Справа № 540/3508/21
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2022-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2022 р.м.ОдесаСправа № 540/3508/21
Головуючий в 1 інстанції: Хом`якова В.В.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Бітова А.І.,

Шеметенко Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Херсонської обласної прокуратури на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 1 жовтня 2021р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Херсонської обласної прокуратури про стягнення невиплаченого заробітку при звільненні та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2021р. ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Херсонської обласної прокуратури, в якому просив стягнути компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки в сумі 588 646,06грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 3.11.2020р. по дату постановляння рішення суду.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що виконуючи рішення Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі за №821/4547/14, наказом Генерального прокурора №423-к від 2.11.2020р. ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника прокурора Херсонської області. Наказом Генерального прокурора №424-к від 2.11.2020р. позивача звільнено з посади заступника прокурора Херсонської області та органів прокуратури з 2 листопада 2020р. у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням, на підставі п.7 ч.1 ст.51 ЗУ «Про прокуратуру».

Позивач зазначає, що при звільненні відповідачем частково проведено розрахунок компенсації за 271 календарних дня невикористаної щорічної відпустки за період роботи 24.10.2014р. - 2.11.2020р. у розмірі 74 842,07грн., з розрахунку середньоденної заробітної плати - 276,17грн.. Однак, позивач не погодився з такою позицією відповідача, оскільки при розрахунку компенсації невикористаної щорічної відпустки відповідачем залишено поза увагою приписи ст.82 ЗУ «Про прокуратуру», п.5 та п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ за №100 від 8.02.1995р., у зв`язку із чим, ОСОБА_1 звернувся із заявою до Херсонської обласної прокуратури про проведення з ним остаточного розрахунку. Проте, Херсонською обласною прокуратурою відмовлено у задоволенні вказаних вимог позивача, про що повідомлено листом №21-260вих-21 від 14.06.2021р..

Позивач вважає, що вказана відмова є неправомірною та протиправною, оскільки до складових грошових виплат (компенсації) за невикористані дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки не включено допомогу для оздоровлення, чим порушено вимоги ст.82 ЗУ «Про прокуратуру»; неправильно проведено обчислення виплат (компенсації) за невикористані дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки, а саме розрахунок проведений без урахування розміру середньоденної заробітної плати, чим порушено вимоги п.5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8.02.1995р. за №100; при проведенні розрахунку за невикористані дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки не враховано коефіцієнт підвищення (коригування) заробітної плати відповідно до п.10 Порядку №100.

Також, 21.07.2021р. позивач подав заяву про надання розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позивач вказує на те, що розмір середньоденного заробітку складає 2 355,10грн. = 803,79грн. (середньоденний розмір заробітної плати позивача на день звільнення 23.10.2014р.) х 2,93грн. (коефіцієнт коригування посадового окладу). За період з 3.11.2020р. по 26.07.2021р. (181 робочих днів) розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 426 273,10грн. (2355,10грн. х 181 р.дн. = 426 273,10грн.).

Посилаючись на вказане просив позов задовольнити.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 1 жовтня 2021р. адміністративний позов задоволено частково.

Стягнуто з Херсонської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки у сумі 374 617грн. (триста сімдесят чотири тисячі шістсот сімнадцять гривен) 16 коп.

Стягнуто з Херсонської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 3.11.2020р. по 1.10.2021р. (включно) у сумі 374 617грн. (триста сімдесят чотири тисячі шістсот сімнадцять гривен) 16 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на порушення норм права.

Сторони були сповіщені про час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку, проте, у судове засідання не з`явилися та не повідомили про причини не явки в судове засідання.

З урахуванням вказаного та належного сповіщення сторін, судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача наявне право на компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки та на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за відповідний період, оскільки відповідачем неправильно проведено обчислення вказаних виплат.

Вирішуючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду, що Наказом Генерального прокурора України за №1480к від 23.10.2014р. ОСОБА_1 звільнено з посади заступника прокурора Херсонської області.

В подальшому, Херсонським окружним адміністративним судом в адміністративній справі за №821/4547/14 було прийнято постанову, яку ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.03.2015р. залишено без замін, про відмову у позові ОСОБА_1 про скасування наказу Генерального прокурора України від 23.10.2014р. за №1480к про звільнення, поновлення на займаній посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Однак, постановою Верховного Суду від 25.06.2020р. було скасовано постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 16.01.2015р. та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.03.2015р., яким залишено постанову в силі, позовні вимоги задоволено частково, визнано протиправним та скасований наказ Генеральної прокуратури України від 23.10.2014р. за №1480-к про звільнення з посади заступника прокурора Херсонської області ОСОБА_1 , поновлено на посаді заступника прокурора Херсонської області. Справу в частині позовних вимог про стягнення з Генеральної прокуратури України середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 24 жовтня 2014р. і до моменту фактичного поновлення на публічній службі - направлено на новий розгляд до суду першої інстанції .

Так, рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 27.10.2020р. стягнуто з Херсонської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2014р. по 27 жовтня 2020р. у сумі 2 439 173,09грн..

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.02.2021р. апеляційні скарги ОСОБА_1 , Офісу Генерального прокурора, Херсонської обласної прокуратури задоволені частково, рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2020р. скасовано, прийнято у справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволений, стягнуто з Херсонської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2014р. по 30.10.2020р. у сумі 2 523 112,89грн., з відрахуванням обов`язкових платежів та зборів.

На підставі вказаного, наказом Генерального прокурора за №423к від 2.11.2020р. ОСОБА_1 поновлений на посаді заступника прокурора Херсонської області з 2.11.2020р..

У зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням (п.7 ч.1 ст.51 ЗУ «Про прокуратуру») наказом Генерального прокурора від 2.11.2020р. за №424к ОСОБА_1 звільнено з посади заступника прокурора Херсонської області і органів прокуратури з 2.11.2020р. за власним бажанням на підставі п.7 ч.1 ст.51 ЗУ «Про прокуратуру».

При звільненні позивача йому було нараховано до виплати 75 932,42грн., з яких 74 842,07грн. компенсації за 271 календарних днів невикористаної щорічної відпустки (сума без утримання податків та зборів).

Не погоджуючись із розрахунком, проведеним при звільненні, позивач звернувся із заявою до Херсонської обласної прокуратури про проведення з ним остаточного розрахунку. Проте, відповідачем відмовлено у задоволенні вимог позивача листом за №21-260вих-21 від 14.06.2021р..

Позивач звернувся в суд із даним позовом, в якому просить стягнути недоплачену суму компенсації за невикористані дні відпустки, суми допомоги на оздоровлення та суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 3.09.2020р. по дату постановляння судового рішення у справі.

Перевіряючи правомірність оскаржуваного розрахунку відповідача, з урахуванням підстав, за якими позивач пов`язує його протиправність, колегія суддів виходить з наступного.

Приписами ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами ч.1-3 ст.82 ЗУ «Про прокуратуру», прокурору надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги для оздоровлення в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора. Прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів. Прокурору надаються додаткові та інші відпустки, передбачені законом.

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2015р. у справі за №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Апеляційний суд зазначає, що у зв`язку із відсутність правового врегулювання питання компенсації невикористаних відпусток за минулі роки положеннями ЗУ «Про прокуратуру», то при вирішенні даного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і ЗУ «Про відпустки» за №504/96-ВР.

Так, приписами ст.24 ЗУ «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, що між сторонами немає спору щодо права позивача на отримання компенсації за невикористані дні основних та додаткових відпусток, а також кількість цих днів сторонами зазначається однаково - це 271 день. Це підтверджується листом відповідача від 14.06.2021р. за №21-260вих-21 та відзив на позовну заяву, фактом нарахування та виплати позивачу 74 842,07грн. компенсації. Проте, суперечності між сторонами виникли внаслідок різного підходу до обчислення розміру компенсації за невикористані дні відпусток.

Так, відповідачем при розрахунку компенсації за невикористані дні відпусток відповідач застосував середньоденний заробіток позивача в розмірі 276,27грн., виходячи з посадового окладу заступника прокурора області станом на день звільнення 8 170грн., при цьому вважаючи, що за останні 12 місяців перед звільненням 2.11.2020р. позивач не мав заробітку (п.4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8.02.1995р. за №100 ).

Позивач, в свою чергу, вважає, що розрахунок проведений без урахування розміру середньоденної заробітної плати, чим порушено вимоги п.5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8.02.1995р. за №100 (надалі - Порядок №100); необґрунтовано не враховано коефіцієнт підвищення (коригування) заробітної плати відповідно до п.10 Порядку №100.

Як вбачається із матеріалів справи, що для обчислення суми компенсації позивач застосовує розмір середньоденної зарплати, який був зазначений в довідці прокуратури Херсонської області за №18-129вих20 від 13.08.2020р., яка надавалась в межах розгляду справи за №821/4547/14, та застосовувалась при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Разом з тим, судова колегія зазначає, що обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки здійснюється за іншою методикою.

Приписами п.2 абз.1 Порядку №100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

В даному випадку компенсація за невикористані відпустки була виплачена позивачу при звільненні - 2.11.2020р.. ОСОБА_1 був поновлений на посаді на підставі постанови Верховного Суду від 25.06.2020р., а тому, відповідач був зобов`язаний виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24.10.2014р. і до моменту фактичного поновлення на публічній службі. У зв`язку із чим, судова колегія вважає, що посилання відповідача на те, що при поновленні ОСОБА_1 - 2.11.2020р. та при звільненні того ж дня, останній не мав заробітку за останні 12 календарних місяців є необґрунтованими. Саме з вини прокуратури цей заробіток не був позивачу виплачений. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.02.2021р. по справі за №821/4547/14 на користь ОСОБА_1 був стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу за період 20.10.2014р. - 30.10.2020р..

У відповідності до п.5 розділу ІУ Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Як вбачається із вищевказаної постанови апеляційного суду, що оклад станом на 6.09.2017р. складав 8 170грн. та підлягав коригуванню на коефіцієнт підвищення посадового окладу 2,93 (як це передбачалось у спірному періоді п.10 Постанови №100), що також відповідає довідці прокуратури Херсонської області від 13.08.2020р. в період з 6.09.2017р. - 30.10.2020р. середньоденна заробітна плата складала 2 355,1грн..

Згідно п.7 р. ІV Порядку №100, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Отже, для розрахунку компенсації за невикористані відпустки необхідно виплату за 12 календарних місяців перед звільненням (це листопад 2019р. - жовтень 2020р.) поділити на кількість календарних днів року (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Судова колегія зазначає, що календарних днів за листопад 2019р. - жовтень 2020р. (без святкових та неробочих) 355 днів, а тому компенсація не невикористані відпустки складає 449 459,23грн., виходячи з розрахунку 588 775грн. : 355 календарних днів х 271 днів невикористаної відпустки = 449 459,23грн..

З урахуванням вже виплаченої відповідачем позивачу суми компенсації у розмірі - 74 842,07грн., то судова колегія вважає, що з відповідача підлягає до стягнення 374 617,16грн..

Що стосується стягнення з відповідача сум матеріальної допомоги на оздоровлення за період 2014 - 2020р., то у відповідності до ст.85 ЗУ «Про прокуратуру» розмір посадових окладів, надбавок за вислугу років та інших виплат працівників органів прокуратури (державних службовців, службовців, інших працівників) встановлюються КМУ.

Постановами КМУ від 31.05.2012р. за №505 та від 11.12.2019р. за №1155 (які діяли на час виникнення спірних правовідносин) передбачалось право керівників органів прокуратури в межах установленого фонду оплати праці надавати прокурорам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення під час надання щорічної основної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора.

Таким чином, матеріальна допомога на оздоровлення надається за наявності відповідної заяви прокурора на отримання такої допомоги, а умовою її надання є наказ про вибуття у щорічну основну відпустку. Ні ЗУ «Про прокуратуру», ні вищевказаними постановами КМУ, які регулюють умови оплати праці прокурорів, не передбачено можливість здійснення виплати допомоги на оздоровлення поза межами періоду, в якому особа перебувала у щорічній основній відпустці, а також після звільнення зі служби в прокуратурі. При звільненні 2.11.2020р. позивач мав право використати щорічну основну відпустку, в такому випадку разом з відпускними йому би виплатити допомогу на оздоровлення.

Аналізуючи вищевказане, судова колегія вважає, що в даному випадку, позивач звільнився та отримав компенсацію за невикористані відпустки, а тому відсутні підстави для виплати йому допомоги на оздоровлення.

Що стосується вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то судова колегія зазначає наступне.

Положеннями ст.47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу.

За правилами ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Приписами ч.1 ст.117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналізуючи вказані норми, судова колегія зазначає, що на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи.

Судова колегія вважає, що при звільненні 2.11.2020р. позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2014-2020р. основні та додаткові відпустки в сумі 449 459,23грн., про те йому було нараховано та виплачено 74 842,07грн. компенсації (всього було нараховано та виплачено 75 932,42грн. компенсації та зарплати за один робочий день).

Отже, право позивача на отримання грошової компенсації за невикористані ним у 2014-2020р. відпустки в повній сумі є порушеним. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, що передбачені ст.117 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої цією статтею.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Відповідно до ч.2 ст.117 КЗпП України якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.

Встановивши при розгляді справи про стягнення компенсації за невикористані відпустки , що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 4.04.2018р. у справі за №524/1714/16-а та від 28.10.2020р. за №240/222/20.

Враховуючи вищевказане, судова колегія вважає, що у ОСОБА_1 наявне право на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

У відповідності до ст.27 ЗУ «Про оплату праці», за правилами, передбаченими розд.2 абз.3 постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 8.02.1995р. за №100, а також згідно п.32 Постанови пленуму ВСУ за №9 від 6.11.1992р., обчислення середньої заробітної плати для виплати середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати проводиться виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто, що передують дню звільнення.

Положеннями абз.1 п.8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Приписами абз.3 п.8 Порядку №100 визначено, що у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Таким чином, з огляду на положення п.8 Порядку №100, розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повинен проводитися шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, що постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.02.2021р. у справі за №821/4547/14 встановлено розмір середньоденного заробітку позивача, з урахуванням коефіцієнту підвищення посадових окладів, а саме: 803,79грн. (середньоденна зарплата 2014р.) х коефіцієнт коригування 2,93 (співвідношення окладів 8 170грн. та 2 790грн.). Сума середньоденної зарплати за останні два місяці перед звільненням складає 2 355,1грн..

У відповідності до ч.4 ст.78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, розмір середньоденного заробітку позивача не підлягає доказуванню, оскільки є встановленим рішенням суду, яке не скасовано, та обов`язкове до виконання.

Число робочих днів в періоді з 3.11.2020р. по 1.10.2021р. становить - 229 робочих днів.

Так, у відповідності до зазначених положень п.8 Порядку №100, розрахунок розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 3.11.2020р. по 27.09.2021р. необхідно проводити шляхом множення середньоденного заробітку 2 355,1грн. на число робочих днів в періоді з 3.11.2020р. по 1.10.2021р., що становить 2 355,1грн. х 229 робочих днів = 539 317,9грн..

При цьому, судова колегія враховує правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 30.04.2020р., справа №805/4458/17-а, відповідно до якої, ч.1 ст.117 КЗпП України передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає. Тобто, тут істотними є факт невиплати належних працівникові сум при звільненні та факт остаточного розрахунку з ним. Інша правова ситуація виникає, коли є спір щодо суми заборгованості із заробітної плати, яку роботодавець повинен виплати працівникові при звільненні. У цьому випадку працівник, за змістом ч.2 ст.117 КЗпП України, має право на відшкодування, передбаченого в цій статті, якщо спір буде вирішено на його користь. Якщо ж вимоги працівника буде задоволено частково, то розмір відшкодування встановлює орган, який вирішує спір, у цьому випадку - суд. В останньому випадку суму заборгованості із заробітної плати, а також суму відшкодування за час затримки її виплати визначає суд, враховуючи, з-поміж іншого, такі чинники для його (відшкодування) визначення, як розмір спірної суми, яка підлягає стягненню, істотності цієї частки порівняно з середнім заробітком, інших обставин, які у кожній конкретній ситуації мають значення для визначення розміру відшкодування.

При вирішенні спірного питання суд враховує, що при звільненні позивача йому мали виплатити 450 549,58грн. (розмір компенсації позивача за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки становить 449 459,23грн. та зарплату 1 090,35грн. за один день роботи 2.11.2020р. (це сума встановлена судом, відповідно розмір частки 100%), а фактично виплачено 75 932,42грн. (без врахування податків та зборів), або 16,85% від цілої частки), тобто істотність невиплаченої частки становить 83,15%. З урахуванням істотної частки несплаченої компенсації в розмірі 83,15%, сума середнього заробітку, яка належить до стягнення становить 448 442,83грн. (539 317,9грн.* 83,15% / 100).

При цьому, судова колегія враховує те, що позивач звернувся в суд тільки у липні 2021р., хоч мав право на звернення одразу після звільнення, тим самим збільшивши строк затримки виплати компенсації за невикористані відпустки.

Отже, враховуючи принцип справедливості та співмірності, судова колегія погоджується із висновком судом першої інстанції про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та стягнутий на користь позивача у розмірі 374 617,16грн. за період з 3.11.2020р. по 1.10.2021р. включно, тобто у сумі, яка дорівнює сумі невиплаченої компенсації за відпустки.

В доводах апеляційної скарги апелянт посилався на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.246,315,316 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Херсонської обласної прокуратури - залишити без задоволення.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 1 жовтня 2021р. - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: А.І. Бітов

Л.П. Шеметенко