Справа № 540/4387/21
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2022-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2022 р.м.ОдесаСправа № 540/4387/21

Головуючий в 1 інстанції: Хом`якова В.В. Дата і місце ухвалення: 01.11.2021р., м. Херсон
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого - Ступакової І.Г.

суддів - Бітова А.І.

- Лук`янчук О.В.

при секретарі - Рябоконь Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Херсонській області про визнання незаконними дій та стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Служби безпеки України в Херсонській області, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 21.09.2021р., просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Управління СБУ в Херсонській області, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні зі служби за період з 06 лютого 2020 року по 15 липня 2021 року;

- стягнути з Управління СБУ в Херсонській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки проведення остаточного розрахунку при звільненні зі служби (виплати 45885,00 грн. компенсації) за період з 06 лютого 2020 року по 15 липня 2021 року у розмірі 402 260,60 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що при звільненні з військової служби та виключенні з 05.02.2020р. із списків особового складу Управління СБУ в Херсонській області відповідач не провів з ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні, а саме: не нарахував та не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як батьку, який виховує дитину без матері. Повний розрахунок при звільненні Управлінням СБУ в Херсонській області проведено з ОСОБА_1 лише 15.07.2021р. на виконання рішення Херсонського окружного адміністративного суду по справі №540/1007/20. А відтак, відповідно до статті 117 КЗпП України, ОСОБА_1 набув право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 06.02.2020р. по 15.07.2021р.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Управління СБУ в Херсонській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки проведення остаточного розрахунку при звільненні зі служби за період з 06 лютого 2020 року по 14 липня 2021 року (включно) у розмірі 39916,22 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати рішення від 01.11.2021р. з прийняттям у справі нового судового рішення - про задоволення позову у повному обсязі.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише у разі невиплати всіх належних працівникові сум, а у разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум розмір такої відповідальності пропорційно зменшується. Такі висновки зроблено судом з не правильним застосуванням положень ст.117 КЗпП України.

Також, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки твердженням позивача, що Управління СБУ в Херсонській області допустило порушення прав ОСОБА_1 тривалим невиконанням рішення Херсонського окружного адміністративного суду по справі №540/1007/20. Після ухвалення судом рішення у вказаній справі відповідач не виплатив позивачу компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як батьку, який виховує дитину без матері, за період з 1998 року по 2007 рік, незважаючи на те, що рішення в частині стягнення відповідної компенсації не оскаржувалося сторонами в апеляційному порядку.

Управління СБУ в Херсонській області подало письмовий відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить скаргу позивача залишити без задоволення. Відповідач просить суд апеляційної інстанції врахувати, що: позивач не здійснив жодних дій, спрямованих на якнайшвидше виконання відповідачем рішення суду від 22.10.2020р. по справі №540/1007/20 після набрання ним законної сили; починаючи з лютого 2020 року між позивачем та відповідачем існував спір з приводу розміру належних до виплати сум; тривалість періоду невиплати з 06.02.2020р. по 15.07.2021р. не пов`язана з наявністю вини Управління СБУ в Херсонській області у зволіканні виконання рішення суду у справі №540/1007/20, а з тривалим часом розгляду справи в суді апеляційної інстанції та направлення на адресу відповідача рішення, що набрало законної сили, для його виконання; співмірність розміру пов`язаних із затримкою при звільненні майнових втрат ОСОБА_1 (45885,24 грн.) та заявлених ним до стягнення сум (402 260,60 грн.).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача та представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що наказом Управління СБУ в Херсонській області від 05.02.2020р. №42-ос/дск підполковника ОСОБА_1 , старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах 1 сектору відділу контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері економічної безпеки, виключено зі списків особового складу Управління у зв`язку зі звільненням його з військової служби наказом Служби безпеки України від 28.12.2019р. №1845-ОС за підпунктом «а» пункту 61, підпунктом «а» (за станом здоров`я - непридатний до військової служби у мирний час, обмежено придатний у воєнний час) пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

При звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу Управлінням ОСОБА_1 не було нараховано та виплачено грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як одинокому батьку, який виховував дитину без матері за період з 1998 року по 2007 рік.

Не погоджуючись з правомірністю відмови Управління СБУ в Херсонській області щодо нарахування та виплати відповідних сум грошової компенсації ОСОБА_1 оскаржив її в судовому порядку.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 22.10.2020р. по справі №540/1007/20, яке набрало законної сили згідно постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.03.2021р., визнано протиправною відмову Управління СБУ в Херсонській області в частині виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 60 календарних днів додаткової відпустки, як батьку, який виховував дитину без матері за період з 1998 по 2007 роки, та зобов`язано Управління нарахувати та виплатити ОСОБА_1 відповідну грошову компенсацію.

За супровідним листом Херсонського окружного адміністративного суду №540/1007/20/3795/21 від 14.06.2021р. рішення суду із відміткою про набрання ним законної сили надійшло до відповідача 22.06.2021р.

Грошові кошти 45885,24 грн., як компенсація за невикористані 60 днів додаткової відпустки як батьку, який виховував дитину без матері, за період з 1998 року по 2007 рік, перераховані ОСОБА_1 на його банківській рахунок платіжним дорученням №695 від 14.07.2021р. та отримані позивачем 15.07.2021р.

ОСОБА_1 , посилаючись на те, що в порушення вимог ст.116 КЗпП України, Управління СБУ в Херсонській області не здійснило з ним повного розрахунку при звільненні, звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні період з 06 лютого 2020 року по 15 липня 2021 року.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , визнав обґрунтованими доводи позивача про недотримання Управлінням СБУ в Херсонській області при його звільненні вимог ст.116 КЗпП України, за що передбачена відповідальність за ст.117 КЗпП України. При цьому, судом враховано висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо необхідності врахування обставин, що мають своїм наслідком зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України. У зв`язку з цим, суд дійшов висновку, що пропорційним та справедливим буде визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 39916,22 грн.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Положення законів України «Про Службу безпеки України», «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також норми Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27 грудня 2007 року №1262/2007, не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002р. №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства, а тому, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Верховний Суд України, у постанові від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15, зазначив, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.02.2020р. у справі №821/1083/17 сформулювала висновок, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду і у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції, на виконання положень ч.5 ст.242 КАС України, врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені в постанові від 26.02.2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо необхідності дотримання судом, який розглядає спір про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, принципів розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, та зменшення за певних умов розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зокрема, як правильно встановлено судом першої інстанції, враховуючи дату виключення позивача зі списків особового складу Управління (05.02.2020р.) та дату проведення з ним остаточного розрахунку при звільненні (14.07.2021р.), кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 526 календарних днів. Середньоденна заробітна плата позивача за два повністю відпрацьованих місяці, що передують звільненню, склала 751,35 грн. Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені становить 395 210,10 грн.

Застосовуючи до обставин даної справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, судом першої інстанції враховано, що загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 454839,91 грн., з яких: одноразова вихідна допомога при звільненні 315309,85 грн. (69,3%), компенсація за невикористану відпустку як учаснику бойових дій 53532,78 грн. (11,8%), компенсація за не отримане речове майно 40112,04 грн. (7,8%), компенсація за невикористану відпустку як одинокому батьку 45885,42 грн. (10.1%).

А відтак, виходячи з принципу пропорційності, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача у спірних правовідносинах буде стягнення на його користь 39916,22 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (395210,10 грн. х 10.1%).

Колегія суддів вважає обґрунтованими такі висновки суду першої інстанції та враховує, що:

- позивача виключено зі списків особового складу Управління в лютому 2020 року та проведено з ним розрахунок при звільненні, тоді як з позовом щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як батьку, який виховує дитину без матері, ОСОБА_1 звернувся до суду 17.04.2020р. (справа №540/1007/20), тобто із значним зволіканням;

- починаючи з квітня 2020 року між позивачем та Управлінням СБУ в Херсонській області існував спір з приводу розміру належних до виплати сум;

- рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 22.10.2020р. по справі №540/1007/20 набрало законної сили тільки 24.03.2021р., у зв`язку з оскарженням його в апеляційному порядку саме ОСОБА_1 ;

- копію рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 22.10.2020р. по справі №540/1007/20 з відміткою про набрання ним законної сили отримано Управлінням СБУ в Херсонській області для його виконання тільки 22.06.2021р.;

- не співмірність недоплачених при звільненні сум (45885,24 грн.) розміру відповідальності за затримку виплати відповідних сум (395 210,10 грн.).

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, буде визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 39916,22 грн. (істотність частки недоплаченої суми 10,1 %)

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

На підставі викладеного у сукупності колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 висновків суду не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги позивача та скасування рішення суду першої інстанції від 01 листопада 2021 року колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 25.01.2022 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук