Справа № 640/21331/21
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2022-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Аліменка В.О., Безименної Н.В.

за участю секретаря Островської О.В.,

розглянувши за відсутності осіб, які беруть участь в справі, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ст. 229 КАС України у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Подільського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 листопада 2021 року (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Подільського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції у м. Києві, третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулося з позовом, в якому просить визнати протиправними та скасувати постанови про накладення штрафу від 05.07.2021 та від 21.07.2021 ВП №65651175.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що державним виконавцем протиправно не було враховано обставин неможливості виконання судового рішення у відповідний день з поважних причин та всупереч вимог ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, судовим рішенням по справі №365/322/17 визначено не порядок, а спосіб виконання судового рішення, який був виконаний позивачкою у повному обсязі та забезпечено явку дитини на побачення з батьком. Відповідач всупереч вимог р. IX Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 визначив місце побачення стягувача з дитиною, не узгодивши його із боржником.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що державним виконавцем встановлено, що боржником рішення суду в самостійному порядку виконано не було, оскільки позивач у призначений день та час для виконання рішення суду не з`явилася, про що складено відповідний акт від 03.07.2021. Повторною перевіркою виконання рішення та вимоги державного виконавця встановлено, що боржник, з`явившись за вказаною адресою з дитиною для виконання рішення суду, висловлювала зауваження стягувачу, що в свою чергу негативно впливало на настрій дитини та її поведінку, істотно перешкоджаючи спілкуванню із стягувачем та демонструвало формальний підхід боржника до належного виконання судового рішення, про що було складено відповідний акт державного виконавця від 17.07.2021. Також відповідач посилався на те, що місце зустрічі стягувача з дитиною було визначено відповідно до постанови суду від 24.01.2019 по справі №365/322/17, крім того, стягувач не заявляла жодних побажань чи заперечень щодо місця зустрічі.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 листопада 2021 року позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Наголошує, що позивачем не надано доказів того, що померла ОСОБА_3 є родичкою боржника, а також доказів взаємозв`язку між датою смерті, похованням особи та днем зустрічі на виконання судового рішення. Таким чином, враховуючи невиконання судового рішення, дії державного виконавця є правомірними.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

З приводу клопотання третьої особи про відкладення розгляду справи, колегія суддів зазначає, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення справи без участі представників сторін. Крім того, заявником не зазначено обґрунтованих причин неможливості подання письмових пояснень та доказів чи звернення до іншого адвоката.

Також колегія суддів звертає увагу на стислість строків розгляду даної категорії справ, тому необґрунтовані відкладення та перенесення розгляду справи є недоцільним.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що рішенням Згурівського районного суду Київської області від 01.06.2018 у справі №365/322/17 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Згурівська районна державна адміністрація Київської області, Служба у справах дітей та сім`ї Згурівської районної державної адміністрації Київської області, Згурівський районний центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, Служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, Солом`янський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні та про визначення прізвища дитини та внесення змін до актового запису № 372 від 01.02.2013 про народження дитини, зміненого постановою Київського апеляційного суду від 24.01.2019, яка залишена без змін постановою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 15.04.2020 задоволено частково. Визначено спосіб участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з дочкою ОСОБА_4 , шляхом встановлення часу їх побачень кожної першої та третьої суботи місяця з 9-00 години до 13-00 години в присутності ОСОБА_1 в громадських місцях на всій території міста Києва та смт. Згурівка Київської області.

05.03.2021 Київським апеляційним судом видано виконавчий лист по справі №365/322/17 , який пред`явлено стягувачем до примусового виконання.

08.06.2021 державним виконавцем Подільського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Центрального міжрегіонального управління юстиції у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №65651175.

25.06.2021 державним виконавцем Подільського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Центрального міжрегіонального управління юстиції у м. Києві винесено вимогу, якою зобов`язано ОСОБА_1 виконати рішення суду в самостійному порядку та забезпечити участь ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_4 , шляхом встановлення часу для їх побачень, першої суботи, а саме: 03.07.2021 з 09.00 год. до 13.00 год. в присутності матері ОСОБА_1 в громадських місцях на території міста Києва, а саме за адресою: АДРЕСА_1 .

Клопотанням від 30.06.2021, зареєстрованим у Подільському районному відділі Державної виконавчої служби м. Київ Центрального міжрегіонального управління юстиції у м. Києві від 01.07.2021, ОСОБА_1 надіслала державному виконавцю Подільського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Центрального міжрегіонального управління юстиції у м. Києві заяву про неможливість виконання судового рішення в першу суботу місяця, а саме: 03.07.2021 з 09:00 год по 13:00 год. з поважних причин, зокрема у зв`язку перебуванням її та доньки на похоронах бабусі - ОСОБА_3 та відкладення виконавчих дій. Крім того, боржник вказала, що копія свідоцтва про смерть буде надана додатково.

Клопотанням від 02.07.2021, зареєстрованим від 05.07.2021 на адресу державного виконавця Подільського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Центрального міжрегіонального управління юстиції у м. Києві представником позивача було направлено копію свідоцтва про смерть ОСОБА_3

03.07.2021 державним виконавцем Подільського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Центрального міжрегіонального управління юстиції у м. Києві здійснено перевірку виконання рішення суду, за адресою проживання боржника: АДРЕСА_1 та встановлено, що боржником рішення суду в самостійному порядку виконано не було, оскільки позивач у призначений день та час для виконання рішення суду не з`явилася, про що складено акт.

05.07.2021 на підставі акта державного виконавця від 03.07.2021, відповідно до вимог ст.ст. 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем Подільського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Центрального міжрегіонального управління юстиції у м. Києві винесено постанову про накладення на боржника штрафу за невиконання рішення суду в розмірі 1 700,00 грн.

12.07.2021 повторною вимогою державного виконавця зобов`язано позивача виконати рішення суду в самостійному порядку, а саме: забезпечити участь ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_4 , шляхом встановлення часу для їх побачень, третьої суботи, а саме: 17.07.2021 з 09.00 год. до 13.00 год. в присутності матері ОСОБА_1 в громадських місцях на території міста Києва, а саме за адресою: АДРЕСА_1 .

17.07.2021 державним виконавцем Подільського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Центрального міжрегіонального управління юстиції у м. Києві здійснено повторну перевірку виконання рішення суду, за адресою проживання боржника: АДРЕСА_1 та встановлено, що боржник, з`явившись за вказаною адресою з дитиною для виконання рішення суду, висловлювала зауваження стягувачу, що в свою чергу негативно впливало на настрій дитини та її поведінку, істотно перешкоджаючи їх спілкуванню. Таким чином, боржником не було забезпечено повноцінне та фактичне виконання рішення суду, оскільки боржник своїми діями демонструвала формальний підхід до його виконання, про що складено акт.

21.07.2021 на підставі акта державного виконавця від 17.07.2021 згідно вимог ст.ст. 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем Подільського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Центрального міжрегіонального управління юстиції у м. Києві винесено постанову про накладення на боржника штрафу за повторне невиконання рішення суду в подвійному розмірі - 3 400,00 грн.

Позивач вважаючи протиправними вищевказані постанови про накладення штрафу, звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сам факт невиконання судового рішення у визначений строк без з`ясування і оцінки причин цього невиконання не може вважатися підставою для відповідальності боржника відповідно до вимог статті 75 Закону № 1404-VIII.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частинами другою та третьою статті 14 КАС України визначено, що постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з ч.1 ст. 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Принцип обов`язковості судових рішень також закріплений статтею 14 КАС України, якою передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013 у Рішенні від 26 червня 2013 року, звернув увагу на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» (надалі - Закон №1404-VIII).

Відповідно до ст. 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 3 Закону №1404-VIII передбачено, що примусовому виконанню підлягають рішення на підставі, зокрема виконавчих листів і наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно ч.1 ст. 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 16 ч. 3 ст. 18 Закону №1404-VIII встановлено право виконавця під час здійснення виконавчого провадження накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних і посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 Закону №1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.

Частиною 2 ст. 63 Закону №1404-VIII передбачено, що у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) і попередження про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч. 3 ст. 63 Закону №1404-VIII виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У свою чергу, стаття 75 Закону №1404-VIII встановлює відповідальність за невиконання рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі.

Так, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника-фізичну особу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника-юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і встановлює новий строк виконання (ч.1 ст. 75 Закону №1404-VIII).

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення (ч.2 ст. 75 Закону №1404-VIII).

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що невиконання боржником рішення суду лише без поважних на те причин, тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону України «Про виконавче провадження». Тобто на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.

Поважними, в розумінні наведених норм Закону №1404-VІІІ, можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.

Отже, державний виконавець зобов`язаний та мав провести перевірку виконання судового рішення боржником, а підставою для накладення штрафу є невиконання рішення боржником без поважних причин. Тобто, державний виконавець має встановити відсутність поважних причин невиконання рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , як боржник у виконавчому провадженні №65651175 заявою від 30.06.2021 попередила державного виконавця про об`єктивну неможливість виконання судового рішення в першу суботу місяця, а саме: 03.07.2021 з 09:00 год. по 13:00 год., у зв`язку із смертю рідної бабусі останньої - ОСОБА_3 та перебування на її похоронах поза межами міста Києва, крім того, заявою від 02.07.2021 представник позивачки на підтвердження вказаних у заяві обставин додав копію свідоцтва про смерть ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 .

Разом із тим, державний виконавець вказав, що позивачка не надала жодних доказів на підтвердження вказаних обставин, в тому числі, що померла є близькою родичкою боржника, дійшов висновку про неповажність причин, викладених у заві від 30.06.2021. Крім того, вказав, що законодавство не зобов`язує державного виконавця письмового викладати підстави свого рішення про поважність чи неповажність причин невиконання судового рішення в акті чи постанові.

Третя особа у своїх поясненнях вказала, що позивачка повідомила про невиконання судового рішення за чотири календарних дні, крім того, відстань між місцем похоронів - с. Кнути, Чернігівської обл. та м. Києвом є незначною, а тому остання мала фізичну можливість виконати рішення суду, натомість вказані дії свідчать про те, що позивачка не вчиняє активних дій щодо забезпечення зустрічі батька з донькою.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що станом на момент винесення оскаржуваної постанови від 05.07.2021 ВП №65651175, державний виконавець був попереджений про наявність об`єктивних підстав, які унеможливлюють виконання судового рішення у встановлений судом спосіб, однак, державним виконавцем не було враховано наведених боржником обставин, не надано оцінку тому, що вказані нею істотні обставини, а саме смерть родички не залежали від волі останньої, перебування на похоронах в с. Кнути, Чернігівської обл. значно ускладнювали виконання судового рішення у м. Києві, а саме 03.07.2021 з 09:00 год. по 13:00 год. Крім того, у своїй заяві, боржник просила державного виконавця провести виконавчі дії в інший день, вказувала про те, що докази про смерть надасть пізніше, що протиправно не було враховано відповідачем, що свідчить про те, що оскаржувана постанова прийнята без урахування всіх обставин справи, що мають значення для прийняття такого рішення.

При цьому, твердження відповідача, що боржником не доведено родинні зв`язки з померлою та не вказано дату проведення поховання свідчать про формальний підхід останнього до встановлення поважності причин, наведених боржником і як наслідок виконання покладених на нього державою функцій.

Жодного аналізу наведеним вище обставинам не було надано відповідачем ні в акті державного виконавця від 03.07.2021, ні у постанові про накладення штрафу від 05.07.2021, тому відсутня можливість встановити чи встановлював відповідач поважність причин невиконання боржником рішення суду при винесенні оскаржуваної постанови.

Таким чином, сам факт невиконання судового рішення у визначений строк без з`ясування і оцінки причин цього невиконання не може вважатися підставою для відповідальності боржника відповідно до вимог статті 75 Закону № 1404-VIII.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність постанови Подільського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Центрального міжрегіонального управління юстиції у м. Києві про накладення штрафу від 05.07.2021 ВП №65651175 та задоволення позовних вимог у цій частині.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Київського апеляційного суду від 24.01.2019 по справі №365/322/17, яка залишена без змін постановою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 15.04.2020 визначено спосіб участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з дочкою ОСОБА_4 , шляхом встановлення часу їх побачень кожної першої та третьої суботи місяця з 9-00 години до 13-00 години в присутності ОСОБА_1 в громадських місцях на всій території міста Києва та смт. Згурівка Київської області.

Тобто, вказаним судовим рішенням визначено спосіб виконання судового рішення, який полягає у тому, що стягувач зобов`язана виконати рішення немайнового характеру та особисто вчинити певні дії, зокрема, шляхом забезпечення побачення стягувача із їх спільною дитиною у визначені судовим рішення дні, години та місці.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що 17.07.2021 стягувач разом із донькою прибула для виконання рішення суду у визначений виконавцем день, час та місце, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , з 09.00 год. до 13.00 год., про що було складено державним виконавцем відповідний акт, в якому вказано, що рішення виконано боржником, однак, не забезпечено повноцінне та фактичне виконання рішення суду, що свідчить про формальний підхід до його виконання.

Оскільки постановою Київського апеляційного суду від 24.01.2019 по справі №365/322/17 визначено спосіб виконання вказаного судового рішення, то державний виконавець не вправі перебирати на себе дискреційні повноваження суду та визначати спосіб і порядок виконання судового рішення на власний розсуд, застосовуючи до сторін виконавчого провадження заходи процесуального примусу без настання дійсних та істотних обставин, за які передбачена Законом відповідальність.

Разом із тим, накладення штрафу на боржника, через те, що позивач робила зауваження стягувачу, що на думку державного виконавця свідчило про формальне виконання нею судового рішення не узгоджується із резолютивною частиною постанови Київського апеляційного суду від 24.01.2019 по справі №365/322/17 та виконавчого листа від 05.03.2021, суперечить принципам виконавчого провадження, закріпленим ст. 2 Закону № 1404-VIII та свідчить про довільне трактування відповідачем способу виконання судового рішення та упереджене ставлення державного виконавця до боржника.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що державна виконавча служба зобов`язана вживати передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішень з урахуванням співмірності заходів примусового виконання, тому державний виконавець у даних правовідносинах передчасно прийняв оскаржувану постанову про накладення штрафу від 21.07.2021 за повторне невиконання рішення суду, чим порушив положення вказаного Закону.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність постанови головного державного виконавця Подільського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Центрального міжрегіонального управління юстиції у м. Києві про накладення штрафу від 21.07.2021 ВП №65651175, у зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

У силу приписів статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з пунктами 6, 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Таким чином, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати, у тому числі, розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися в акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час, витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 01 жовтня 2018 року у справі № 569/17904/17.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн позивач надав: договір про надання правової допомоги №2022/01/03 від 05.02.2022; акт прийому передачі наданих послуг №1 від 12.01.2022.

При цьому, п.4.1 договору про надання правової допомоги №2022/01/03 від 05.02.2022 містить фіксований розмір гонорару - 5000,00 грн за надання юридичних послуг.

Згідно п.4.2 даного договору сплата гонорару відбувається протягом 5 банківських днів з дня після прийняття апеляційним судом остаточного рішення.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Таким чином, колегія суддів, вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції та які підлягають розподілу між сторонами, враховуючи складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг (складання відзиву та заяв), ціну позову, приходить до висновку про обґрунтованість заявленої до відшкодування суми витрат на професійну правову допомогу.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Подільського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 листопада 2021 року - без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Подільського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції у м. Києві (04208, м. Київ, пр. Гонгадзе, 5б, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн (п`ять тисяч гривень).

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 13.01.2022.

Головуючий суддя: А.Ю. Кучма

В.О. Аліменко

Н.В. Безименна