Справа № 640/22149/21
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2022-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді - Горяйнова А.М.,

суддів - Файдюка В.В. та Черпіцької Л.Т.,

за участю секретаря - Ворони Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила визнати протиправними та скасувати постанови Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.О. (далі - приватний виконавець):

- від 29 липня 2021 року про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження № 63453300;

- від 29 липня 2021 року про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження № 63453300.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року вказаний адміністративний позов було задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про задоволення позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини справи, та неправильно застосував норми матеріального і процесуального права. Скаржник зазначає, що витрати, зазначені в оскаржуваних постановах, були понесені приватним виконавцем в ході примусового виконання виконавчого листа № 758/10924/14-ц від 02 березня 2015 року. Також відповідач просить врахувати, що витрати під час організації та проведення виконавчих дій компенсуються за рахунок боржника безвідносно до того, чи виконано рішення боржником у добровільному порядку. Додатково скаржник вказує на те, що суд першої інстанції необґрунтовано застосував до спірних правовідносин положення ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», якою визначено особливості стягнення виконавчого збору, а не витрат виконавчого провадження.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, однак направила його на електронну адресу суду без використання підсистеми «Електронний суд», що не відповідає вимогам п. 25 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21.

Ухвалою суду від 13 січня 2022 року, що занесена до протоколу судового засідання та окремим документом не викладалася, відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу було повернуто без розгляду на підставі ч. 10 ст. 44, п. 7 ч. 1, ч. 2 ст. 167 КАС України.

Під час судового засідання представник відповідача підтримав апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити з підстав, викладених в ній.

Позивач та її представник в судовому засіданні заперечували проти апеляційної скарги і просили суд відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, а підстави для його зміни чи скасування - відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу приватного виконавця задовольнити частково, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року - скасувати та прийняти нову постанову про часткове задоволення позову, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 належить до категорії термінових справ, передбачених ст. 287 КАС України, та підлягає розгляду з урахуванням особливостей, передбачених параграфом 2 глави 11 КАС України.

Судом встановлено та сторонами справи не заперечується, що заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року у справі № 758/10924/14-ц було стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» кошти в сумі 132244 грн 06 коп. (заборгованість за кредитним договором № 02-304/07-А від 28 грудня 2007 року).

На підставі вказаного судового рішення Подільським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист № 758/10924/14-ц від 02 березня 2015 року.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року у справі № 758/10924/14-ц було замінено стягувача - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на правонаступника - ТОВ «АНСУ» у виконавчому провадженні щодо примусового виконання виконавчого листа № 758/10924/14-ц від 02 березня 2015 року.

ТОВ «АНСУ» 23 вересня 2020 року звернулось із заявою від 02 вересня 2020 року про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 758/10924/14-ц від 02 березня 2015 року до приватного виконавця Виконавчого округу міста Києва Телявського А.М.

Проте 28 жовтня 2020 року до приватного виконавця Телявського А.М. надійшла заява ТОВ «АНСУ» про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа).

Приватним виконавцем Телявським А.М. 28 жовтня 2020 року прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

ОСОБА_1 13 жовтня 2020 року звернулася до Подільського районного суду м. Києва із заявою про визнання виконавчого документа - виконавчого листа, виданого 02 березня 2015 року Подільським районним судом м. Києва на виконання заочного рішення від 18 грудня 2014 року у справі № 758/10924/14- ц, таким, що не підлягає виконанню в порядку ст. 432 Цивільного процесуального кодексу України.

ТОВ «АНСУ» 30 жовтня 2020 року звернулося до приватного виконавця Лановенко Л.О. із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 758/10924/14-ц від 02 березня 2015 року.

Постановою приватного виконавця Лановенко Л.О. від 30 жовтня 2020 року було відкрито виконавче провадження № 63453300 з примусового виконання зазначеного виконавчого листа.

Також приватним виконавцем від 02 листопада 2020 року було прийняти постанову про арешт майна боржника, якою описано та арештовано транспортний засіб та передано на зберігання ДП «Сетам».

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 02 листопада 2020 року у справі № 758/10924/14-ц було зупинено виконання за виконавчим листом № 758/10924/14-ц від 02 березня 2015 року до розгляду заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Постановою приватного виконавця від 20 листопада 2020 року було зупинено вчинення виконавчих дій відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» (зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа).

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 26 травня 2021 року у справі № 758/10924/14-ц було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа № 758/10924/14-ц від 02 березня 2015 року таким, що не підлягає виконанню.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 липня 2021 року зазначено ухвалу було скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким виконавчий лист № 758/10924/14-ц від 02 березня 2015 року визнано таким, що не підлягає виконанню.

З огляду на, що обставин, які зумовлювали зупинення вчинення виконавчих дій - відпали, постановою приватного виконавця від 29 липня 2021 року поновлено виконавче провадження № 63453300.

Постановою приватного виконавця від 29 липня 2021 року було закінчено виконавче провадження № 63453300 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» (визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню).

Також 29 липня 2021 року приватним виконавцем були прийняті постанови:

- про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження № 63453300 в сумі 2300 грн 50 коп, що складається з оплати за послуги маніпулятора;

- про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження № 63453300 в загальній сумі 4647 грн 56 коп, з яких: плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження - 69 грн 00 коп; виготовлення документів виконавчого провадження: папір - 36х0,26 = 9 грн 36 коп, конверти - 7х1,18 = 8 грн 26 коп, друк - 100 грн 80 коп, знаки поштової оплати (марки) - 17,00/35,00 = 155 грн 00 коп, папка на зав`язках - 1*4,64 = 4 грн 64 коп, оплата за проведення оцінки описаного та арештованого майна боржника - 2000 грн 00 коп, оплата за послуги маніпулятора - 2300 грн 50 коп.

Не погоджуючись із постановами приватного виконавця від 29 липня 2021 року про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження та про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження, ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом про визнання їх протиправними і скасування.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» чітко встановлено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Також суд першої інстанції зазначив, що згідно з п. 2 Розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція з організації примусового виконання рішень), якщо у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6, 8 частини першої статті 37 Закону, чи закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 6, 7, 9-15 частини першої статті 39 Закону, витрати виконавчого провадження не були стягнуті, державний виконавець виносить постанову про стягнення витрат виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини).

Колегія суддів в цілому погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , проте з інших підстав, аніж зазначені в рішенні суду від 10 листопада 2021 року.

Першочергово колегія суддів вважає необхідним визначитися з обставинам справи, які не є спірними.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 липня 2021 року виконавчий лист № 758/10924/14-ц від 02 березня 2015 року було визнано таким, що не підлягає виконанню. Зазначене судове рішення обґрунтоване тим, що заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року стягнуто 130934 грн 71 коп як заборгованість за кредитним договором № 02-304/07-А від 28 грудня 2007 року та 1309 грн 35 коп в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору, а всього на користь ПАТ АТ «Банк «Фінанси та Кредит» стягнуто 132244 грн 06 коп. Згідно виписки по особовому рахунку за період з 28 грудня 2007 року по 26 серпня 2016 року, а також квитанції № 4 від 07 лютого 2017 року ОСОБА_1 за кредитним договором № 02-304/07-А від 28 грудня 2007 року на рахунок АТ «Банк «Фінанси та Кредит» сплачено в період з 02 червня 2015 року по 07 лютого 2017 року 141241 грн 06 коп. Беручи до уваги, що з моменту ухвалення рішення відповідачем сплачено суму, що перевищує ту, яка стягнута судом, рішення суду вважається виконаним.

Таким чином на момент винесення приватним виконавцем постанови від 30 жовтня 2020 року про відкриття виконавчого провадження № 63453300, заборгованість, зазначена у виконавчому листі № 758/10924/14-ц від 02 березня 2015 року, вже була погашена, однак зазначену обставину було підтверджено в судовому порядку лише 22 липня 2021 року.

Підставою для закінчення виконавчого провадження № 63453300 згідно з постановою приватного виконавця від 29 липня 2021 року стало саме визнання виконавчого листа № 758/10924/14-ц від 02 березня 2015 року таким, що не підлягає виконанню. Матеріально-правовою підставою для винесення такої постанови став п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Між сторонами виник спір щодо правомірності стягнення з боржника - ОСОБА_1 за вказаних обставин витрат виконавчого провадження у розмірі 4647 грн 56 коп та визначення додаткових витрат виконавчого провадження у розмірі 2300 грн 50 коп.

Звертаючись до суду із адміністративним позовом, ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги про визнання протиправними і скасування відповідних постанов приватного виконавця тим, що вони не відповідають вимогам ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» та абз. 7 п. 2 Розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень. Суд першої інстанції визнав такі доводи позивача обґрунтованими.

У свою чергу відповідач в апеляційній скарзі наголошує на тому, що суд першої інстанції неправильно застосував ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», адже предметом її правового регулювання є стягнення виконавчого збору, а не витрат виконавчого провадження.

Положеннями ч. 2 ст. 317 КАС України передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, колегія суддів враховує, що ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» визначає зміст поняття «виконавчий збір», встановлює підстави, розмір та порядок його стягнення.

Зокрема, ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Дослідивши матеріали виконавчого провадження № 63453300, колегія суддів встановила, що постанова про стягнення виконавчого збору приватним виконавцем не приймалася.

Також колегія суддів наголошує на тому, що предметом оскарження у цій справі є постанови приватного виконавця від 29 липня 2021 року про стягнення витрат виконавчого провадження та про визначення додаткових витрат виконавчого провадження.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з доводами відповідача про те, що ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» не регулює правовідносини, що виникли між сторонами цього спору і була помилково застосована судом першої інстанції під час ухвалення рішення у справі.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції абз. 7 п. 2 Розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, колегія суддів враховує, що вказана норма встановлює таке правило: якщо у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6, 8 частини першої статті 37 Закону, чи закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 6, 7, 9 - 15 частини першої статті 39 Закону, витрати виконавчого провадження не були стягнуті, державний виконавець виносить постанову про стягнення витрат виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини), в якій зазначає види та суми витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Зазначена норма Інструкції з організації примусового виконання рішень дійсно визначає особливості стягнення витрат виконавчого провадження, які не були стягнуті до винесення постанов про повернення виконавчого документа стягувачу та про закінчення виконавчого провадження. Також вона містить виключний перелік підстав для повернення виконавчого документа стягувачу та закінчення виконавчого провадження, за яких може бути стягнуто витрати виконавчого провадження з боржника.

Висновок суду першої інстанції про те, що закінчення виконавчого провадження відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» не дає підстав для стягнення державним виконавцем з боржника витрат виконавчого провадження згідно з абз. 7 п. 2 Розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень в цілому є правильним.

Водночас вказана норма встановлює правила примусового виконання рішень саме для державного виконавця, в той час як предметом оскарження в цій справі є постанова щодо стягнення витрат виконавчого провадження, яка винесена приватним виконавцем.

Колегія суддів звертає увагу на те, що особливості стягнення витрат виконавчого провадження у випадку повернення виконавчого документа стягувачу та закінчення виконавчого провадження саме приватним виконавцем визначені у абз. 9 п. 2 Розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень.

Різний підхід до визначення джерел фінансування витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця закладений безпосередньо у ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 1 ст. 42 вказаного Закону кошти виконавчого провадження складаються з:

1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;

2) авансового внеску стягувача;

3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Згідно з ч. 3 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.

Положеннями ч. 4 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Особливості стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у разі повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження безпосередньо у Законі України «Про виконавче провадження» не визначені.

Натомість зазначені питання врегульовані п. 2 Розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень: абз 7 - для державних виконавців та абз. 9 - для приватних виконавців.

Згідно з абз. 9 п. 2 Розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень якщо у разі закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа витрати виконавчого провадження, які здійснювалися приватним виконавцем за рахунок власних коштів, не були стягнуті, приватний виконавець за потреби виносить постанову про стягнення витрат виконавчого провадження, яка підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом та цією Інструкцією.

Таким чином приватним виконавцем за наявності потреби може бути винесено постанову про стягнення витрат виконавчого провадження незалежно від підстав, з яких закінчено виконавче провадження або повернуто виконавчий документ.

Разом з тим абз. 9 п. 2 Розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень встановлює обмеження, відповідно до якого стягненню з боржника підлягають виключно ті витрати виконавчого провадження, які здійснювалися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.

Як раніше зазначалося, відповідно до ч. 3 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем, у тому числі, за рахунок власних коштів.

Відтак для правильного вирішення цього спору належить встановити, чи були витрати виконавчого провадження, що стягнуті оскаржуваною постановою від 29 липня 2021 року, здійснені приватним виконавцем саме за рахунок власних коштів.

Загальний розмір витрат виконавчого провадження, стягнутих з позивача постановою приватного виконавця від 29 липня 2021 року становить 4647 грн 56 коп.

Колегія суддів звертає увагу на те, що до матеріалів справи приєднані платіжні та інші документи, які підтверджують внесення стягувачем - ТОВ «АНСУ» авансових внесків для проведення виконавчих дій в рамках виконавчого провадження № 63453300.

За правилами п. 2 ч. 1 ст. 42, абз. 2 ч. 3 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» авансовий внесок стягувача є одним із джерел, за рахунок яких здійснюються витрати виконавчого провадження приватних виконавців.

Так, платіжним дорученням від 20 листопада 2020 року № 1081 підтверджується внесення ТОВ «АНСУ» коштів у розмірі 4347 грн 06 коп на рахунок Лановенко Л.О. в якості авансування витрат на проведення виконавчих дій (том 4, а.с. 37).

На відміну від ч. 3 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою у разі повернення виконавчого документа стягувачу повертаються невикористані суми внесеного ним авансового внеску, положення ст. 39 вказаного Закону не передбачають повернення стягувачу авансового внеску в разі закінчення виконавчого провадження.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що витрати виконавчого провадження № 63453300 були понесені приватним виконавцем, у тому числі за рахунок авансового внеску стягувача.

Колегія суддів повторно наголошує на тому, що відповідно до абз. 9 п. 2 Розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень стягненню з боржника (у разі закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа) підлягають виключно ті витрати виконавчого провадження, які здійснювалися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.

Різниця між розміром фактично понесених витрат виконавчого провадження (згідно з постановами приватного виконавця від 29 липня 2021 року) - 4647 грн 56 коп та розміром авансового внеску стягувача - 4347 грн 06 коп, становить 300 грн 50 коп і витрати у зазначеному розмірі були понесені за рахунок власних коштів приватного виконавця.

Водночас матеріали справи не містять в собі письмових доказів та відомостей, які б надавали можливість встановити склад таких витрат та віднести їх до мінімальних або додаткових витрат виконавчого провадження. Відповідно, суд позбавлений можливості перевірити законність стягнення з боржника витрати виконавчого провадження у розмірі 300 грн 50 коп.

За таких обставин колегія суддів вважає можливим визнати протиправною і скасувати постанову приватного виконавця від 29 липня 2021 року про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у повному обсязі, у тому числі в частині стягнення з боржника коштів у розмірі 300 грн 50 коп.

Натомість обґрунтованих підстав для визнання протиправною і скасування постанови приватного виконавця від 29 липня 2021 року про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження № 63453300 позивачем не наведено та судом апеляційної інстанції не встановлено.

Відповідно до абз.абз. 1, 3, 5 п. 2 Розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.

Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов.

До додаткових витрат виконавчого провадження належать витрати виконавчого провадження, які не визначені цим пунктом як мінімальні витрати виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Постановою приватного виконавця від 29 липня 2021 року про визначення додаткових витрат виконавчого провадження № 63453300 було зафіксовано лише факт понесення додаткових витрат на оплату за послуги маніпулятора 2300 грн 50 коп. Зазначені витрати підлягали включенню до загальної суми витрати виконавчого провадження, які могли бути стягнуті з боржника в ході виконавчого провадження. Вказана постанова сама по собі не є виконавчим документом.

Натомість фактичне стягнення таких витрат з боржника було здійснено саме постановою приватного виконавця від 29 липня 2021 року про стягнення витрат виконавчого провадження.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що постановою приватного виконавця від 29 липня 2021 року про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження № 63453300 визначено загальну суму коштів, яка дорівнює 4647 грн 56 коп. Серед іншого зазначена сума включає в себе й оплату за послуги маніпулятора у розмірі 2300 грн 50 коп.

За таких обставин права позивача підлягають захисту шляхом визнання протиправною та скасування постанови саме про стягнення витрат виконавчого провадження. Натомість у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправною та скасування постанови про визнання додаткових витрат виконавчого провадження належить відмовити.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 10 листопада 2021 року. Водночас в ході апеляційного розгляду справи встановлено неправильне застосування норм матеріального права, внаслідок чого суд, не будучи обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги згідно з ч. 2 ст. 308 КАС України, встановив наявність інших підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 в частині вимог про визнання протиправною і скасування постанови від 29 липня 2021 року про стягнення витрат виконавчого провадження.

З огляду на викладене колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу приватного виконавця задовольнити частково, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року - скасувати та прийняти нову постанову про часткове задоволення позову.

Згідно з ч. 4 ст. 272 КАС України судові рішення суду апеляційної інстанції у справах, визначених статтями 280, 281, 287 та 288 цього Кодексу, можуть бути оскаржені до суду касаційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 9, 12, 160, 229, 242, 257, 268, 272, 287, 308, 310, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Людмили Олегівни - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправною і скасувати постанову Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Лановенко Л.О. від 29 липня 2021 року про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження № 63453300.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А.М. Горяйнов

Судді В.В. Файдюк

Л.Т. Черпіцька