Справа № 750/14036/21
Суддя: Логвіна Т. В.
Дата ухвалення: 2022-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/750/8/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2022 року м. Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова у складі судді Логвіної Т.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Чернігівській області ДПП про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду з позовом та просить скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення від 03.12.2021, мотивуючи свої вимоги тим, що дана постанова є необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин справи інспектором поліції.

Ухвалою суду від 10.12.2021 було відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Від представника відповідача надійшов відзив, в якому просить в задоволенні позовних вимог відмовити за необґрунтованістю та диск з відеозаписом.

Дослідивши наявні у справі матеріали, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

03.12.2021 інспектором взводу №2 роти №4 БУПП в Чернігівській області ДПП Федченком О.В. було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, згідно якої 03.12.2021 о 12 год. 42 хв. у м. Чернігові по вул. О.Кошового, 1 водій ОСОБА_1 здійснив зупинку ТЗ ближче ніж 10 м від краю перехрещуваної проїзної частини, не пов`язану з наданням переваги в русі, чим порушив п.15.9 г ПДР, у зв`язку з чим його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП України та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Згідно п.15.9 (Г) ПДР України зупинка забороняється: на перехрестях та ближче 10 м від краю перехрещуваної проїзної частини за відсутності на них пішохідного переходу, за винятком зупинки для надання переваги в русі та зупинки проти бокового проїзду на Т-подібних перехрестях, де є суцільна лінія розмітки або розділювальна смуга.

У відповідності до ч.1, ст.122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч. 2 даної статті, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З наданого відповідачем відеозапису, зробленого поліцейським за допомогою портативного відеореєстратора «ПВ 115», вбачається, що позивач здійснив зупинку транспортного засобу ближче ніж 10 метрів від краю перехрещуваної проїзної частини. Зупинку автомобіля з порушенням ПДР також підтверджено фотоматеріалами.

Твердження позивача, що він був змушений терміново зупинитись біля аптеки для придбання таблеток «Валідол» спростовуються наданим відеозаписом, з якого вбачається, що позивач не заперечує факт зупинки свого автомобіля з порушенням ПДР, свої дії пояснює тим, що йому потрібно було заїхати до аптеки, про його погане самопочуття не повідомляв.

Крім того, доказів, що підтверджують придбання ліків через погане самопочуття суду не було надано.

Позивач у позовній заяві просить врахувати ст. 17 КУпАП, відповідно до якої особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, не підлягає адміністративної відповідальності.

Дійсно, норми ст. 17 КУпАП, визначають, що особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності, а ст. 18 цього Кодексу передбачає, що не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

У чинному законодавстві, інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності. На це прямо вказують слова тексту статті «для усунення небезпеки, яка загрожує».

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто, засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Також, стан крайньої необхідності повинен відповідати критеріям своєчасності. Своєчасність заподіяння шкоди полягає в тому, що вона може бути заподіяна лише протягом часу, поки існує стан крайньої необхідності. Якщо ж такий стан ще не виник або, навпаки, уже минув, то заподіяння шкоди в цьому випадку (так звана «передчасна» і «спізніла» крайня необхідність), може тягнути відповідальність на загальних засадах.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Тож, саме посилання особи, стосовно якого здійснюється розгляд справи про адміністративне правопорушення, на існування крайньої необхідності не може беззаперечно свідчити про необхідність застосування положень ст. ст. 17, 18 КУпАП, оскільки позивач не надав суду належних та допустимих доказів, що він дійсно діяв в стані крайньої необхідності.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 77, 241-246, 286 КАС України, ст. 215 КУпАП, суд

вирішив:

у задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління патрульної поліції в Чернігівській області ДПП (м. Чернігів, вул. Громадська, 66) про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення - відмовити

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його складення.

Суддя: