Справа № 160/4069/21
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2021-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

18 листопада 2021 року м. Дніпросправа № 160/4069/21

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Мельника В.В.,

за участю секретаря судового засідання Трошиної А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.05.2021 року

у адміністративній справі № 160/4069/21 за позовом ОСОБА_1 до Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра про визнання протиправними та скасування рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.05.2021 року за результатом розгляду позову ОСОБА_1 до Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра стосовно визнання протиправними та скасування рішень, було задоволено клопотання керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області та закрито провадження у справі № 160/4069/21, з роз`ясненням позивачу, що розгляд такої справи не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивачем на вказану ухвалу подано апеляційну скаргу з підстав її винесення без повного зясування всіх обставин справи, неправильного застосування норм матеріального права, та не відповідність висновків суду фактичим обставинам справи, у зв`язку з чим просить її скасувати та постановити судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги або вийти за межі позовної заяви та визнати бездіяльність відповідача протиправною і зобовязати надати їй обгрунтовану відповідь щодо походження грошових коштів в сумі 12000 доларів США.

Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що суд першої інстанції не перевірив важливу обставину, яка зазначалася в позовній заяві та яка стосується відсутності повноважень у відповідача приймати рішення щодо встановлення юридичного факту стосовно походження грошових коштів в сумі 12000 доларів США, які були доказом по кримінальній справі та у господарському провадженні, що відповідач фактично підтвердив у відзиві на позов по цій справі, вказуючи на те, що у нього відсутні повноваження надавати оцінку доказам по кримінальній справі, так як він не підтримував публічне обвинувачення. За вказаних обставин, апелянт вважає, що не узявши до уваги, що направлений на адресу адвоката Мисечко К. у відповідь на адвокатський запит рішення відповідача у вигляді листа від 16.11.2020 року № 04/32 984 вих.20 про те, що «грошові кошти в сумі 12000 доларів були надані для проведення слідчих дій потерпілими ОСОБА_2 та ОСОБА_3 » - не відповідає вимогам п.п.1,2 частини 2 ст.2 КАС України та суперечить змісту раніше надісланого на її адресу листа від 16.07.2020 р. № 66с, в якому повідомлявся аболютно протилежний факт про те, що «грошові кошти в сумі 12 000 доларів були отримані з відповідного державного кошторису спеціального призначення».

Окрім того, на підтвердження доводів апеляційної скарги позивач описала обставини та підстави виникнення спірного питання щодо походження грошових коштів в сумі 12000 доларів США, якими задокументовано злочин, передбачений ч.3 ст.15 ч.4 ст.190 КК України, були надані потерпілими ОСОБА_2 та ОСОБА_3 для проведення слідчих дій і визнані речовими доказами у кримінальній справі № 64109066, по якій ОСОБА_1 засуджено вироком Бабушкінського районного суд м.Дніпропетровська від 24.07.2015 р., що набрав законної сили. Зокрема, апелянт вказує на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 24.02.2016 по справі № 904/2876/14 за позовом ПАТ «Юніон Стандарт банк» до Дніпропетровського міського управління ГУМВС України в Дніпропетровській області, яке також набрало законної сили та яким було встановлено, що грошові кошти в сумі 12000 доларів США отримувалися оперуповноваженим ВДСБЕЗ ДМУ ГУМВС УКраїни в Дніпропетровській області Пайко А.Ф. від ПАТ «Єкатеринославський комерційний банк» задля документування злочину і визнавалися речовими доказами у кримінальній справі № 64109066 по обвинуваченню ОСОБА_1 , та було стягнуто на користь ПАТ «Скатеринославський комерційний банк».

Своє звернення до суду з позовом у цій справі, апелянт мотивує тим, що у направленому на її адресу листі від 11.03.2021 № 66с відповідач зазначив, що «у разі незгоди з прийнятим рішенням, згідно до ст. 16 Закону України «Про звернення громадян» його можно оскаржити у порядку підлеглості, або звернутися до суду». Тобто, відповідач визнав цей лист як рішення, а не як інформацію, тому слід брати до уваги правову позицію Верховного Суду, викладену в Постанові від 28.04.2020 року по справі № 607/15692/19 (п.30), рішення субєкта владних повноважень, викладене у формі листа, не впливає на визначення юрисдикції суду, тому висновки суду першої інстанції про те, що лист відповідача не є рішенням не відповідає матеріалам справи та суперечить законодавству. При цьому, апелянт наголошує, що ініційований нею у цій справі спір з приводу надання відповідачем двох протилежних відповідей щодо походження грошових коштів за наявності двох протилежних рішень суду, є публічно-правовим, бо одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і виник у звязку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує на необгрунтованість апеляційної скарги позивача, та на законність і на обгрунтованість ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду про закриття провадження у адміністративній справі № 160/4069/21 за позовом ОСОБА_1 до Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра, яку просить залишити без змін, оскільки адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав (свобод, інтересів) осіб у сфері публічно-правових відносин, а матеріальне право на позов в адміністративному судочинстві шодо оскарження бездіяльності, дій чи рішення суб`єкта владних повноважень визнається саме за тими особами, яких вони безпосередньо стосуються, тобто тих, для кого вони породжують, змінюють або припиняють певні правовідносини. Відповідач наголошує, що у адміністративній справі перш за все має бути установлено, що прийняттим рішенням чи вчиненними діями (допущенноюм бездіяльністю) суб`єктом владних повноважень безпосередньо порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача, а прийняте судом рішення з цього приводу може призвести до ефективного поновлення таких прав, свобод чи інтересів позивача (тобто, повинна бути встановлена існуюча матеріально-правова заінтересованість позивача).

Тобто, за твердження відповідача, дійсне порушення певних прав та інтересів особи, є передумовою для судового захисту та забеспечує його ефективність (тобто, забезпечення внаслідок цього реального поновлення порушеного права), що кореспондується з положеннями ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно, право на оскарження бездіяльності, дій чи рішень суб`єкта владних повноважень надано тільки тій особі, прав, свобод та інтересів якої вони безпосередньо стосуються, в іншому разі, вимога, звернена до адміністративного суду, є безпідставною, а її задоволення не може призвести до ефективного відновлення прав та інтересів позивача.

Оскільки юрисдикційне віднесення спору до сфери адміністративних судів вимагає наявність саме спору публічно-правого характеру, а вимоги позивача повинні обґрунтовуватися порушенням прав чи інтересів у відповідних публічно-правових відносинах (у яких повинні перебувати учасники спору), відповідач вважає вимоги позивача у цій справі стосовно «оформлення листів від 16.11.2020 № 04/32-984 вих-20 (у відповідь на адвокатський запит) та від 16.07.2020 р. № 66с (у відповідь на її, позивача, звернення)», які позивач вважає рішеннями суб`єкта владних повноважень - такими, що не порушують права, свободи або інтереси позивача, а спірна інформація, що викладена у цих листах не породжує обов`язкових юридичних наслідків та не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для позивача. Отже, оскільки оскаржувані у цій справі позивачем відповіді не є нормативно-правовим актом або актом індивідуальної дії, вони не можуть бути предметом оскарження у адміністративній справі, тому позиція суду першої інстанції у цій справі є законним, обґрунтованим та повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 по якій Велика Палата Верховного Суду вирішувала питання стосовно: можливості за правилами цивільного судочинства визнавати недостовірними відомості, зафіксовані у документах, які були джерелами доказів у кримінальному провадженні. Вказує, що зокрема, у вказаному правовому висновку Великої Палати Верховного Суду щодо юрисдикції спору зазначено про «…відсутність у позивача юридичної можливості спростувати інформацію, відображену у довідці, поза межами кримінального процесу є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити юридичну визначеність у застосуванні норм процесуального права, і таке обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним означеній меті. Остання досягається гарантуванням того, що аргументи позивача про недостовірність відповідної інформації має перевірити суд у кримінальному провадженні, в якому дані, зафіксовані у довідці, є доказом. Такі позови не підлягають судовому розгляду. У відкритті провадження за ними слід відмовляти на підставі пункту 1 частини перщої статті 186 ЦПК України, а у разі, якщо провадження було відкрите, - закривати його на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України», що за твердження відповідача свідчить про відсутність у позивача юридичної можливості скасувати інформацію, відображену у відповідях на звернення поза межами кримінального процесу шляхом звернення до суду з позовною заявою щодо скасування відповідей на звернення є легітимним обмеженням в порядку адміністративного судочинства, покликаним забезпечити юридичну визначеність у застосуванні норм процесуального права. Таке обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним означеній меті, яка досягається гарантуванням того, що аргументи позивача про недостовірність (помилковість) відповідної інформації має перевірити саме у кримінальному провадженні. Відповідно до наведеного, відповідач стверджує, що ініційований позивачем спір взагалі не підлягає розгляду у судовому порядку в будь-якому із судів загальної чи адміністративної юрисдикції України.

Заслухавши пояснення апелянта, яка наполягала на задоволенні її вимог, та представника відповідача, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги і відзиву на неї, перевіривши за матеріалами справи повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин і визначення предмету спору у цій справі, а також правильність застосування судом до спірних правовідносин норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог апелянта та для скасування ухвали суду першої інстанції, виходячи з нижченаведеного

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.07.2015 року ОСОБА_1 засуджено: за ч.3 ст.15 і ч.4 ст.190 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією всього належного їй майна; за ч.2 ст.190 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч.3 ст.358 КК (у редакції 2008 року) - до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, а на підставі ст. 49 КК ОСОБА_1 звільнено від відбування цього покарання у зв`язку із закінченням строків давності. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_1 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією всього належного їй майна.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2015 року вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.07.2015 року щодо ОСОБА_1 змінено, звільнено її від призначеного покарання за ч.2 ст.190 КК на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності. Цей же вирок в частині засудження ОСОБА_1 за ч.3 ст.358 КК скасовано та провадження у цій частині закрито, у зв`язку з відсутністю в її діях складу злочину, і постановлено вважати ОСОБА_1 засудженою за ч.3 ст.15 і ч.4 ст.190 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією всього належного їй майна. У решті вирок залишено без зміни. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 21 квітня 2016 року вищевказані судові рішення щодо ОСОБА_1 залишив без зміни.

В подальшому, за зверненням ОСОБА_1 із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2015 року, зміненого ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2015 року, Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська було винесено ухвалу від 10 травня 2019 року, якою заяву про перегляд за нововиявленими обставинами вироку залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на вказану ухвалу також залишено без задоволення ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 9 жовтня 2019 року, яка в свою чергу разом з ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2019 року залишені без зміни Постановою Верховного Суду від 18.06.2020 року, а касаційна скарга засудженої залишена без задоволення.

Судом першої інстанції під час вирішення спору у цій справі встановлено, що уся вищенаведена інформація, що стосується прийнятих у кримінальній справі №202/66/13-к рішень, внесена до Єдиного державного реєстру судових рішень, і цією інформацією беззаперечно встановлено факт того, що ОСОБА_1 засуджено у кримінальній справі №202/66/13-к за вчинення вищевказаних злочинів по встановленим судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій обставинам, які та детально викладені у вироку Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.07.2015 року та в ухвалах апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2015 року і Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 квітня 2016 року, що сторонами у цій справі не спростовано належними та допустимими доказами.

На письмове звернення позивача від 02.07.2020 року з питань досудового розслідування кримінальної справи №64109066, вона листом Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 від 16.07.2020 року №66с16 (а.с.22-23) була повідомлена про встановлений перевіркою факт порушення прокуратурою Індустріального району м. Дніпропетровська 14.10.2010 кримінальної справи №64109066 за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 щодо факту вимагання грошових коштів у сумі 15 тисяч доларів США головним спеціалістом юридичного відділу Дніпропетровської міської ради ОСОБА_1 та отримання останньою грошових коштів у сумі 12 тисяч доларів США, і про виявлення та вилучення в ході огляду місця події, проведеного в Центральному відділенні ПАТ «Банк Кредит Дніпро» грошових коштів у сумі 12 тис.доларів США, які були раніше отримані з відповідного державного кошторису, визнані речовим доказом у кримінальній справ, і зберігалися в камері речових доказів прокуратури Індустріального району м.Дніпропетровська відповідно до положень ст.79 КПК України, а також було повідомлено загальну інформацію щодо досудового розгляду вказаної кримінальної справи №64109066 за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч.2 ст.368 КК України, об`єднаної в одне провадження з кримінальною справою № 65099020 за обвинуваченням ОСОБА_1 по ч.2 ст.15 ч.4 ст.190 ч.4 ст.358 КК України, з присвоєнням загального номеру справи № 64109066, а також стосовно судового розгляду цієї кримінальної справи в період 2015-2016 років. Одночасно, позивач була повідомлена, що на підставі встановлених обставин, у Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 відсутні підстави для вжиття заходів прокурорського реагування, та роз`яснено, що у разі незгоди з прийнятим рішенням, відповідно до ст.16 Закону України Про звернення громадян, позивач має право оскаржити його у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє останню права звернутися до суду відповідно до вимог чинного законодавства.

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи, підставою для звернення ОСОБА_1 з адміністративним позовом у цій справі стало те, що наприкінці січня 2021 року відповідач надав на адвокатський запит від 16.11.2020 року №04/32 9841 вих.№20 протилежну відповідь адвокату Мисечко К.О., який здійснює представництво інтересів ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , в частині, яка стосується джерела походження грошових коштів у сумі 12 тис.дол.США, тобто, наданих для проведення слідчих дій потерпілими ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , що на думку позивача суперечить рішенню Господарського суду Дніпропетровської області від 24.02.2016 року по справі №904/2876/14 за позовом ПАТ «Юніон Стандарт-банк» до ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області про стягнення 20 000 доларів США, яке набрало законної сили та яким було встановлений факт того, що грошові кошти в сумі 12 000 доларів США були отримані оперуповноваженим ВДСБЕЗ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від ПАТ «Єкатеринославський комерційний банк» на підставі касового ордера № 90_19 від 12.10.2010 року для документування тяжкого злочину. А на наступне звернення позивача по гарячій лінії Дніпропетровської обласної прокуратури та по направленому до Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області відповідному зверненню, відповідач листом від 11.03.2021 року №66с16 окрім інформації по кримінальній справі вже повідомив, що у відповідь на її звернення від 16.07.2020 щодо питання походження грошових коштів є помилковою, оскільки встановлено, що грошові кошти в сумі 12000 доларів США отримані не з відповідного державного кошторису, для витрат спеціального призначення, а надані для проведення слідчих дій потерпілими ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , зазначивши, що відносно прокурора Дніпропетровською місцевою прокуратурою №1 Дніпропетровської області який готував проект відповіді на означене звернення, застосовано заходів матеріального впливу, але у той же час підстави для вжиття заходів реагування відсутні, що у разі незгоди з прийнятим рішенням, відповідно до ст.16 Закону України Про звернення громадян може бути оскаржено у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, та не позбавляє права звернутися до суду відповідно до вимог чинного законодавства.

Отже, вважаючи протиправними рішення відповідача, які оформлені у вигляді листів від 16.11.2020 року № 04/32 984 вих.№20 на адресу адвоката Мисечко К.О. щодо розгляду адвокатського запиту від 10.11.2020 року та від 11.03.2021 року №66с16 на адресу ОСОБА_1 в частині зазначення про надання грошових коштів в сумі 12 000 доларів США для проведення слідчих дій потерпілими ОСОБА_4 та ОСОБА_2 по кримінальній справі № 64109066, позивач звернулася до суду щодо їх скасування задля захисту на її думку порушених прав та інтересів.

Суд першої інстанції отримавши під час розгляду даної справи клопотання відповідача про закриття провадження у справі та вирішуючи по суті це клопотання, дійшов обґрунтованого висновку про те, що встановлене Конституцією України право на доступ до суду не є абсолютним та може бути обмеженим щодо умов, за яких суд повноважний розглядати позовну заяву, тому стосовно спірного випадку у цій справі, суд першої інстанції спираючись на положення ч.ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України, ст.2, п.п.1, 2 ч.1 ст.4, ч.1 ст.5, ст.19 КАС України правильно акцентував увагу на ознаках публічно-правового спору, який розглядається та вирішується адміністративним судом в межах його компетенції і з урахуванням предметної юрисдикції та реального порушення суб`єктом владних повноважень індивідуально виражених прав, свобод або інтересів особи, яка звертається за судовим захистом, і тільки у разі, якщо дії, бездіяльність чи рішення суб`єкта владних повноважень породжують, змінюють або припиняють певні правовідносини

Оскільки у поданій до суду позовній заяві по цій справі позивач просить суд визнати протиправними оформлені листами від 16.11.2020 року № 04/32 984 вих.20 та від 11.03.2021 року №66с16 відповіді з приводу інформації у кримінальній справі № 64109066, по якій ще у 2015 були прийняті відповідні рішення, що набрали законної сили та залишені без змін Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 21 квітня 2016 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав визнати, що оскаржувані письмові відповіді відповідача стосуються прав та інтересів позивача саме в публічно-правовій площині і що відповідач, здійснюючи певні владні управлінські функції стосовно позивача, порушив права чи інтереси позивача.

Погоджується судова колегія також з висновками суду першої інстанції стосовно неможливості в універсальному порядку визначити предметом судового розгляду у цій справі питання організації діяльності певного суб`єкта владних повноважень та контроль за дотримання ним чи його працівниками всіх вимог закону, оскільки адміністративний суд не здійснює загального нагляду в зазначеному розумінні. Відповідно, наявність у позивача наміру перевірити правильність або ж коректність викладення інформації у відповідях на її звернення, або її оцінки з боку органів прокуратури - не є приводом для вирішення такого питання судом в порядку адміністративного судочинства, тим більш, що самі по собі листи відповідача не містять в собі ознак ані нормативного акту, ані акту індивідуальної дії, тому не є рішеннями суб`єкта владних повноважень, які б породжували певні правові наслідки, чи були б спрямовані на регулювання тих чи інших суспільних відносин і мали б обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин. Відповідно, оскаржувані позивачем у цій справ відповіді відповідача не можуть бути предметом оскарження в порядку адміністративного судочинства.

Дійсно, у даному спірному випадку слід рівнятися на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, що була висловлена у постанові від 30 червня 2020 року по справі № 333/6816/17 при вирішенні питання щодо юрисдикції спору «чи можна за правилами цивільного судочинства визнавати недостовірними відомості, зафіксовані у документах, які бути джерелами доказів у кримінальному провадженні». Зокрема, у цій справі Велика Палата Верховного Суду наголошувала на відсутності у позивача юридичної можливості спростувати інформацію, відображену у довідці, поза межами кримінального процесу, посилаючись на легітимне обмеження, покликане забезпечити юридичну визначеність у застосуванні норм процесуального права, і про те, що таке обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним означеній меті, оскільки остання досягається гарантуванням того, що аргументи позивача про недостовірність відповідної інформації має перевірити суд у кримінальному провадженні, в якому дані, зафіксовані у довідці, є доказом. Відповідно до чого, такі позови не підлягають судовому розгляду, тому у відкритті провадження за ними слід відмовляти, а у разі, якщо провадження було відкрите - закривати його.

Відтак, судова колегія визнає правильними твердження суду першої інстанції про відсутність у позивача юридичної можливості скасувати інформацію, відображену у відповідях на її звернення поза межами кримінального процесу шляхом звернення до суду із позовною заявою щодо скасування письмових відповідей на звернення, і такі обмеження є легітимними, оскільки покликані забезпечити юридичну визначеність у застосуванні норм процесуального права. Таке обмеження судова колегія вважає не шкодить суті права позивача на доступ до суду та є пропорційним означеній меті, яка досягається гарантуванням того, що аргументи позивача про недостовірність (помилковість) відповідної інформації мали б перевірятися судом у кримінальному провадженні, в якому саме і зафіксовано запитувану позивачем у відповідача інформацію.

Окремо, судова колегія також підкреслює, що позивач мав би можливість використати адміністративне судочинство лише для захисту реального порушення його прав чи інтересів з боку Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра, а не з іншою будь-якою метою, у тому числі і задля доведення у іншій (в тому числі і цивільній) справі «джерела походження грошових коштів в сумі 12 000 доларів США, використаних для проведення слідчих дій у кримінальній справі № 64109066», що фактично позивач намагається встановити через звернення з адміністративним позовом у цій справі.

Отже, звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи) - не відповідає завданням адміністративного судочинства, за змістом якого недопустимим є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, неналежним або недопустимим.

Вищенаведене надає апеляційному суду підстави вважати законною та обґрунтованою ухвалу суду першої інстанції, якою закрито провадження у справі № 160/4069/21 з тих підстав, що ініційованого позивачем у цій справі спір - не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, тому провадження відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України повинно бути закрито.

Керуючись ст.ст. 242, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.05.2021 року- залишити без змін

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов

суддя В.В. Мельник