. 5 КАС України.

Щодо решти аргументів сторін, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу Київської Митрополії Української Православної Церкви - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 вересня 2021 року - без змін.

Керуючись ст..ст. 241, 242, 311, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Київської Митрополії Української Православної Церкви - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 вересня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.Є.Пилипенко

Суддя: Я.Б.Глущенко

Я.М.Собківа

Повний текст виготовлено 18 січня 2022 року.