Справа № 400/4599/21
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2022-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2022 р.м.ОдесаСправа № 400/4599/21

Головуючий в 1 інстанції: Брагар В. С.

рішення суду першої інстанції прийнято у

м.Миколаїв, 15 верресня 2021 року

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Димерлія О.О., Єщенка О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 23.03.2020р. №№6, 6, 6, 6,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2021 року ОСОБА_1 (позивач) звернулась до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 23.03.2020р. №№6, 6, 6, 6.

Позовні вимоги обґрунтовані ти, що спірні податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки податковим органом було допущено процедурні порушення в частині проведення перевірки, за наслідками якої й були прийнятті податкові повідомлення-рішення, а саме у порушення вимог податкового кодексу України, перевірку проведено без належного направлення та вручення платнику податків ОСОБА_1 повідомлення та наказу про проведення перевірки. Позивачка наголошує на тому, що невиконання вимог про завчасне повідомлення платника податку про проведення невиїзної перевірки є наслідком визнання перевірки незаконною та відсутності її правових наслідків. Оскільки відповідачем не завчасно повідомлено позивача із наміром проведення перевірки це є підставою для визнання протиправним та скасування податкових повідомлені рішень, як правових наслідків проведеної перевірки.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 р. відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі та призначено судове засідання на 28.07.2021.

Відповідач проти позову заперечував.

21.07.2021 року від відповідача надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, в обґрунтування якого, посилаючись на практику Верховного Суду у постанові від 26.11.2020 у справі № 500/2486/19, зазначав про пропуск позивачем строку звернення до суду. Контролюючий орган вказував, що спірні податкові повідомлення-рішення направлені позивачу 23.03.2020 та отримані нею 24.04.2020. При цьому, до суду з позовом про скасування таких податкових повідомлень-рішень ФО ОСОБА_1 звернулась лише у червні 2021 року, що свідчить про те, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду встановлений ч. 2 ст. 122 КАС України.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 28.07.2021р. у задоволенні клопотання Головного управління ДПС у Миколаївській області про залишення позовної заяви без розгляду - відмовлено.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2021р. позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення №6 від 23.03.2020 року прийняте Головним управлінням ДПС у Миколаївській області (вул. Лягіна,6, м. Миколаїв, 54001, ).

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення №6 від 23.03.2020 року прийняте Головним управлінням ДПС у Миколаївській області (вул. Лягіна,6, м. Миколаїв, 54001, ).

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення №6 від 23.03.2020 року прийняте Головним управлінням ДПС у Миколаївській області (вул. Лягіна,6, м. Миколаїв, 54001, ).

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення №6 від 23.03.2020 року прийняте Головним управлінням ДПС у Миколаївській області (вул. Лягіна,6, м. Миколаїв, 54001, ).

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Миколаївській області (вул. Лягіна,6, м. Миколаїв, 54001, ) сплачений судовий збір в розмірі 1409,65 грн (одна тисяча чотириста дев`ять гривень 65 коп.) відповідно до квитанції №58745 від 22.06.2021 року.

У задоволені вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Головне управління ДПС у Миколаївській області звернулось до суду з апеляційною скаргою, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції, та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування скарги апелянт, посилаючись на правові висновки Верховного суду, викладені у постанові від 26.11.2020р. у справі №500/2486/19 зазначив про те, що судом першої інстанції помилково не було взято до уваги доводи податкового органу про пропуск позивачем строку для подання цього позову, у зв`язку із чим позовна заява ОСОБА_1 мала бути залишена без розгляду. Так, згідно доводів апеляційної скарги, спірні у справі податкові повідомлення-рішення були надіслані Укрпоштою рекомендованим листом з повідомленням про вручення на податкову адресу ФО ОСОБА_1 - 23.03.2020р. Згідно поштового повідомлення про вручення відправлення за № 597 повернуто відправнику 24.04.2020р. у зв`язку з закінченням терміну зберігання поштового відправлення. При цьому, позов до суду подано лише 23.06.2021р. Отже, на думку апелянта наявні підстави, визначені ст. 123 КАС України, для застосування п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України для залишення позову без розгляду.

До того ж, апелянт також наголошує й на тому, що перевірку ФО ОСОБА_1 контролюючим органом було проведено з дотриманням порядку, встановленого ПК України, в тому числі й щодо завчасного повідомлення платника про проведення такої перевірки. Так, згідно доводів апеляційної скарги, підставою для проведення позапланової невиїзної документальної перевірки ФО ОСОБА_1 невиконання нею податкового обов`язку щодо подання податкової декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік, нарахування та сплати податку з доходів фізичних осіб та військового збору, згідно з вимогами ст.36 ПК України. Відповідачем було отримано інформацію з Центральної бази Держреєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів та копію листа від АТ «Укрсиббанк» з Повідомленням про анулювання боргу вих. №31- 4-2-02/7 від 25.02.16 щодо отримання громадянкою ОСОБА_1 доходів у вигляді додаткового блага, без подання, податкової декларації та сплати відповідних сум податків. Дохід за ознакою « 126» (додаткове благо), в розмірі 575 530,58 грн., було відображено АТ «Укрсиббанк» в податковому розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку (форма 1 -ДФ) у вигляді анулювання (прощення) заборгованості за кредитом. АТ «Укрсиббанк» самостійно було прийнято рішення про анулювання (прощення) частини кредитної заборгованості та повідомлено боржника (фізичну особу ОСОБА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) шляхом надання повідомлення боржнику під підпис особисто про анулювання боргу від 25.02.16 вих. №31-4-2-02/7 щодо прощення частини боргу в сумі 21331,64 доларів СІЛА, що по курсу НБУ складає 575530,58 грн. Згідно пп.«Д» пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України дохід в сумі 575530,58 грн. є доходом, отриманим у вигляді анульованої основної суми кредитної заборгованості. Однак, в порушення вимог пп. 16.1.2, 16.1.3 п.16.1 ст.16, пп.49.18.4 п.49.18 ст.49, п.176.1 ст.176, п.179.1 ст.179 ПК України, громадянкою ОСОБА_1 не надано податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2016 рік, не задекларовано та не сплачено до бюджету суми податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Далі, як вказується в апеляційній скарзі, фахівцями ТУ ДФС у Миколаївській області 26.09.18 було направлено лист громадянці ОСОБА_1 про надання інформації щодо отримання доходу як додаткове благо за ознакою 126 (Повідомленням про запрошення платника податків, зборів, платежів або його представника до Контролюючого органу з питання подання декларації про майновий стан і доходи, отримані у 2016 році як додаткове благо №М/1435/14-29-13-02-26 від 26.09.18), лист з проханням надати в терміни, встановлені законодавством, пояснення та їх документальні підтвердження з питання отримання ОСОБА_1 доходу як додаткове благо за ознакою 126 без сплати податків з доходів до бюджету, а також сплатити до бюджету податки з цієї діяльності і подати декларацію до контролюючого органу №М/462/14-29-13-05-08 від 20.08.19, але громадянка не з`явилася та жодної інформації - документів не надала, декларацію про майновий стан і доходи не подано. Враховуючи вищевикладене, керуючись нормами пп.78.1.2 п.78.1 ст.78 ПК України, ГУ ДФС у Миколаївській області ініційовано проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи ОСОБА_1 про що видано, наказ від 26.12.19 №1004. Зазначений наказ поштовим відправленням №527 відправлено через відділення зв`язку ПАТ Укрпошта 28.12.19 рекомендованим листом. Лист повернувся до ГУ ДПС у Миколаївській області із зазначенням причини повернення - за закінченням встановленого строку зберігання. Також ОСОБА_1 було направлено лист про надання документів, що належать або пов`язані з предметом перевірки №С/21/14-29-33-06-08 від 14.01.20, але громадянка не з`явилася та жодної інформації - документів не надала. Лист повернувся до ГУ ДПС у Миколаївській області із зазначенням причини повернення - за закінченням встановленого строку зберігання. Апелянт наголошує на тому, що вся кореспонденція була надіслана на адресу позивачки, вказану у відповіді на Запит до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Миколаївській області (№12956/10/14-29-13-02-20 віід 12.09.18) ОСОБА_1 окремо, контролюючий орган також наголошує на тому, що документи, пов`язані з перевіркою позивачки були направлені рекомендованими листами через відділення зв`язку ПАТ Укрпошта, де строк пересилання рекомендованої кореспонденції становить п`ять днів. З дня доставки відправлень у межах однієї області й між обласними центрами України, тощо.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу контролюючого органу до суду від позивачки не надійшло.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.01.2022р. було задоволення клопотання представника податкового органу про у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

В судове засідання, призначене на 25.01.2022р. об 11 год. 30 хв. сторони або їх представники не з`явились, належним чином та своєчасно повідомлені про дату, час і місце розгляду справи апеляційним судом. Про причини неприбуття письмово суду не повідомили, заяв про перенесення розгляду справи не надали.

Відповідно до приписів ст. 311, 313 КАС України справу можливо розглянути в порядку письмового провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, в березні 2021 року позивачці стало відомо, що 26 грудня 2019 року ГУ ДПС у Миколаївській області було прийнято наказ №1004 «Про проведення документальної невиїзної перевірки фізичної особи ОСОБА_1 », відповідно до якого у період з 15.01.2020 року тривалістю 5 робочих днів буде проведено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача.

28.12.2019 року за поштовим відправленням №527 з повідомленням про вручення відповідач направив на адресу позивача АДРЕСА_1 лист з повідомленням №302/14-29-01 від 28.12.2019 року та копію наказу від 26.12.2019 року №1004 з метою повідомлення про початок проведення позапланової невиїзної перевірки.

Відповідно до відмітки на поштовому конверті 30.01.2020 року поштове відправлення повернуто за зворотною адресою у зв`язку із закінченням строку зберігання.

28.01.2020 року відповідачем складено Акт №78/14-29-33-06-11/ НОМЕР_1 «Про результати документальної невиїзної перевірки з питань перевірки своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати до бюджету податку на доходи фізичних осіб, військового збору від одержання доходу ознакою доходу « 126»».

23.03.2020 року відповідачем прийняті оскаржувані податкові повідомлення рішення:

№6, яким застосовані штрафні санкції в розмірі 510,00 грн за порушення п.п.16.1.12 п.16.1 ст.16, п.44.3 ст.44 ПК України;

№6, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем: військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в сумі 8632,96 грн та застосовано штрафні санкції 2 158,24 грн.;

№6, яким збільшено суму грошового зобов`язання, за платежем: податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування у сумі 103595,50 грн та застосовано штраф у розмірі 25 898,88 грн.;

№6, яким застосовано штрафні санкції у розмірі 170,00 грн за порушення п.п.16.1.2, 16.1.3 п.16.1 ст.16, п.п.49.18.4 п.49.18 ст.49 розділу ІІ, п.176.1 ст.176, п.179.1 розділу IV ПК України.

Позивач стверджував, що податкові повідомлення-рішення є протиправними та такими, що підлягають скасуванню з підстав неналежного повідомлення позивача про проведення позапланової невиїзної перевірки, що є підставою для визнання незаконною перевірки та визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, як правового наслідку зазначеної перевірки.

Керівником контролюючого органу 26.12.2019 прийнято наказ «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки позивача» №1004 на підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 розділу І, ч.1 п.75.1 ст.75, пп.78.1.2 п.78.1 ст.78, ст.79 розділу ІІ Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки позивача, з 15.01.2020 року тривалістю 5 днів.

Копії зазначеного наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки від 26.12.2019 року та письмове повідомлення про проведення вказаної перевірки від 28.12.2019 №302/14-29-01 направлено позивачу 28.12.2019 року за поштовим відправленням №527 з повідомленням про вручення на адресу АДРЕСА_1 . Проте 30.01.2020 року поштове відправлення повернуто за зворотною адресою контролюючому органу у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

Позивач, посилаючись на приписи п. 78.4 ст. 78 ПК України зазначав, що контролюючий орган приступив до проведення перевірки з 15.01.2020 року та закінчив її проведення 21.01.2020 року, в той час як поштове відправлення із копією наказу та повідомлення повернуто до ГУ ДПС у Миколаївській області лише 30.01.2020 року, тобто після закінчення проведення перевірки, що є порушенням гарантії позивача як платника податків на об`єктивну, повну та всебічну перевірку.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, в ході судового розгляду не доведено, як того вимагає стаття 77 КАС України, правомірності своїх дій в частині дотримання імперативних вимог пункту 79. 2 статті 79 ПК України щодо умов вручення наказу та повідомлення про проведення контрольного заходу до проведення документальної позапланової невиїзної податкової перевірки ОСОБА_1 відповідно до наказу №1004 від 26.12.2019 року, у період з 15 січня 2020 року тривалістю 5 (п`ять) робочих днів, як передумови для початку проведення перевірки, а відтак призводять до відсутності правових наслідків перевірки.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновків суду першої інстанції, судова колегія виходить з наступного.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

ПК України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно з пп. 16.1.4 п.16.1 ст. 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Як встановлено пп. 20.1.4. п. 20.1 ст. 20 ПК України, контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Приписами пп.75.1.2 п.75.1 ст.75 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Пунктом 78.1 статті 78 ПК України передбачено, що документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема розпочато процедуру реорганізації юридичної особи (крім перетворення), припинення юридичної особи або підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, закриття постійного представництва чи відокремленого підрозділу юридичної особи, в тому числі іноземної компанії, організації, порушено провадження у справі про визнання банкрутом платника податків або подано заяву про зняття з обліку платника податків.

Положеннями пп. 78.1.2 п.78.1 ст.78 ПК України, які вказані як підстави проведення перевірки, передбачено, що перевірка здійснюється, якщо платником податків не подано в установлений законом строк податкову декларацію, розрахунки, звіт про контрольовані операції або документацію з трансфертного ціноутворення, якщо їх подання передбачено законом.

Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків (крім перевірок, передбачених пп. 78.1.22 п.78.1 цієї статті) надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.

Відповідно до пункту 78.4 вказаної статті про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Перелік матеріалів, які можуть бути підставою для висновків під час проведення документальної позапланової перевірки, та порядок надання платниками податків документів для такої перевірки встановлено статтями 83, 85 цього Кодексу.

Особливості проведення документальної невиїзної перевірки передбачені ст.79 ПК України.

За приписами п.79.2 ст.79 ПК України, документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

При цьому, як вірно наголосив суд першої інстанції, присутність платника податків під час проведення документальних невиїзних перевірок не обов`язкова. За наявності письмового звернення платника податків замість документальної невиїзної перевірки може проводитись документальна виїзна перевірка.

Отже, документальна позапланова невиїзна перевірка платника податків проводиться виключно на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, а право на проведення такої перевірки надається лише за умови повідомлення платника податку про таку перевірку та вручення копії наказу про проведення перевірки у спосіб, визначений законом - у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до її початку. З наказом про проведення перевірки, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку. Ця вимога є обов`язковою, в тому числі і при проведенні позапланової документальної невиїзної перевірки.

Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

Невиконання вимог пункту 79.2 статті 79 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої. Контролюючим органом не може бути проведено невиїзну позапланову документальну перевірку щодо платника податку у разі відсутності підтвердження повідомлення платника про проведення даної перевірки, зокрема щодо дати і часу її проведення. У разі відсутності такого підтвердження встановлюється порушення процедури проведення перевірки, результатом чого є визнання протиправними податкових повідомлень рішень прийнятих на основі таких перевірок.

Зазначене вище узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 25.01.2015р. у справі № 21-425а14.

Головним критерієм, покладеним в основу визнання правових актів органу державної влади незаконними з процесуальних підстав, є порушення адміністративних процедур, покликаних забезпечувати платникам податків реалізацію й захист їх прав.

Апеляційний суд поряд з вказаним вважає за доцільне зазначити, що аналізуючи положення ПК України в розрізі процедури проведення податкових перевірок Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у справі №826/17123/18 (постанова від 21 лютого 2020 року) сформулював правовий висновок: «оскаржуючи наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства про проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства».

У справі №520/8836/18 у постанові від 22 вересня 2020 року Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справи щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду обґрунтував відсутність підстав до запропонованого колегією відступу від раніше висловленої правової позиції такими висновками: «перевірка є способом реалізації владних управлінських функцій контролюючим органом як суб`єктом владних повноважень, який зобов`язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України. Невиконання вимог закону щодо підстави для проведення документальної позапланової перевірки призводить до визнання перевірки незаконною та не породжує правових наслідків такої перевірки, акт перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених частиною другою статті 74 КАС України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом» та «встановлені судами обставини щодо протиправності призначення та проведення відповідачем перевірки, за наслідками якої і було прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення, є достатніми для висновку про протиправність такого рішення, а тому відсутня необхідність перевірки підстав для донарахування сум грошових зобов`язань».

Отже, установивши таке порушення процедури проведення перевірки, наслідком якого є визнання протиправними її результатів, до аналізу інших обставин суд не може переходити з огляду на викладену вище сталу і послідовну практику Верховного Суду, відступу від якої у встановленому законом порядку не здійснювалося.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року № 540/2553/19.

У аспекті спірних правовідносин варто вказати, що податкова перевірка є способом реалізації владних управлінських функцій податковим органом як суб`єктом владних повноважень, який зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та Законами України.

Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що 26.12.2019р. відповідачем прийнято наказ № 1004 та повідомлення від 28.12.2019 р. № 302/14-29-01 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 .

Підставою для проведення перевірки визначено пп. 78.1.2 п. 78.1 ст. 78 ПК України - платником податків не подано в установлений законом строк податкову декларацію, розрахунки, звіт про контрольовані операції або документацію з трансфертного ціноутворення, якщо їх подання передбачено законом;

Відповідач зазначає, що даний наказ про проведення перевірки направлений податковим органом 28.12.2019р. рекомендованим листом № 527 з повідомленням про вручення на адресу, вказану у відповіді на запит до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Миколаївській області ОСОБА_1 (№12956/10/14-29-13-02-20 від 12.09.18). згідно відповіді, як зауважує апелянт, ОСОБА_1 зареєстрована по АДРЕСА_2 та станом на 29.03.2017р. виписана за адресою АДРЕСА_1 (згідно Довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного Реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомості майна щодо суб`єкта №182842671 від 30.09.2019р. вказана квартира є власністю ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу №1707 від 11.04.06).

При цьому, згідно наданих податковим органом на обґрунтування своєї правової позиції документів, щодо правомірності проведення перевірки, за наслідками якої були прийняті спірні у справі податкові повідомлення-рішення, - кореспонденція, яка направлялась ГУ ДПС у Миколаївській області на адресу ОСОБА_1 зокрема наказ про проведення перевірки та повідомлення повернулись до податкового органу із відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання».

Суд апеляційної інстанції з наявних у справі письмових доказів встановив, що наказ від 26.12.20219р. №1004 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи ОСОБА_1 (рнокппНОМЕР_1) та повідомлення від 28.12.2019р. №302/14-29-01 були направлені податковим органом з рекомендованим повідомленням про вручення 28.12.2019р., однак поштове відправлення повернулось до податкового органу із довідкою Укрпошти ф. 20 із зазначенням причини невручення - за закінченням встановленого строку зберігання - 30.01.2020р.

При цьому, перевірку платника ОСОБА_1 було проведено у період з 15.01.2020р. по 21.01.2020р., акт перевірки складено 28.01.2020р.

Колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що статтею 42 ПК України, зокрема пунктами 42.1 та 42.2 визначено, що податкові повідомлення - рішення, податкові вимоги або інші документи, адресовані контролюючим органом платнику податків, повинні бути складені у письмовій формі, відповідним чином підписані та у випадках, передбачених законодавством, завірені печаткою такого контролюючого органу.

Документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

З огляду на викладене, проаналізувавши наведені приписи ст. 42 ПК України, апеляційний суд зазначає, що з наказом про невиїзну перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку, в той час, як невиконання вище вказаних вимог призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності її правових наслідків.

До того ж, як вірно звернув увагу суд першої інстанції, оскільки невиїзна перевірка проводиться не за місцезнаходженням платника податків, завчасне (до початку перевірки) повідомлення його про час та місце проведення перевірки є гарантією його права на об`єктивну, повну та всебічну перевірку дотримання ним податкової дисципліни, включаючи можливість надання платником податків наявних у нього документів для підтвердження показників податкового обліку.

Отже, судова колегія має обґрунтовані підстави вважати, що відповідачем не доведено факт вручення ОСОБА_1 наказу №1004від 26.12.2019р. та повідомлення №302/14-29-01 від 28.12.2019р. про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки позивача, позаяк ці документи не були їй вручені, а повернулись до податкового органу з зазначенням причини невручення поштового відправлення «за закінченням терміну зберігання». При цьому, згідно відмітки УКРПОШТИ у повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення вказано 30.01.2020р.

З урахуванням встановлених обставин та наведених вище правових норм, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме з 30.01.2020р. (день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення) позивач вважається такою, що належним чином повідомлена про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки.

Жодних зауважень щодо надіслання поштової кореспонденції податковим органом за неправильною адресою від позивача не надходило.

В ході судового розгляду справи відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено, що до початку проведення контрольного заходу, а саме 15.01.2020 року, у нього була наявна інформація про вручення у порядку, визначеному статтею 42 ПК України, копії наказу про проведення контрольного заходу, адже в матеріалах справи відсутні документи, які б засвідчили факт отримання відповідного наказу платником податків, або надходження від пошти відповідного повідомлення про вручення із зазначенням причини невручення поштового конверта, в якому знаходився наказ, чи інші належні докази саме до початку проведення відповідної перевірки, з приводу правомірності якої виник спір, як того вимагає імперативна норма пункту 79.2 статті 79 ПК України.

За змістом встановлених в ході судового розгляду обставин, документальна невиїзна перевірка відбулась за відсутності позивача чи його представника, при цьому наказ отримано Позивачем після її завершення, а саме 30.01.2020 року.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскільки позивачку не було своєчасно повідомлено про дату початку проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та місце її проведення, наведені вище факти порушення відповідачем порядку проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 підтверджують як неправомірність самої перевірки, так і є достатньою підставою для визнання протиправними та скасування винесених за наслідками такої перевірки рішень.

З урахуванням встановлення факту недотримання відповідачем вимог статті 79 Податкового кодексу України при проведенні документальної невиїзної перевірки позивача, колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що акт перевірки, отриманий в результаті такої перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених ч. 2 КАС України, не може вважатися допустимим доказом у справі, якщо він одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Податкові повідомлення-рішення, прийняті за наслідками незаконної перевірки, на підставі висновків акту перевірки, який є недопустимим доказом, а також без дослідження поданих платником податків первинних документів на підтвердження відображених у податковій звітності показників, не можуть вважатись правомірними та підлягають скасуванню.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню з огляду на порушення податковим органом встановленої Податковим кодексом України процедури проведення документальної позапланової невиїзної перевірки.

З приводу доводів апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку на оскарження спірних податкових повідомлень-рішень, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Як встановлено ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 122 КАС України).

Зазначена норма встановлює загальний строк звернення до адміністративного суду в публічно-правових спорах. Водночас, за умови використання позивачем досудового порядку вирішення спору у випадках, коли законом передбачена така можливість або обов`язок, Кодексом адміністративного судочинства України встановлено скорочений строк звернення до суду.

Частинами 3 та 4 статті 122 КАС України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Якщо рішення за результатами розгляду скарги позивача на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень не було прийнято та (або) вручено суб`єктом владних повноважень позивачу у строки, встановлені законом, то для звернення до адміністративного суду встановлюється шестимісячний строк, який обчислюється з дня звернення позивача до суб`єкта владних повноважень із відповідною скаргою на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Спеціальним нормативно-правовим актом, який встановлює окремі правила та положення для регулювання відносин оподаткування та захисту прав учасників податкових відносин, в тому числі захисту порушеного права в судовому порядку, є Податковий кодекс України.

Статтею 56 ПК України визначено порядок оскарження рішень контролюючих органів. Так, відповідно до пункту 56.1 статті 56 ПК України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку. Пунктом 56.18 статті 56 ПК України визначено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення. Рішення контролюючого органу, оскаржене в судовому порядку, не підлягає адміністративному оскарженню. Процедура адміністративного оскарження вважається досудовим порядком вирішення спору.

В свою чергу, статтею 102 Податкового кодексу України встановлено строк давності - 1095 днів для нарахування грошових зобов`язань платнику податків.

Отже, колегія суддів з огляду на викладені вище правові норми вважає ґрунтовним висновок суду попередньої інстанції про те, що строк для звернення платника податків із позовом до адміністративного суду становить 1095 днів і обчислюється з дня отримання платником податків рішення, що оскаржено.

При цьому, суд попередньої інстанції вірно звернув увагу на те, що своє клопотання податковий орган обґрунтовує правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 26.11.2020 у справі № 500/2486/19.

Між тим, судова колегія наголошує, що у зазначеній вище постанові, Верховний Суд відступив від правового висновку про застосування норми права щодо строку звернення до суду в частині того, що положення пункту 56.18 статті 56 ПК України є спеціальними щодо приписів статті 122 КАС України, а тому незалежно від використання платником податків права на адміністративне оскарження такий строк становить 1095 днів, та сформулював свою правову позицію саме щодо випадків, коли податкове повідомлення-рішення спочатку було оскаржене платником в адміністративному порядку, і лише після розгляду скарги контролюючим органом вищого рівня відбулося звернення з позовом до суду.

Водночас, Верховний Суд у цій постанові прямо не зазначив, якими є і як обчислюються строки звернення до суду у разі, якщо платник податків зі скаргою в адміністративному порядку не звертався.

Як свідчать наявні у справі письмові докази та встановлені судом першої інстанції обставини,у даній справі, що розглядається, до подання позовної заяви не проводилася процедура адміністративного оскарження. Вказане сторонами не заперечується.

Разом з тим, слід зауважити, що предметом спору у справі, що розглядається є рішення контролюючого органу, які стосуються нарахування грошових зобов`язань платника податків.

За таких обставин, оскільки, на переконання судової колегії, різниця природи рішень контролюючого органу (щодо нарахування грошових зобов`язань або інші рішення) впливає та зумовлює різницю в підходах щодо встановлення строків звернення до суду про їх оскарження, з огляду також на те, що у даному випадку у межах спірних правовідносин процедура адміністративного оскарження податкових повідомлень-рішень не проводилась, є вірним висновок суду про те, що строк для звернення платника податків із позовом до адміністративного суду становить 1095 днів і обчислюється з дня отримання платником податків рішення, що оскаржено.

До того ж, судова колегія приймає до уваги й ту обставину, що матеріали справи не містять доказів фактичного отримання позивачем (вручення їй безпосередньо або її представнику) спірних податкових повідомлень-рішень, незважаючи на те, що такі були надіслані за належною адресою платника. Однак поштове відправлення було повернуто відправнику із зазначенням причини повергнення - за закінченням встановленого строку зберігання.

Тобто, фактично платник податків не отримувала спірні у даній справі податкові повідомлення-рішення.

Відтак, колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано було відмовлено у задоволенні клопотання податкового органу про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Крім іншого, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 241-243, 250, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 400/4599/21- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Димерлій О.О. Єщенко О.В.