Справа № 640/31566/20
Суддя: Грибан Інна Олександрівна
Дата ухвалення: 2022-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий суддя Грибан І.О.

судді: Епель О.В.

Парінов А.Б.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства юстиції України в особі Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени Віталіївни на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 серпня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України в особі Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени Віталіївни про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,, -

УС Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України в особі Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени Віталіївни у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України в особі Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени Віталіївни, що виявилася у відмові в наданні ОСОБА_1 публічної інформації про особу, якій надано для проживання службове житло - трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , із зазначенням інформації посади, яку займає особа, прізвище, ім`я та по батькові, дату з якої особі надане службове житло для проживання, найменування документу/ів на підставі якого було надано для проживання службове житло, відповідно до його запиту на отримання публічної інформації № 11/11-05 від 11.11.2020, який зареєстровано у Міністерстві юстиції України 11.11.2020 за №ПІ-Т-4157;

- зобов`язати Міністерство юстиції України в особі Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени Віталіївни, протягом п`яти робочих днів з дня набрання чинності цього рішення, повторно розглянути запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації № 11/11-05 від 11.11.2020, який зареєстровано у Міністерстві юстиції України 11.11.2020 за № ПІ-Т-4157, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Також, просив постановити окремі ухвали суду, щодо допущених порушень Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 293 9-VI та висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду, що стало наслідком відмови у наданні ОСОБА_1 публічної інформації, яку направити Міністру юстиції України, для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону та висновків викладених у постанові Верховного Суду. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 серпня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України, що виявилася у відмові в наданні ОСОБА_1 публічної інформації про особу, якій надано для проживання службове житло - трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , із зазначенням інформації про прізвище, ім`я та по батькові, дату з якої особі надане службове житло для проживання, найменування документу/ів, на підставі якого було надано для проживання службове житло, відповідно до його запиту на отримання публічної інформації № 11/11-05 від 11.11.2020, який зареєстровано у Міністерстві юстиції України 11.11.2020 за №ПІ-Т-4157. Зобов`язано Міністерство юстиції України, у встановлений законом строк, розглянути запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації № 11/11-05 від 11.11.2020, який зареєстровано у Міністерстві юстиції України 11.11.2020 за № ПІ-Т-4157, з урахуванням висновків суду у цій справі. Стягнуто з Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 630,60 грн. Рішення в частині зобов`язання Міністерства юстиції України, у встановлений законом строк, розглянути запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації № 11/11-05 від 11.11.2020, який зареєстровано у Міністерстві юстиції України 11.11.2020 за № ПІ-Т-4157, з урахуванням висновків суду у цій справі звернуто до негайного виконання.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства юстиції України в особі Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени Віталіївни на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 серпня 202 року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначає про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі.

Апелянтом заявлено клопотання про розгляд справи у відкритому судовому засіданні за участю представника Міністерства юстиції України.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи встановила, що дана справа судом першої інстанції розглянута в порядку спрощеного позовного провадження (у порядку письмового провадження). Апеляційна скарга не містить обґрунтувань, за яких апеляційний перегляд справи необхідно здійснювати в судовому засіданні. Необхідність витребовувати та досліджувати нові докази в справі відсутня.

Отже, враховуючи вище викладене колегія суддів доходить висновку що клопотання апелянта є необґрунтованим та безпідставним і не підлягає задоволенню.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, надаючи оцінку правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального та процесуального права, звертає увагу на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 11.11.2020 звернувся до Мін`юсту із письмовим запитом на отримання публічної інформації про особу, якій надано для проживання службове житло - трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , із зазначенням інформації про посаду, яку займає особа, прізвище, ім`я та по батькові, дату з якої особі надано службове житло для проживання, найменування документу/ів, на підставі якого було надано для проживання службове житло.

Як вбачається з листа-відповіді Міністерства юстиції України від 11.11.2020 за № ПІ-Т-4157 позивачу відмовлено у наданні запитуваної інформації у зв`язку з тим, що зазначені відомості відносяться до персональних даних та не можуть бути надані без згоди особи, якої стосуються ці відомості.

Вважаючи таку відмову відповідача щодо отримання публічної інформації протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що надана відповідь Міністерства юстиції України на запит позивача не містить повного обсягу запитуваної інформації, а отже відповідачем не виконано покладеного законодавцем обов`язку у відповідності до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Спірні правовідносини врегульовано Конституцією України, Законами України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 № 2939-VI (далі - Закон № 2939), «Про інформацію» від 02.10.1992 №2657-XII (далі - Закон № 2657), «Про захист персональних даних» від 01.06.2010 №2297-VI (далі - Закон № 2297).

Як визначено у частині першій статті 1 Закону № 2939 публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Статтею 6 Закону № 2939 надано визначення поняття «публічна інформація з обмеженим доступом», відповідно до якої інформацією з обмеженим доступом є:

1) конфіденційна інформація;

2) таємна інформація;

3) службова інформація.

Відповідно до ст. 7цього Закону, конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону. Розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 20.01.2012 по справі №1-9/2012 до конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 13 Закону №2939 розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, серед іншого, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Статтею 19 Закону №2939 визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні (частина перша). Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту (частина друга). Запит на інформацію має містити: - ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; - загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; - підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі (частина п`ята).

Частиною першою статті 22 Закону №2939 визначено випадки, коли розпорядник інформації має право відмови в задоволенні запиту на інформацію, а саме:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до ч. 2 ст. 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону

Згідно з частиною четвертою статті 22 Закону №2939 у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.

Як вбачається з доданого до матеріалів справи листа-відповіді від 11.11.2020 за № ПІ-Т-4157 позивачу відмовлено у наданні запитуваної інформації у зв`язку з тим, що зазначені відомості відносяться до персональних даних та не можуть бути надані без згоди особи, якої стосуються ці відомості.

Щодо доводів апелянта про те, що персональні дані осіб, які отримують службове житло підлягають знеособленню, відповідно до положень Закону України «Про захист персональних даних» та про те, що персональні дані про особу є конфіденційною інформацією та на них розповсюджується відповідний правовий режим, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Згідно з ст. 11 Закон України «Про інформацію» від 02.10.1992 №2657-XII (далі - Закон № 2657) інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Відповідно до ст.ст. 20, 21 Закону № 2657 будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом. Інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом.

Правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв`язку з обробкою персональних даних регулюються Законом України «Про захист персональних даних» від 01.06.2010 №2297-VI (далі - Закон № 2297).

Відповідно до ст. 5 Закону № 2297 об`єктами захисту є персональні дані. Персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою. Не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Персональні дані, зазначені у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, оформлені за формою і в порядку, встановленими Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції», не належать до інформації з обмеженим доступом, крім відомостей, визначених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції». Не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про отримання у будь-якій формі фізичною особою бюджетних коштів, державного чи комунального майна, крім випадків, передбачених статтею 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Законом може бути заборонено віднесення інших відомостей, що є персональними даними, до інформації з обмеженим доступом.

Виходячи з норм Закону №2939 визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами і на будь-яких носіях та знаходилась у володінні розпорядника на момент звернення особи з запитом.

Системний аналіз визначення публічної інформації, наведеного у Законі № 2939, у взаємозв`язку з положеннями статті 13 Закону №2297, якими передбачено перелік розпорядників публічної інформації, дає підстави для висновку, що інформація стосовно використання бюджетних коштів юридичними особами, які фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, є публічною.

Разом з тим, а ні вказаним вище рішенням Конституційного Суду України, а ні мами законів «Про доступ до публічної інформації» та «Про інформацію» не віднесено до конфіденційної інформації прізвище, ім`я, по-батькові особи.

За загальним правилом публічна інформація є відкритою. Винятки з цього правила встановлені, серед іншого, статтею 6 Закону №2939 та статтею 21 Закону №2657, які відносять інформацію про фізичну особу (персональні дані) до конфіденційної, яка, у свою чергу, є інформацією з обмеженим доступом, що може бути поширена виключно за згодою особи.

Перелік відомостей, що є інформацією про фізичну особу (персональними даними), визначений законодавством, зокрема, частиною 2 статті 21 Закону №2657 та Законом №2297 і не є вичерпним та може доповнюватись шляхом прийняття нових нормативно-правових актів.

Однак, частиною 3 статті 5 Закону № 2297 визначено, що до такої інформації не може бути віднесена інформація про отримання у будь-якій формі фізичною особою бюджетних коштів, державного чи комунального майна, крім випадків, передбачених статтею 6 Закону №2657-XII.

Частина 5 статті 6 №2657 також встановлює заборону обмеження доступу до інформації про розпорядження бюджетними коштами, зокрема, до інформації про прізвища, імена, по батькові фізичних осіб, які отримали ці кошти за винятком випадків коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 815/623/16.

Відповідно ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відтак, аналізуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, відповідно до конституційного та законодавчого регулювання права особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації має право вільно, на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці.

При цьому, як вбачається з запиту на надання публічної інформації, позивач просив надати йому інформацію про особу, якій надано для проживання службове житло - трикімнатна квартира АДРЕСА_1 .

При цьому, позивачем не порушувалося питання про надання відповідачем даних про національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, дати і місця народження осіб, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень, а він просив надати лише перелік цих осіб; крім того, позивач не просив надати копії конкретних документів, які б містили персональні дані певних осіб.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що запитувана позивачем інформація, викладена у запиті від 11.11.2020 №11/11-05, не є конфіденційною в частині надання інформації про особу, якій надано для проживання службове житло - трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , із зазначенням прізвища, ім`я, по-батькові, дати з якої особі надано службове житло для проживання, найменування документу/документів, на підставі якого було надано для проживання службове житло.

Щодо вимоги негайного виконання рішення суду у даній справі, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно пунктів 1-7 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду, прийняті в адміністративних справах, зокрема, визначених пунктами 1, 5 частини першої статті 263цього Кодексу.

Отже, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції, щодо звернення рішення суду до негайного виконання в частині зобов`язання Міністерства юстиції України, у встановлений законом строк, розглянути запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації № 11/11-05 від 11.11.2020.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави до його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України в особі Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової Олени Віталіївни залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя І.О. Грибан

Судді: О.В. Епель

А.Б. Парінов

(повний текст постанови складено 17.01.2022р.)