Справа № 420/24143/21
Суддя: Потоцька Н.В.
Дата ухвалення: 2022-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

12 січня 2022 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Потоцька Н.В., розглянувши заяву-2 ОСОБА_1 за вхід. №75298/21 (подання пояснень за Вашими зауваженнями та рекомендаціями у ухвалі від 23.12.2021),

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Керівництва управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Першого заступника Одеського міського голови Кучука Михайла Ілліча в якому позивач просить:

визнати протиправною бездіяльність керівництва Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради в особі начальника управління О.Р. Авдєєва, заступників начальника управління Р.К. Якименко та В.Ю. Єфремова, першого заступника мера Одеси пана Кучука Михайла Ілліча щодо невиконання ними своїх обов`язків щодо організації проведення перевірки порушень чинного законодавства України під час незаконної реконструкції фундаменту будинку АДРЕСА_1 , що порушує гарантоване Конституцією України особисте немайнове право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля майже 50 мешканців будівлі;

зобов`язати керівництво Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради в особі начальника управління О.Р. Авдєєва, заступника начальника управління В.Ю. Єфремова, першого заступника мера Одеси пана Кучука Михайла Ілліча організувати та провести у повній відповідності до вимог Постанові КМУ від 23.05.2011 №553 «Про затвердження Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю» перевірку всіх, поданих у заяві ОСОБА_1 від 27.05.2021 до УДАБК фактів порушень житлово-будівельних норм України під час незаконної реконструкції фундаменту будинку №57, Фонтанська дорога, м. Одеса. Про результати перевірки та заходи, вжиті для усунення виявлених недоліків, докладно повідомити заявника.

Ухвалою суду від 06.12.2021 року позов залишений без руху.

На виконання ухвали від 06.12.2021 року позивачем надано заяву (подання пояснень за зауваженнями та рекомендаціями в ухвалі від 06.12.2021 року) за вхід. №71936/21 від 17.12.2021 р.

Заява на виконання ухвали суду від 06.12.2021 р. за вхід. № 71936/21 містить пояснення щодо обставин виникнення та проходження правовідносин.

Тоді як ухвалою суду від 06.12.2021 р. було вказано позивачу на необхідність привести у відповідність суб`єктний склад (відповідачів) та заявлені позовні вимоги до визначених повноважень відповідачів, що передбачено приписами ч. 5 ст. 160 КАС України.

Ухвалою суду від 23.12.2021 року позивачу продовжений строк для усунення недоліків позовної заяви.

Надано позивачу 10-ти денний строк для усунення недоліків.

31.12.2021 року на виконання ухвали суду надійшла заява-2 в якій зазначається наступне.

«…на сьогоднішній день я не маю можливості самостійно визначити ні кількість відповідачів, ні точну юридичну відповідальність кожного з них…».

Розглянувши подану заяву за вхід. №75298/21, суддя приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на наступне.

По перше:

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист визначеними законом способами.

Право на судовий захист в адміністративному судочинстві реалізується шляхом пред`явлення адміністративного позову, а розгляд адміністративних справ відбувається у позовному провадженні з дотриманням процедури, передбаченої КАС України як процесуального закону, що визначає порядок здійснення судочинства в адміністративних судах.

Поняття «адміністративний позов» - звернення до адміністративного суду про захист прав, свобод та інтересів або на виконання повноважень у публічно-правових відносинах.

Право на адміністративний позов, є складним явищем, що синтезує в собі матеріально-правовий та процесуальний аспект та відповідно має два невід`ємні складові елементи: право на пред`явлення позову та право на його задоволення.

При цьому, перший є проявом процесуальної сторони адміністративного позову, а другий - його матеріально - правової сторони.

Наявність права на пред`явлення позову встановлюється одноособово суддею при прийнятті позовної заяви до свого провадження. Наявність права на позов в матеріально-правовому розумінні встановлюється суддею чи судом після розгляду справи в судовому засіданні в процесі постановлення рішення.

Адміністративний суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до вимог КАС України, і не може ініціювати адміністративний процес самостійно.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 29 травня 2018 року у справі №800/341/17 (9991/944/12) і від 12 листопада 2019 року у справі № 9901/21/19 зазначила, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до КАС України, у межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин, про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (постанови Верховного Суду від 6 березня 2019 року у справі № 571/1306/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 2-3632/11, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 17 липня 2019 року у справі № 523/3612/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 642/6518/16-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 390/131/18, від 6 листопада 2019 року у справах № 464/4574/15-ц, № 756/17180/14-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 697/2368/15-ц, від 4 грудня 2019 року у справі № 635/8395/15-ц, від 1 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 1 липня 2020 року у справі № 287/575/16-ц, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16-ц). Таким чином, принцип стабільності є визначальним щодо можливості виходу за межі позовних вимог.

Наведене означає, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до адміністративного суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом, не повинен виходити за межі цих вимог. Тобто суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог (постанова Верховного Суду від 19 лютого 2019 року у справі № 824/399/17-а).

Відповідно, право особи звернутися до суду з самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується з обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог. Вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема, коли повний та ефективний захист прав, свобод та інтересів неможливий у заявлений позивачем спосіб. Такий вихід за межі позовних вимог має бути пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява (постанова Верховного Суду від 24 вересня 2019 року у справі № 819/1420/15).

Установлюючи правило, що суд розглядає адміністративну справу в межах позовних вимог, ця норма встановлює виняток у вигляді можливості у суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного та повного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин (сторін чи третіх осіб), про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (постанови Верховного Суду від 18 травня 2018 року у справі № 826/6965/14, від 27 листопада 2018 року у справі № 807/997/16, від 15 липня 2019 року у справі № 804/14556/15, від 20 листопада 2019 року у справі № 826/9457/18, від 22 листопада 2019 року у справі № 815/4392/15, від 23 грудня 2019 року у справі № 815/3145/15, від 7 лютого 2020 року у справі № 826/11086/18, від 5 травня 2020 року у справі № 1340/4044/18, від 23 червня 2020 року у справі № 820/1545/16, від 6 серпня 2020 року у справі № 805/3147/16-а).

Такі повноваження суду щодо визначення меж розгляду адміністративної справи є субсидіарними, не можуть змінювати предмет спору, а лише стосуються обсягу захисту порушеного права (постанова Верховного Суду від 7 лютого 2020 року у справі №826/11086/18).

Отже, при поданні адміністративного позову насамперед необхідно застосовувати трискладовий тест: 1) чи відповідне оскарження здійснюється з урахуванням легітимної мети; 2) з додержанням вимог щодо якості закону (доступності, передбачуваності, чіткого визначення меж дискреційних повноважень); 3) з огляду на «необхідність у демократичному суспільстві», принцип пропорційності.

Належними є способи захисту, які прямо передбачені законом або спеціальною нормою, аналіз якої дає змогу обрати такий спосіб захисту, який забезпечує виконання її приписів. Визначення ефективного судового захисту пов`язане з відповідним змістом заявлених позовних вимог, тобто з визначенням належного способу захисту порушених прав, свобод та інтересів особи.

Принцип стабільності є визначальним щодо можливості виходу за межі позовних вимог. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом не може виходити за межі цих вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Тобто суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог. Принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до адміністративного суду.

З огляду на вказане, суддя приходить до висновку, що позивачем не усунені недоліки на які вказано, в ухвалі від 06.12.2021 р.

Крім того, суддя звертає увагу позивача на презумпцію знання законодавства (лат. Ignorantia juris non excusat - незнання закону не вибачається) - кожен вважається таким, що знає закони.

Правова основа презумпції знання законодавства - обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Цей обов`язок закріплений в частині 1 статті 68 Конституції України. Обов`язок додержання законів передбачає і обов`язок їх знання. Тому закони повинен знати кожний. З цього положення і випливає загальновідома формула: незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, яка і міститься в частині 2 статті 68 Конституції України.

Стаття 129 Конституції України, як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Аналогічна норма міститься й у статті 2 КАС України.

Частиною 4 статті 169 КАСУ визначено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо: позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Таким чином, враховуючи те, що вимоги ухвали суду від 06.12.2021 р. залишились не виконаними, недоліки позовної заяви у встановлений строк не усунуті, наявні підстави для повернення позовної заяви позивачу.

Керуючись 2-9, 44, 45, 160, ч. 4 ст. 169, 248, 256, 295, 297 КАС України, суддя,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Керівництва управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Першого заступника Одеського міського голови Кучука Михайла Ілліча про оскарження дій та бездіяльності керівництва УДАБК, зобов`язання вчинити дії - повернути позивачу.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили відповідно до вимог ст. 256 КАС України та може бути оскаржена у порядку та строки визначені статтею 295, 297 КАС України.

Головуючий суддя Потоцька Н.В.