Справа № 240/2756/21
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2022-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/2756/21

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Романченко Євген Юрійович

Суддя-доповідач - Моніч Б.С.

12 січня 2022 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Моніча Б.С.

суддів: Залімського І. Г. Ватаманюка Р.В. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Лунь Т. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Житомирської обласної прокуратури на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Житомирської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки при звільнені,

В С Т А Н О В И В :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ

В лютому 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Житомирського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Житомирської обласної прокуратури (далі - відповідач), в якій, з урахуванням уточнюючої позовної заяви просила:

1) визнати протиправною бездіяльність Житомирської обласної прокуратури, щодо невиплати усіх належних сум при звільненні;

2) стягнути з Житомирської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 32079,00 грн;

3) стягнути з Житомирської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середньоденну заробітну плату за кожен день затримки розрахунку при звільненні по день винесення судового рішення;

4) стягнути з Житомирської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 30000грн моральної шкоди.

В обґрунтування позову, позивач зазначила, що оскільки спеціальним законом - Законом України "Про прокуратуру" взагалі не регулюється питання виплати вихідної допомоги - у випадку розірвання трудового договору з працівником має супроводжуватися наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених саме КЗпП України, а також дотриманням установлених вимог при вивільненні працівника (в тому числі гарантованих статтею 44 КЗпП України).

На думку позивача, Житомирською обласною прокуратурою протиправно не здійснено обов`язок по виплаті вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Крім того, відповідачем не здійснено виплату за затримку виплати вихідної допомоги у зв`язку із звільненням за ініціативою роботодавця, середньоденної заробітної плати у розмірі за кожен день затримки розрахунку по день винесення судового рішення.

ІІ. ЗМІСТ РІШЕНННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Житомирської обласної прокуратури, щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні.

Стягнуто з Житомирської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 32079,00 грн.

В задоволення решти позовних вимог відмовлено.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , працювала в органах прокуратури з 1999 року. У квітні 2008 року переведена до прокуратури Житомирської області (перейменована в Житомирську обласну прокуратуру, далі - обласна прокуратура). У серпні 2015 року, ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Житомирської області.

Наказом прокурора Житомирської області від 28.04.2020 №96к позивача звільнено з вказаної посади з 30.04.2020 із посиланням на п.9 ч.1 ст.51 Закону України "Про прокуратуру" №1697-УІІ (далі - Закон №1697 11), у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, п.п.1 п.19 р. ІІ Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" №113-ІХ (далі - Закон №113-ІХ). Підставою звільнення було рішення кадрової комісії, прийняте за результатами проведеної атестації позивача (у зв`язку з неуспішним проходженням атестації).

Позивачка, вважаючи, що при проведенні розрахунку їй незаконно не було виплачено вихідну допомогу при звільненні, та як наслідок вважає наявним право на отримання суми за затримку виплати вихідної допомоги, звернулась до суду.

IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Вирішуючи спір між сторонами та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач набула право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП України, оскільки ОСОБА_1 звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури), а отже суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість цієї частині позовних вимог.

Водночас суд дійшов висновку, що підстави для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні відсутні, адже до фактичного проведення вказаного розрахунку суд позбавлений можливості достовірно обчислити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності).

Щодо зобов`язання відповідача виплатити моральну шкоду в розмірі 30000 грн, суд зазначив, що позивачем не доведено в чому полягає моральна шкода, не доведено причинного зв`язку між неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача та настанням будь-яких негативних наслідків для нього, а тому підстави для задоволення цієї позовної вимоги відсутні.

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржила Житомирська обласна прокуратура, яка вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте за невідповідності висновків суду обставинам справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Тому просила скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України "Про прокуратуру", а не КЗпП. Позивач був звільнений на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" через неуспішне проходження ним атестації; але вказаний Закон не передбачає виплату вихідної допомоги прокурорам, звільненим з цих підстав. Також і стаття 44 КЗпП України не передбачає виплату вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку працівникові у разі припинення з працівником трудового договору з цих підстав. Відтак, позивач не набув права на отримання вихідної допомоги, що відповідає правовій позиції, висловленій зокрема у постанові Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 820/1119/16 та інших.

Крім того відповідач вказує, що на виконання судового рішення Житомирською обласною прокуратурою ОСОБА_1 було поновлено на посаді та у подальшому звільнено за власним бажанням, тобто з підстави, яка також не передбачає виплату вихідної допомоги.

VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки судове рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог позивачем не оскаржується, судове рішення переглядається виключно в межах доводів апеляційної скарги відповідача, щодо його неправомірності в частині задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачено ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII).

Згідно зі статтею 4 Закону № 1697-VII організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді, відповідно до пункту 9 частини першої якої прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19 вересня 2019 року №113-ІХ (далі - Закон №113-ІХ, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, такого змісту: "на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження".

Законом № 113-ІХ було внесено зміни також і до Кодексу законів про працю України (далі - "КЗпП України"), а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: "Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус"; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: "Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус"; частину дев`яту статті 252 після слів "дисциплінарної відповідальності та звільнення" доповнено словами і цифрами "а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу".

КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (стаття 1 КЗпП України).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Середній заробіток працівника відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року №108/95-ВР визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, за змістом абзацу третього пункту 2 розділу ІІ якого (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з абзацами 1, 2 пункту 8 вказаного Порядку такий заробіток обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду (абзаци четвертий, шостий пункту 2 Порядку № 100).

Спірні правовідносини між сторонами склались з приводу дій відповідача щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні позивача з 30 квітня 2020 року з органів прокуратури.

Конституційний Суд України у рішенні від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 зазначив про те, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема, про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року в справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30 липня 2019 року в справі №804/406/16 та від 08 серпня 2019 року в справі №813/150/16.

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією із таких гарантій є виплата працівникові, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівникові у випадках, передбачених законом, роботодавцем у колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору із незалежних від працівника обставин.

Приписами Закону №1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України.

Внесені Законом №113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Відтак, частиною п`ятою статті 51 Закону №1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом із тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів, а отже не заборонено застосування приписів статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Аналогічні правові висновки висловлено Верховним Судом у постановах від 23 грудня 2020 року в справі №560/3971/19, від 21 січня 2021 року в справі №260/1890/19, від 27 січня 2021 року в справі №380/1662/20, від 11 лютого 2021 року в справах №420/4115/20 та №240/4840/20, від 18 лютого 2021 року в справі №640/23379/19, від 25 лютого 2021 року в справі №640/8451/20, від 26 лютого 2021 року в справі №1.380.2019.006923, від 17 березня 2021 року в справі №420/4581/20, від 30 березня 2021 року в справі №640/25354/19, від 31 березня 2021 року в справі №320/2449/20, від 15 квітня 2021 року в справі №440/3166/20, від 27 травня 2021 року в справі №380/4855/20, від 24 червня 2021 року в справі №200/5390/20-а, від 22 липня 2021 року в справі №300/2000/20, від 12 серпня 2021 року в справі №420/4554/20 та інших.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач має право на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середньомісячної заробітної плати у розмірі 32079,00 грн.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звільнено з посади з 30.04.2020. З 17.02.2020 по 02.03.2020 перебувала у відпустці, відтак розрахунок заробітної плати необхідно проводити за грудень 2019 року-січень 2020 року.

У грудні 2019 року позивачу нараховано 39920,51 грн (21 робочий день), у січні 2020 року - 24237,50 грн (21 робочий день).

Отже, середньоденний заробіток позивача за цей період складає 1527,57 грн: (64158,01/ 42), а тому розмір середньої заробітної плати позивача за означений період становить 32079,00 (1527,57 х 21).

Доводи апелянта про відсутність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні є помилковими та такими, що не відповідають усталеній практиці Верховного Суду щодо застосування статті 44 КЗпП України у взаємозв`язку з пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру".

Колегія суддів не може визнати обґрунтованими посилання апелянта на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 820/1119/16.

У названій постанові Суд дійшов висновку про те, що оскільки прокурора звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом № 1697-VII, яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, він не набув права на її отримання.

Однак, після набрання чинності Законом № 113-ІХ Верховний Суд, вирішуючи спори щодо виплати вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням з органів прокуратури, змінив свою позицію з цього питання і неодноразово та послідовно її підтримав.

Відтак, ураховуючи сталу практику Верховного Суду у цій категорії спорів та правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/10947/17 щодо необхідності застосування останньої правової позиції, застосуванню до спірних правовідносин підлягає саме та позиція, яка є останньою у цій категорії спорів.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 21 жовтня 2021 року в справі № 380/5278/20.

За приписами частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив твердження відповідача щодо відсутності підстав для виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні з огляду на поновлення ОСОБА_1 на виконання судового рішення у справі № 240/7852/20 та у подальшому звільнення за власним бажанням, та правильно зазначив, що судом вирішується питання про правомірність дій суб`єкта владних повноважень саме станом на момент виникнення спірних правовідносин.

Крім того, постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23.03.2021 року рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2020 року у справі № 240/7852/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Житомирської обласної прокуратури про визнання протиправними та скасування рішення і наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано. Прийнято нову постанову, якою у задоволені позову відмовлено.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, з дослідженням усіх основних питань, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для його скасування не вбачається.

VII. ВИСНОВКИ СУДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Відповідно до вимог ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача колегією суддів не встановлено.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права та підстав для його скасування не вбачається, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Житомирської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 14 січня 2022 року.

Головуючий Моніч Б.С.

Судді Залімський І. Г. Ватаманюк Р.В.