Справа № 560/5088/21
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2022-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 560/5088/21

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шевчук О.П.

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

21 січня 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Курка О. П. Білої Л.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час протиправної невиплати грошового забезпечення,

В С Т А Н О В И В :
В квітня 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив стягнути з військової частини НОМЕР_1 на його користь середній заробіток за час протиправної невиплати грошового забезпечення за період з 23 липня 2019 року по 23 березня 2021 року включно у сумі 310267,23 грн., так як дії відповідача протиправними щодо цих обставин вже визнані судом раніше у справі №560/3362/19.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 позов задоволено частково.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

Позивач своїм правом передбаченим ст.ст. 300, 304 КАС України не скористався та не подав відзив на апеляційну скаргу.

Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 29 листопада 2021 року, з урахуванням ст. 311 КАС України, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 на підставі Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 14.01.2015 №15/2015 був призваний до Збройних Сил України.

Протягом 28.01.2015 - 23.07.2019 років позивач проходив військову службу у військових частинах НОМЕР_2 та НОМЕР_1 , розташованих у селі Старичі Яворівського району Львівської області на різних посадах.

Наказом командира військової частини пп НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 28.03.2016 №77, ОСОБА_1 старшого викладача циклової комісії підготовки інженерних підрозділів відділення підготовки фахівців підрозділів оперативного забезпечення, призваного по мобілізації, який відповідно до наказу начальника Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного від 25 березня 2016 року № 5, прийнятий на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу та укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію з 28 березня 2015 року знято з продовольчого забезпечення.

Наказом т.в.о. першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 02.06.2017 №231, майора ОСОБА_1 , старшого викладача циклової комісії підготовки інженерних підрозділів відділення підготовки фахівців підрозділів оперативного забезпечення, відповідно до пункту 82 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України офіцерського складу 184 Навчального центру Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного увільнено від займаної посади і призначено до 201 Навчального центру Головного управління оперативного забезпечення Збройних Силах України викладачем циклової комісії з військово - інженерних дисциплін, ВОС - 1010003.

Наказом першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 15.02.2019 №61, пункт 5 наказу начальника Генерального штабу -Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 02 червня 2017 року №231 про призначення майора ОСОБА_1 викладачем циклової комісії з військово-інженерних дисциплін 201 навчального центру Головного управління оперативного забезпечення Збройних Сил України скасовано як нереалізований.

Наказом начальника Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного від 04.03.2019 №24, відповідно до пункту 82 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України майора ОСОБА_1 увільнено від займаної посади і призначено начальником інженерної служби служб 356 Навчального артилерійського полку 184 навчального центру, ВОС - 1001003.

Наказом командира в/ч НОМЕР_2 від 09.03.2019 №61, майора ОСОБА_1 з 09 березня 2019 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, та направлено до нового місця служби в с. Старичі Львівської області.

При цьому, наказом командира в/ч НОМЕР_2 від 22.07.2019 року №101-ОД "Про результати службового розслідування за фактом не здачі майна по службі КЕС майором ОСОБА_1 ", серед іншого, начальника інженерної служби в/ч НОМЕР_1 майора ОСОБА_1 відповідно до п. 13 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року №243/95 ВР за фактом недостачі, військового майна, переданого йому під звіт для зберігання та використання та порушення вимог статті 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, що призвело до матеріальних збитків державі на суму 92195,62 грн притягнуто до повної матеріальної відповідальності у розмірі заподіяної шкоди, та накладено на ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді суворої догани.

Наказом т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.07.2019 №175, майора ОСОБА_1 , звільненого наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу ) від 19.07.2019 № 279 у запас за підпунктом "в" (за віком) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" з 23 липня 2019 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду у справі №560/3362/19 від 17.04.2021 визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 протягом 2016 - 2019 років грошового забезпечення з урахуванням надбавок та індексації грошових доходів. Визнано протиправним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 23 липня 2019 року №175 в частині: "Утримати з грошового забезпечення суму переплати грошового забезпечення, яка утворилась внаслідок не здачі посади майором ОСОБА_1 у сумі 54769 гривень 90 копійок, відповідно до рапорту помічника командира з фінансово-економічної роботи - начальника служби військової частини НОМЕР_2 від 22.07.2019 №2227. Утримати з грошового забезпечення суму переплати грошового забезпечення, яка утворилась внаслідок не здачі майна по службі КЕС майором ОСОБА_1 у сумі 92 195 гривень 62 копійки, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) від 22.07.2019 №101-ОД". Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 невиплачене грошове забезпечення протягом 2016 - 2019 років з урахуванням надбавок у розмірі 173024,61 грн (сто сімдесят три тисячі двадцять чотири грн 61 коп.) та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошових доходів за вказаний період.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2021 №560/3362/19 адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними, визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії, - задоволено частково. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 належне йому грошове забезпечення за період служби з липня 2017 року по березень 2019 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити належне ОСОБА_1 грошове забезпечення за період служби з липня 2017 року по березень 2019 року. Визнати протиправним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 23 липня 2019 року №175 в частині: "Утримати з грошового забезпечення суму переплати грошового забезпечення, яка утворилась внаслідок не здачі посади майором ОСОБА_1 у сумі 54769 гривень 90 копійок, відповідно до рапорту помічника командира з фінансово-економічної роботи - начальника служби військової частини НОМЕР_2 від 22.07.2019 №2227. Утримати з грошового забезпечення суму переплати грошового забезпечення, яка утворилась внаслідок не здачі майна по службі КЕС майором ОСОБА_1 у сумі 92 195 гривень 62 копійки, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) від 22.07.2019 №101-ОД".

Зазначена постанова набрала законної сили 21.10.2020.

На виконання рішення суду військовою частиною НОМЕР_1 24.03.2021 виплачено грошове забезпечення за період служби з липня 2017 року по березень 2019 року шляхом перерахунку на картковий рахунок грошових коштів, що підтверджується випискою.

Оскільки, з позивачем не було вчасно проведено розрахунок при звільненні, ОСОБА_1 звернувся до суду про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку за час невиплати грошового забезпечення за період з 23.07.2019 року по 23.03.2021 року.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується, зокрема, порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення).

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Водночас, таке питання врегульоване Кодексом законів про працю України. Така правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №807/3664/14.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з ч.2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Тому грошове забезпечення за період служби з липня 2017 року по березень 2019 року, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Таким чином, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Отже, частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Водночас, частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Зазначені правові висновки щодо застосування статті 117 КЗпП України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 по справі №821/1083/17.

Таким чином, суд вважає помилковими доводи відповідача про те, що у спірному випадку на нього не поширюється відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України.

Суд погоджується з відповідачем у тому, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані КЗпП України.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Водночас, як встановлено з матеріалів справи, постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2021 №560/3362/19 адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними, визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії, - задоволено частково. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 належне йому грошове забезпечення за період служби з липня 2017 року по березень 2019 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити належне ОСОБА_1 грошове забезпечення за період служби з липня 2017 року по березень 2019 року. Визнати протиправним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 23 липня 2019 року №175 в частині: "Утримати з грошового забезпечення суму переплати грошового забезпечення, яка утворилась внаслідок не здачі посади майором ОСОБА_1 у сумі 54769 гривень 90 копійок, відповідно до рапорту помічника командира з фінансово-економічної роботи - начальника служби військової частини НОМЕР_2 від 22.07.2019 №2227. Утримати з грошового забезпечення суму переплати грошового забезпечення, яка утворилась внаслідок не здачі майна по службі КЕС майором ОСОБА_1 у сумі 92 195 гривень 62 копійки, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) від 22.07.2019 №101-ОД".

Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Враховуючи наведене, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року по справі №813/356/16.

Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки при звільненні відповідач не провів з позивачем повного розрахунку, а саме не виплатив грошове забезпечення за період служби з липня 2017 року по березень 2019 року, тому позивач має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно статті 117 КЗпП України.

Даючи оцінку доводам апелянта з приводу розміру стягнення середнього заробітку за період з 23.07.2019 по 23.03.2021 колегія суддів зазначає наступне.

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Абзацом 3 п.2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до пункту 7 розділу 1 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 року, за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується.

Розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_2 № 445/1 від 18.05.2021 про розмір грошового забезпечення позивача протягом 2 місяців, що передували місяцю звільнення зі служби, позивач отримав за травень 2019 року - червень 2019 року 14398,90 грн та 16169,68 грн.

Сукупна кількість календарних днів за цей період складає 61 день.

Таким чином середньоденне грошове забезпечення позивача складає 501,12 грн. (30568,58 грн : 61 календарний день).

Затримка розрахунку при звільненні становить 609 календарних днів (період з 24.07.2019 наступний день після звільнення до 24.03.2021).

Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 305182,08 грн. (середньоденне грошове забезпечення 501,12 грн. х 609 календарних днів).

Водночас, суд звертає увагу на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 39-41 постанови від 18.03.2020 по справі № 711/4010/13-ц, згідно яких встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені також Верховним Судом у постанові від 20 травня 2020 року у справі №816/1640/17.

У п.77-78 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц також зазначено, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

У пункті 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц викладено правову позицію, відповідно до якої з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Враховуючи розмір невиплаченої компенсації при звільненні та істотність цієї частки порівняно із сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд дійшов висновку, що заявлена до стягнення у цій справі сума середнього заробітку є очевидно неспівмірною зі встановленим розміром заборгованості з виплати грошової компенсації.

З врахуванням принципу справедливості та співмірності середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача.

Такий висновок узгоджується також з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 24.07.2019 у справі №805/3167/18-а, від 03.04.2019 у справі №662/1626/17 та від 30.10.2019 у справі №806/2473/18.

Зокрема, істотність частки невиплаченої при звільненні грошової компенсації в розмірі 38534,54 грн за не отримане грошове забезпечення за період служби з липня 2017 року по березень 2019 року в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку 305182,08 грн (38534,54 грн / 305182,08 х 100 = 12,6 %).

Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 12,6 % становить: 501,12 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 12,6% х 609 ( днів затримки розрахунку) = 38452,94 грн.

Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд першої інстанції вірно встановляв, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 38452,94 грн, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.

У відповідності з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо часткового задоволення позову.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Курко О. П. Біла Л.М.