Справа № 520/25213/21
Суддя: Мар'єнко Л.М.
Дата ухвалення: 2022-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

13 січня 2022 р. №520/25213/21

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Мар`єнко Л.М., розглянувши в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду у м.Харкові за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Харківської міської ради, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Харківської міської ради (), щодо відмови у наданні ОСОБА_1 відповіді на запит від 16.11.2021 щодо надання публічної інформації про розмір грошових коштів (включно із преміями, матеріальною допомогою, відпустками тощо), виплачених за жовтень 2021 року міському голові Харківської міської ради, його заступникам та кожному працівнику Харківської міської ради та виконавчого комітету вказати окремо із зазначенням прізвища, ім`я, по-батькові та посади кожного працівника;

- зобов`язати Харківську міську раду () повторно розглянути запит на отримання публічної інформації ОСОБА_1 від 16.11.2021 та надати повну, достовірну та об`єктивну інформацію протягом п`яти робочих днів із дня набрання чинності рішенням суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач, посилаючись на ЗУ "Про інформацію", зазначив, що відповідачем не надано повної та точної інформації на запит.

Від представника відповідача, Бабак О.В. , через канцелярію суду, надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначаючи, що відповідач під час спірних правовідносин діяв в межах чинного законодавства України.

Згідно з положеннями ч.4 ст.229 КАС України - фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З 22.12.2021 року по 06.01.2022 року суддя перебувала у відпустці.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 звернувся до Харківської міської ради із запитом на інформацію від 16.11.2021 (реєстраційний індекс від 16.11.2021 № К-3-11/958/180-21), у якому просив надати інформацію про розмір грошових коштів (включно із преміями, матеріальною допомогою, відпустками тощо) посадових осіб Харківської міської ради.

Листом від 23.11.2021 № 207/0/33-21 запитувачу надана відповідь на запит на інформацію.

Вважаючи зазначену відповідь неповною, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

З приводу спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Зазначена норма кореспондується із статтею 34 Конституції України, якою передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначений Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Згідно з статтею 1 вказаного Закону публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію (пункт 2 частини першої статті 5 цього Закону).

Суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є, зокрема, запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень (пункт 1 частини першої статті 12 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Згідно з частинами першою, другою статті 19 даного Закону запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

В силу частини четвертої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію (пункт 6 частини першої статті 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Згідно з частиною першою, четвертою статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Судом встановлено, що відповідачем надана відповідь позивачу у межах строку, встановленого частиною першою статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Аналіз вищевикладених норм дає підстави для висновку, що розпорядники інформації в межах встановленого Законом строку зобов`язані надавати та оприлюднювати публічну інформацію, зокрема, за запитами на інформацію, незалежно від того, чи стосується ця інформація запитувача інформації особисто.

Згідно з приписами ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно зі ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» умови оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Кабінетом Міністрів України, умови оплати праці робітників, зайнятих обслуговуванням органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України. Умови оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування визначаються органом місцевого самоврядування, виходячи з умов оплати праці, встановлених згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» (зі змінами), умови оплати праці робітників, зайнятих обслуговуванням органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів з умов оплати праці, встановлених згідно з Наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 23.03.2021 № 609 «Про умови оплати праці робітників, зайнятих обслуговуванням органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів».

Заявнику у відповіді на запит на інформацію надано інформацію про посадові оклади встановлені зазначеною постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» та наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 23.03.2021 № 609 «Про умови оплати праці робітників, зайнятих обслуговуванням органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів».

Також, ОСОБА_1 запропоновано подати запит з дотриманням приписів чинного законодавства, оскільки запит містив прохання надати доступ до персональних даних, проте цей запит не відповідав вимогам ст. 16 Закону України «Про захист персональних даних» (з урахуванням приписів якого здійснено розгляд запиту) та ст. 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Пунктом 1 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» закріплено положення про те, що публічна інформація може бути з обмеженим доступом, а саме: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Частинами 2, 3 ст. 5 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997, визначено, що органи державної влади не можуть втручатися у здійснення права на повагу до приватного і сімейного життя людини, до його житла і кореспонденції, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до статі 32 Конституції, ст.ст. 11, 21 Закону України «Про інформацію», ст. ст. 2, 14 Закону України «Про захист персональних даних», Рішення Конституційного Суду України від 20.02.2012 року №2-рп/2012 по справі № 1-9/2012 щодо офіційного тлумачення положень частин 1, 2 ст. 32, частин 2, 3 статті 34 Конституції України, інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Така інформація про особу є конфіденційною. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про особу віднесені відомості про матеріальний стан, про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, у тому числі членами сім`ї, відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються в інших сферах життя особи, тощо.

Лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, відповідно до конституційного та законодавчого регулювання права особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації має право вільно, на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці.

Вирішуючи питання щодо конфіденційності інформації про особу, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, та членів її сім`ї, Конституційний Суд України у рішенні від 20.02.2012 № 2-рп/2012 по справі № 1-9/2012 дійшов висновку, що публічний характер як самих органів - суб`єктів владних повноважень, так і їх посадових осіб вимагає оприлюднення, але певної інформації для формування громадської думки про довіру до влади та підтримку її авторитету у суспільстві.

Системний аналіз положень ч.ч. 1, 2 ст. 24, ч. 1 ст. 32 Конституції України надав підстави Конституційному Суду України вважати, що реалізація права на недоторканність особистого і сімейного життя гарантується кожній особі незалежно від статі, політичних, майнових, соціальних, мовних чи інших ознак, а також статусу публічної особи, зокрема державного службовця, державного чи громадського діяча, який відіграє певну роль у політичній, економічній, соціальній, культурній або іншій сфері державного та суспільного життя.

Парламентська Асамблея Ради Європи в Резолюції № 1165 зазначила, що право кожної людини на приватність і право на свободу вираження поглядів є основою демократичного суспільства; ці права не є абсолютними і не мають ієрархічного характеру, оскільки мають однакову цінність (пункт 11). Виходячи з цього право на приватність, закріплене у статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, повинне захищати приватне життя особи не лише від втручання влади, а й від подібних дій з боку інших осіб чи інститутів, зокрема засобів масової інформації (пункт 12 Резолюції № 1165).

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у Рішенні Конституційного Суду України від 20.01.2012 № 2-рп/2012, чинним законодавством передбачені вичерпні підстави можливого правомірного втручання в особисте та сімейне життя особи (в тому числі й тієї, яка займає посаду, пов`язану з функціями держави або органів місцевого самоврядування, та членів її сім`ї). Такими підставами є згода особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації стосовно неї, а також, у разі відсутності такої згоди, випадки, визначені законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Частиною 2 ст. 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації» обсяг інформації про особу, що збирається, зберігається і використовується розпорядниками інформації, має бути максимально обмеженим і використовуватися лише з метою та у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом; вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб.

Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації» кожна особа має право на відшкодування шкоди у разі розкриття інформації про цю особу з порушенням вимог, визначених законом. Незаконне поширення інформації про особу можуть бути оскаржені.

Кожна особа має право знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом (п. 1 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Оскільки вказаний Закон гарантує відповідне право кожній особі, то його реалізація не залежить від того, чи така особа є приватною, чи перебуває на публічній службі.

Велика Палата Європейського суду з прав людини у рішенні від 08.11.2016 у справі «Угорський Гельсінський Комітет проти Угорщини» («Ма§уаг Неїзіпкі ВІ2ойза§ у. Нип§агу») (заява № 18030/11) вказала, що те, наскільки заборона доступу до інформації є втручанням у права заявника на свободу вираження поглядів, слід оцінювати у кожному конкретному випадку та з урахуванням його особливих обставин (§ 157). Для цього мають бути оцінені такі критерії (§ 158- 170);

мета запитувача. Необхідно встановити, чи справді отримання інформації є необхідним для реалізації запитувачем інформації його функції зі сприяння публічній дискусії з суспільно важливих питань, і чи справді ненадання інформації створить суттєву перешкоду свободі вираження поглядів;

характер запитуваної інформації. Інформація, дані або документи, щодо яких вимагається доступ, повинні відповідати вимогам трискладового тесту, тобто збиратися в цілях задоволення саме суспільного інтересу;

особлива роль запитувача інформації в отриманні та поширенні її серед громадськості.

Розраховувати на захист свого права на доступ можуть, насамперед, журналісти, науковці, громадські активісти, зокрема блогери та популярні користувачі соцмереж, громадські організації, діяльність яких пов`язана з питаннями, що становлять суспільний інтерес, а також автори творів з означених питань;

готовність і доступність запитуваної інформації. Надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання й обробки даних.

Доведення дотримання вказаних критеріїв покладається на позивача - запитувача інформації. Особа, у розпорядженні якої знаходиться відповідна інформація та якій адресований запит на інформацію, має перевірити останній на предмет наявності в ньому відповідного обґрунтування.

Частинами 1-2 ст. 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту, але з дотриманням, зокрема, п. 1 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Таких висновків дійшов Верховний Суд дійшов висновку у постанові від 26.02.2021 у справі №460/1684/19.

Згідно ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд зазначає, що не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень.

Не належать до інформації з обмеженим доступом лише персональні дані, зазначені у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, оформленій за формою і в порядку, встановленими Законом України «Про запобігання корупції», крім відомостей, визначених цим Законом.

Судом встановлено, що запит ОСОБА_1 відповідачем було розглянуто та надано частково інформацію про встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» та наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 23.03.2021 № 609 «Про умови оплати праці робітників, зайнятих обслуговуванням органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів», посадові оклади, оскільки під час розгляду запиту в іншій частині (стосовно надання інформації про нарахування посадовим особам міської ради премій, матеріальних допомог тощо) встановлено, що цей запит містить прохання надати доступ до персональних даних третіх осіб, тому його розгляд здійснено з урахуванням приписів Закону України «Про захист персональних даних».

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на ч. 5 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», згідно з якою не може бути обмежено доступ до інформації про складання, розгляд і затвердження бюджетів, кошторисів розпорядників бюджетних коштів та плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів, а також їх виконання за розписами, бюджетними програмами та видатками (крім таємних видатків відповідно до ст. 31 Бюджетного кодексу України), взяття розпорядниками та одержувачами бюджетних коштів бюджетних зобов`язань або здійснення розпорядження бюджетними коштами у будь-який інший спосіб, планування, формування, здійснення та виконання закупівлі товарів, робіт і послуг за бюджетні кошти, у тому числі оборонних закупівель (крім випадків, якщо окрема інформація про закупівлі товарів, робіт і послуг становить державну таємницю відповідно до Закону України «Про державну таємницю»), володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених ч. 2 цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Водночас, суд зазначає, що відповідно до Закону України «Про захист персональних даних», з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.01.2012 № 2-рп/2012, інформація про складові заробітної плати (доплата за ранг; надбавка за вислугу років, надбавка за високі досягнення у праці; розмір премії тощо, окрім посадового окладу), які нараховуються з урахуванням індивідуальних показників конкретної посадової особи органу місцевого самоврядування, є інформацією про її майновий стан, носить особистий майновий характер, а тому в силу вимог ст. 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації» є конфіденційною і може бути наданою тільки за згодою відповідної особи.

Аналогічна правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду від 17.12.2019 по справі № 822/1429/18, предметом розгляду у якій були відносини, які є подібними до відносин по цій справі.

Пунктами 2, 3, 4, 5 ст. 16 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що доступ до персональних даних третій особі не надається, якщо зазначена особа відмовляється взяти на себе зобов`язання щодо забезпечення виконання вимог цього Закону або неспроможна їх забезпечити, а саме вимог щодо нерозголошення персональних даних.

Суб`єкт відносин, пов`язаних з персональними даними, подає запит щодо доступу до персональних даних володільцю персональних даних.

У запиті зазначаються: 1) прізвище, ім`я та по батькові, місце проживання (місце перебування) і реквізити документа, що посвідчує фізичну особу, яка подає запит (для фізичної особи - заявника); 2) найменування, місцезнаходження юридичної особи, яка прдає запит, посада, прізвище, ім`я та по батькові особи, яка засвідчує запит; підтвердження того, що зміст запиту відповідає повноваженням юридичної особи (для юридичної особи - заявника); 3) прізвище, ім`я та по батькові, а також інші відомості, що дають змогу ідентифікувати фізичну особу, стосовно якої робиться запит; 4) відомості про базу персональних даних, стосовно якої подається запит, чи відомості про володільця чи розпорядника персональних даних; 5) перелік персональних даних, що запитуються; 6) мета та/або правові підстави для запиту.

Строк вивчення запиту на предмет його задоволення не може перевищувати десяти робочих днів з дня його надходження.

Протягом цього строку володілець персональних даних доводить до відома особи, яка подає запит, що запит буде задоволено або відповідні персональні дані не підлягають наданню, із зазначенням підстави, визначеної

у відповідному нормативно-правовому акті.

Запит задовольняється протягом тридцяти календарних днів з дня його надходження, якщо інше не передбачено законом.

Суд зазначає, що у зв`язку з тим, що поданий ОСОБА_1 запит не відповідав вищезазначеним приписам чинного законодавства, у наданні запитуваної інформації не відмовлено, а заявнику лише запропоновано подати запит з дотриманням вказаних приписів.

Проте, оформленого належним чином запиту від ОСОБА_1 на адресу Харківської міської ради не надходило.

Слід зазначити, що З метою забезпечення реалізації права кожного на доступ до публічної інформації, дотримання вимог чинного законодавства в сфері доступу до публічної інформації, а також з метою вдосконалення механізму доступу до публічної інформації в Харківській міській раді, усунення прогалин та нечіткості регулювання рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 10.06.2015 № 337 затверджено Порядок розгляду запитів на публічну інформацію в Харківській міській раді та її виконавчих органах.

Згідно з пп. пп. 1.5., 4.6.1. вказаного Порядку дія Порядку не поширюється на запити щодо доступу до персональних даних. Листи, які містять запити щодо доступу до персональних даних, розглядаються відповідно до Закону України «Про захист персональних даних».

Порядок розгляду запитів на публічну інформацію в Харківській міській раді та її виконавчих органах - це нормативно-правовий. акт, що прийнятий виконавчим комітетом Харківської міської ради в межах наданих законом повноважень, з метою реалізації норм Закону України «Про доступ до публічної інформації», інших актів законодавства.

Вказаний Порядок є чинним, у судовому порядку не оскаржувався.

Згідно із ст. 144 Конституції України рішення органів місцевого самоврядування, прийняті в межах повноважень, визначених законом, є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання на відповідній території всіма органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, до яких віднесені рішення міської ради, її виконавчого комітету, розпорядження міського голови.

Отже, Порядок розгляду запитів на публічну інформацію в Харківській міській раді та її виконавчих органах, який затверджений рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради, є обов`язковим для виконання на території міста Харкова всіма органами виконавчої влади, громадськими об`єднаннями, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами.

Крім того, положення ст. 16 Закону України «Про захист персональних даних» є спеціальними до положень ст. 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

У листі Міністерства юстиції України від 26.12.2008 № 758-0-2-08-19 щодо практики застосування норм права у випадку колізії зазначено, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному.

Системний аналіз вищенаведених норм дає підстави вказувати, що положення ст. 16 Закону України «Про захист персональних даних» як норми спеціальної дії мають пріоритет у правозастосуванні щодо норм ст. 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації», мають виключну пряму дію та поширюються на правовідносини, коли запитується інформація про особу.

Системний аналіз вищенаведених законів та інших нормативно-правових актів дає підстави стверджувати, що при розгляді запиту на інформацію ОСОБА_1 від 16.11.2021 Харківською міською радою повністю дотримано вимог чинного законодавства, право позивача на доступ до інформації, яке передбачене Законом України «Про доступ до публічної інформації» та забезпечується у тому числі шляхом надання інформації за запитами на інформацію, Харківською міською радою не порушено. Заявнику доступ до інформації не обмежувався.

Суд зазначає, що за результатами розгляду запиту на публічну інформацію ОСОБА_1 надано відповідь, у якій запропоновано подати запит з дотриманням приписів, ст. 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації», Закону України «Про захист персональних даних».

Проте позивачем не було надано до Харківської міської ради запит з дотриманням вказаних вимог законодавства.

Таким чином, суд приходить до висновку, що Харківською міською радою не порушено прав позивача на доступ до публічної інформації, а позивачем не доведено такого порушення.

Суд зазначає, що відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З аналізу викладеного суд зазначає, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб факт порушення був обґрунтованим. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Визначення обсягу вимог, що підлягають судовому захисту є диспозитивним правом позивача. При цьому, підстави, з якими позивач пов`язує виникнення у нього права на звернення до суду і для задоволення його вимог, визначаються позивачем самостійно. Суд під час прийняття постанови вирішує, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються і яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин (стаття 244 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи вищезазначене, судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи і інтереси фізичних або права і інтереси юридичних осіб, а не можливість їх порушення в майбутньому.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд дійшов, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

За приписами ч.1 та ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зважаючи на встановлені у справі обставини, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст. ст. 2, 6-11, 14, 77, 139, 243-246, 247, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, з урахуванням ч.3 Розділу VІ Прикінцевих положень КАС України, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Мар`єнко Л.М.