Справа № 265/6516/21
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2022-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 року справа №265/6516/21

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., Сіваченка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Полтавської митниці Державної митної служби України на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 05 жовтня 2021 р. у справі № 265/6516/21 (головуючий І інстанції Козлов Д.О., повний текст рішення складений 06.10.2021 р. у м. Маріуполь Донецької області) за позовом ОСОБА_1 до Полтавської митниці Державної митної служби України про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Полтавської митниці Державної митної служби України про скасування постанови №0173/11000/21 від 12 серпня 2021 року, винесену у справі №0173/11000/21 про порушення митних правил, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ст.485 Митного кодексу України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів на суму 1015675,50 грн. і закрити справу про адміністративне правопорушення (а.с. 2-10).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 05 жовтня 2021 року позов задоволено. Постанову № 0173/11000/21 від 12 серпня 2021 року про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за порушення ст. 485 МК, винесену в.о. начальника Полтавської митниці Державної митної служби України, Бабич В.М. скасовано. Провадження по справі № 0173/11000/21 про порушення митних правил за ст. 485 МК відносно ОСОБА_1 закрито (а.с. 129-136).

Відповідач із таким судовим рішенням не погодився, звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що згідно ст.14.1.213 Податкового кодексу України, резиденти це, зокрема, фізична особа, яка має місце проживання в Україні…, якщо перебуває в Україні не менше 183 днів (включаючи день приїзду та від`їзду) протягом періоду або періодів податкового року. Позивач постійно проживав та отримував в 2018-2020 роках дохід від підприємницької діяльності на території України, тобто мав статус резидента України. Відповідно до ч. 4 ст. 380 МК України, тимчасове ввезення громадянами-резидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування, що класифікуються за товарними позиціями 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепів до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД дозволяється на строк до одного року під письмове зобов`язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, після сплати всіх митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів. Натомість транспортний засіб, ввезений позивачем 16.09.2019 року як нерезидентом, перебуває в митному режимі тимчасового ввезення до 1 року без сплати митних платежів. Крім того, посилаючись на висновок Верховного Суду викладений у постанові від 23.10.2018р. по справі №760/20661/15-а зазначає, що аналіз ст.485 МК України свідчить про те, що наведені варіанти дій, які являють собою об`єктивну сторону даного правопорушення, можуть вчиненні як умисно (в тому числі з непрямим умислом), так і у зв`язку з необережністю (недбалістю). Особа, відповідальна за передбачені цією статтею дії, може прямо і не бажати настання відповідної мети, однак повинна усвідомлювати можливість настання наслідків своїх дій у вигляді неналежної сплати митних платежів. Також зазначає, що згідно ч. 4 ст. 288 КУпАП особа, яка оскаржила постанову про адміністративне правопорушення звільняється від сплати державного мита. Отже сума судового збору підлягає поверненню позивачу, як помилково сплачена (а.с. 142-148).

У відзиві на апеляційну скаргу позивач проти доводів апеляційної скарги заперечував, вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі.

Відповідачем подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з участю в іншій справі та можливістю прийняття участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції, у задоволенні якого було відмовлено, оскільки явка сторін не визнавалась судом обов`язковою та ця категорія справ відноситься до термінових.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що на підставі постанови у справі про порушення митних правил № 0173/11000/21 від 12 серпня 2021 року в.о. начальника Полтавської митниці Державної митної служби України вбачається, що розглянувши справу без присутності особи, розпочату 06 квітня 2021 роки, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбачених ст. 485 Митного кодексу України, та накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 300% несплаченої суми митних платежів на суму 1 015 675,50 грн..

Вказана постанова № 0173/11000/21 від 12 серпня 2021 року обґрунтована тим, що 16 вересня 2019 р. ОСОБА_1 на підставі виду на проживання в Придністровській Молдавській Республіці для іноземця від 14 травня 2008 р. № 008822 та паспорту громадянина для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , виданого 19 квітня 2018 року, як нерезидент, у зоні діяльності Чернігівської митниці ДФС через «зелений коридор» ввіз на митну територію України автомобіль «Mersedes Benz», модель S400, кузов № НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 (MD), в митному режимі тимчасове ввезення до 1 року без сплати митних платежів (а.с. 16-17).

За листом Управління Служби безпеки України в Полтавській області від 5 березня 2021 року № 14/2778 на адресу Дніпровської митниці Держмитслужби надійшли відомості відносно ОСОБА_1 щодо протиправного ввезення позивачем на митну територію України транспортного засобу в режимі тимчасового ввезення як нерезидентом із використанням відповідних пільг (а.с. 83).

Факт перетинання 16 вересня 2019 р. ОСОБА_1 на автомобілі «Mersedes Benz», модель S400, кузов НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , з тимчасовим ввезенням до 1 року через «зелений коридор» на підставі паспорту громадянина для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , у зоні діяльності Чернігівської митниці ДФС підтверджується відомостями з Північної митниці Держмитслужби (а.с. 87-88).

Відповідно листа від 05 лютого 2021 року № 1346/5/16-31-12-02-18 Державної податкової служби України вбачається, що ОСОБА_1 , отримував доходи за період 2018-2020 роки (а.с. 84зв.-85).

Відповідно відомостей Державної міграційної служби України в Донецькій області від 1 лютого 2021 року вбачається, що позивач документований паспортом громадянина України від 8 грудня 2012 року та двома паспортами громадянина України для виїзду за кордон термінами дії до 10 січня 2023 року та до 19 квітня 2028 року відповідно (а.с. 84).

Також згідно із видом на проживання строком діє до 22 травня 2022 року в Придністровській Молдовській Республіці для іноземця (№ НОМЕР_4 ), виданого 14 травня 2008 року ОСОБА_1 , вбачається, що позивач прибув на постійне проживання до Придністровської Молдовської Республіки та ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання по АДРЕСА_1 (а.с. 13).

Відповідно свідоцтва про реєстрацію ( НОМЕР_5 ) від 05 липня 2006 року вбачається, що ОСОБА_1 є власником легкового автомобіля «Mersedes Benz», модель S400, кузов НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , 2002 року випуску (а.с. 14).

Згідно із інформацією щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування в межах з Донецькою та Луганською областями та тимчасово окупованою територією АР Крим, наданою Державною прикордонною службою України 17 лютого 2021 року, вбачається, що у період з 1 січня 2018 року по 17 лютого 2021 року ОСОБА_2 , здійснював виїзд та в`їзд на територію України на автомобілі н/з НОМЕР_3 до 16 вересня 2019 року, а загалом на території України був відсутній у 2018 році 12 днів, у 2019 році 12 днів (а.с. 83 зв.).

За письмовими поясненнями ОСОБА_1 від 27 квітня 2021 року та від 04 серпня 2021 року повідомляв представників Дніпровської митниці Держмитслужби про незаконне заволодіння невідомими особами його транспортним засобом «Mersedes Benz», модель S400, кузов № НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , а також, що досудове розслідування за даним фактом триває, тому він не має у користуванні вказаного автомобіля. Таким чином заперечував наявність у своїх діях складу правопорушення за ст. 485 МК. (а.с. 97, 100).

За службовою запискою від 22 березня 2021 року начальника адміністрування митних платежів, митної вартості та митно-тарифного регулювання Дніпровської митниці Держмитслужби вбачається, що наявна інформація про подібні транспортні засоби, що мають схожі характеристики, завдяки чому виконують однакові функції порівняно з товарами, що оцінюються, та вважаються комерційно взаємно замінними у період найбільш наближений до 16 вересня 2019 року, зокрема, щодо автомобіля «Мерседес Бенц» S400CDI, 2003 р. в., із задекларованою вартістю 4870 євро від 6 грудня 2018 року (а.с. 91).

Таким чином за службовою запискою митного поста «Полтава» Дніпровської митниці Держмитслужби від 25 березня 2021 року був наданий розрахунок митних платежів по автомобілю позивача, «Mersedes» S400, кузов № НОМЕР_2 , 2002 року, внаслідок чого така вартість становить 338 558,50 грн. (а.с. 90).

Крім того, на підставі відомостей з ЄРДР від 22 березня 2021 року вбачається, що 04 листопада 2020 року до ЄРДР були внесені відомості за заявою від 03 листопада ОСОБА_1 щодо кримінального провадження №0002408 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК, за фактом викрадення у позивача на початку вересня 2020 року автомобіля «Mersedes», модель S400, № НОМЕР_2 , 2002 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 на території СТО по вул. Героїв Чорнобильців 33-А (а.с. 22).

При цьому ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтава за скаргою ОСОБА_1 , постанову про закриття кримінального провадження № 0002408 від 04 листопада 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК скасовано та направлено матеріали справи для організації досудового розслідування (а.с. 101-102).

Наведені обставини сторонами не оспорюються. Спірним у цій справі є

правомірність притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, передбачених ст. 485 Митного кодексу України.

Суд зазначає, що диспозиція ст. 485 МК України передбачає відповідальність за порушення митних правил у вигляді накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів внаслідок заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості, та/або надання з цією ж метою митному органу документів, що містять такі відомості, або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, а так само використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги.

На підставі п. 4 ч. 1 ст. 276 МК України платниками мита є особа, яка використовує товари, митне оформлення яких було здійснено з умовним звільненням від оподаткування, не за цільовим призначенням та/або всупереч умовам чи цілям такого звільнення згідно з цим Кодексом, іншими законами України, а також будь-які інші особи, які безпідставно використовують звільнення від оподаткування митом (податкову пільгу).

Так за п. 27 ч. 1 ст. 4 МК України митні платежі складаються з мита; акцизного податку із ввезених на митну територію України підакцизних товарів; податку на додану вартість із ввезених на митну територію України товарів.

Відповідно до ч. 2 ст. 270 МК України правила оподаткування товарів, що переміщуються через митний кордон України, іншими (крім мита) митними платежами встановлюються Податковим кодексом України з урахуванням особливостей, що визначаються цим Кодексом.

За п. 3 ч. 1 ст. 292 МК України митні платежі не сплачуються у разі, якщо відповідно до цього Кодексу, Податкового кодексу України, інших законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України при ввезенні товарів на митну територію України або вивезенні товарів з митної території України товари були поміщені у митний режим, який відповідно до положень цього Кодексу не передбачає сплату митних платежів, - на період дії цього режиму та при виконанні умов, що випливають з такого режиму.

Відповідно до ч. 1 ст. 103 МК України тимчасове ввезення - це митний режим, відповідно до якого іноземні товари, транспортні засоби комерційного призначення ввозяться для конкретних цілей на митну територію України з умовним повним або частковим звільненням від оподаткування митними платежами та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності і підлягають реекспорту до завершення встановленого строку без будь-яких змін, за винятком звичайного зносу в результаті їх використання.

На підставі ч. 1 ст. 380 МК України тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року. Обов`язковою умовою допуску зазначених транспортних засобів до тимчасового ввезення на митну територію України є реєстрація цих транспортних засобів в уповноважених органах іноземних держав, що підтверджується відповідним документом.

За ч. 2 ст. 380 МК України транспортні засоби особистого користування, що тимчасово ввозяться на митну територію України громадянами-нерезидентами, не підлягають письмовому декларуванню та звільняються від проведення заходів офіційного контролю, а також від подання документів та/або відомостей, що підтверджують дотримання встановлених заборон та/або обмежень щодо переміщення транспортних засобів особистого користування через митний кордон України.

Натомість, відповідно до ч. 4 ст. 380 МК України тимчасове ввезення громадянами-резидентами транспортних засобів особистого користування, що класифікуються за товарними позиціями 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепів до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД дозволяється на строк до одного року під письмове зобов`язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, після сплати всіх митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів.

Крім того, за ч. 4 ст. 380 МК України громадяни-резиденти, які перебувають на тимчасовому консульському обліку в консульській установі України за кордоном, мають право тимчасово ввозити на митну територію України під письмове зобов`язання про зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, один транспортний засіб особистого користування, що класифікується за товарною позицією 8703 (крім товарної підпозиції 8703 10) згідно з УКТ ЗЕД, та причіп до нього, що класифікується за товарною підпозицією 8716 10 згідно з УКТ ЗЕД (за умови ввезення разом із транспортним засобом), на строк, що не перевищує 60 днів протягом одного календарного року (який може бути як безперервним, так і з перервами), без сплати митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів. Зазначені транспортні засоби можуть бути тимчасово ввезені на митну територію України за умови подання митному органу документів, що підтверджують право власності громадянина на такі транспортні засоби та їх реєстрацію на території відповідної країни.

Суд зазначає, що за пп. «в» п. 33 ч. 1 ст. 4 МК України нерезидентами є фізичні особи, зокрема, громадяни України, які мають постійне місце проживання за межами України, у тому числі ті, які тимчасово перебувають на території України.

В той же час за пп.«в» п. 50 ч. 1 ст. 4 МК України резидентами є фізичні особи, зокрема, громадяни України, які мають постійне місце проживання в Україні, у тому числі ті, які тимчасово перебувають за кордоном.

При цьому за п. 45 ч. 1 ст. 4 МК України постійне місце проживання - місце проживання на території будь-якої держави не менше одного року громадянина, який не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом будь-якого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цим громадянином службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом).

Водночас, згідно з пунктом 1 статті 2 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року №2235-III якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України; якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Отже, для того, щоб особа вважалась нерезидентом, вона повинна відповідати певним характерним критеріям, а саме бути іноземцем чи особою без громадянства або громадянином України, який має постійне місце проживання за межами України, у тому числі таким, який тимчасово перебуває на території України.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним судом у постанові від 01 липня 2021 року у справі № 751/4094/17.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач є громадянином України, що підтверджується паспортом НОМЕР_6 від 08.12.2012р., зареєстровано місце проживання 15.12.2012р. АДРЕСА_2 .

Позивач має вид на проживання в Придністровській Молдовській Республіці для іноземця (№ НОМЕР_4 ), виданого 14 травня 2008 року по 14 травня 2010р., термін дії якого продовжено до 22 травня 2022 року, 21 червня 2010р. зареєстроване місце проживання по АДРЕСА_1 (а.с. 13).

Отже, останнє зареєстровано місце проживання позивача 15.12.2012р. АДРЕСА_2 .

Відповідно відомостей Державної міграційної служби України в Донецькій області від 1 лютого 2021 року позивач документований паспортом громадянина України від 8 грудня 2012 року та двома паспортами громадянина України для виїзду за кордон термінами дії до 10 січня 2023 року та до 19 квітня 2028 року відповідно (а.с. 84).

Згідно листа від 05 лютого 2021 року № 1346/5/16-31-12-02-18 Державної податкової служби України позивач отримував доходи за період 2018-2020 роки (а.с. 84зв.-85).

Згідно із інформацією щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування в межах з Донецькою та Луганською областями та тимчасово окупованою територією АР Крим, наданою Державною прикордонною службою України 17 лютого 2021 року, вбачається, що у період з 1 січня 2018 року по 17 лютого 2021 року ОСОБА_2 , здійснював виїзд та в`їзд на територію України на автомобілі н/з НОМЕР_3 до 16 вересня 2019 року, а загалом на території України був відсутній у 2018 році 12 днів, у 2019 році 12 днів (а.с. 83 зв.).

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що позивач мав статус резидента України, а тому на нього поширюються вимоги ч. 4 ст. 380 МК України.

Водночас, колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 1 статті 458 МК України порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

За приписами статті 489 МК України посадова особа при розгляді справи про порушення митних правил зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення особи, що вчинила правопорушення, від адміністративної відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Аналіз змісту наведених норм свідчить про те, що для притягнення до відповідальності на підставі статті 485 МК України необхідно доведення факту заявлення в митній декларації, зокрема, неправдивих відомостей та/або надання документів, що містять неправдиві відомості, й наявність прямого умислу, тобто усвідомлених і цілеспрямованих дій особи, направлених на уникнення сплати митних платежів або їх сплати у меншому розмірі.

Отже, зовнішній прояв (винного, протиправного) діяння, передбаченого статтею 485 МК України, обов`язково повинен поєднуватися з умислом суб`єкта його вчинення на посягання на охоронювані законом суспільні відносини (визначений законом порядок сплати митних платежів, податків та зборів).

У позовній заяві позивач наголошував на тому, що він мав намір виїхати з України, але його автомобілем незаконно заволоділи невідомі особи.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 04 листопада 2020 року до ЄРДР були внесені відомості за заявою від 03 листопада ОСОБА_1 щодо кримінального провадження №0002408 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК, за фактом викрадення у позивача на початку вересня 2020 року автомобіля «Mersedes», модель S400, № НОМЕР_2 , 2002 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 на території СТО по вул. Героїв Чорнобильців 33-А (а.с. 22).

При цьому, ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтава за скаргою ОСОБА_1 , постанову про закриття кримінального провадження № 0002408 від 04 листопада 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК скасовано та направлено матеріали справи для організації досудового розслідування (а.с. 101-102).

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що за відсутності доказів умисних дій позивача при тимчасовому, до 1 року, ввезенні 16 вересня 2019 р. автомобіля «Mersedes Benz», модель S400, кузов НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , без сплати митних платежів, у діях позивача відсутній склад правопорушення, передбачений ст. 485 МК України, що є підставою для скасування постанови від 12 серпня 2021 року про притягнення його до відповідальності за порушення ст. 485 МК України.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно задоволено позов.

Посилання апелянта на висновок Верховного Суду викладений у постанові від 23.10.2018 року по справі №760/20661/15-а колегія суддів не приймає, оскільки фактичні обставини, встановлені у зазначеній справі суттєво відрізняються від обставин справи за позовом ОСОБА_1 . Так, викладаючи правову позицію по справі № 760/20661/15-а, Верховний Суд виходив із встановленої по такій справі систематичності дій порушника митних правил, що стало свідченням усвідомлення ним порушення положень МК.

Щодо доводів апелянта, що згідно ч. 4 ст. 288 КУпАП особа, яка оскаржила постанову про адміністративне правопорушення звільняється від сплати державного мита, суд зазначає наступне.

У справах щодо оскарження постанов про адміністративне правопорушення у розумінні ст. 287, 288 КУпАП, як і в інших справах, які розглядаються судом у порядку позовного провадження, слід застосовувати ст. 2-5 Закону України «Про судовий збір», які пільг за подання позовної заяви, відповідних скарг у цих правовідносинах не передбачають.

З огляду на необхідність однакового підходу у визначенні розміру судового збору, який підлягає застосуванню у справах щодо накладення адміністративного стягнення та справляння судового збору, він складає за подання позовної заяви 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 5 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір").

Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку, викладеного Верховним Судом України в постанові від 13 грудня 2016 року, вказавши, що чинне законодавство містить ставку судового збору, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги у справі про оскарження постанови про адміністративне правопорушення та подальшому оскарженні позивачем та відповідачем судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №543/775/17).

Тобто, суд не приймає доводи апелянта, що особа, яка оскаржила постанову про адміністративне правопорушення звільняється від сплати державного мита та сума судового збору підлягає поверненню позивачу, як помилково сплачена.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 286, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Полтавської митниці Державної митної служби України на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 05 жовтня 2021 р. у справі №265/6516/21 - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 05 жовтня 2021 р. у справі № 265/6516/21 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 18 січня 2022 року.

Постанова набирає законної сили з дати її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

І.В. Сіваченко