Справа № 200/2495/19-а
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2022-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2022 року справа №200/2495/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Геращенка І.В., Міронової Г.М., секретаря судового засідання Ашумова Т.Е., за участю представника позивача Верещага Т.Г., представника відповідача Москаленко Г.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 р. у справі № 200/2495/19-а (головуючий І інстанції Чекменьов Г.А.) за позовом Приватного акціонерного товариства «Єнакієвський металургійний завод» до Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Єнакієвський металургійний завод» (далі позивач, ПрАТ «ЄМЗ») звернулось до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (далі відповідач, СМУДПС), в якому просило: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 23.10.2018.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 року задоволено позовні вимоги, а саме суд: визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення № від 23.10.2018, прийняте Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби; стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків на користь Приватного акціонерного товариства Єнакієвський металургійний завод судові витрати на сплату судового збору в сумі 19210 грн. та на проведення експертизи в сумі 103620 грн.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Обґрунтовано апеляційну скаргу тим, що судом першої інстанції не було застосовано норми ст.44 ПКУ та норм ст.39 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Так, перевіркою не підтверджено реальність здійснення господарських операцій із постачальниками в листопаді, грудні 2014 року, травні, червні 2015 року на суму 110 946 275 грн., оскільки фактично у платника податків відсутні належним чином оформлені первинні документи (незалежно від причини такої відсутності), які б могли підтвердити факт здійснення таких господарських операцій.

Судом першої інстанції не було взято до уваги фактично повну відсутність будь-яких первинних документів на підтвердження спірних господарських операцій, у зв`язку з чим не підтверджено реальність здійснення господарських взаємовідносин з задекларованими контрагентами та відповідно не підтверджено правомірність формування податкового кредиту ПРАТ «ЄМЗ» за перевірені періоди, за рахунок податкових накладних, розрахунків коригувань, не підтверджених первинними документами. Також, проведена на замовлення платника податків експертиза не спростувала правильності висновків податкового органу.

Суд помилково врахував приписи п.38.11 п.38 підрозділу 10 Перехідних положень ПКУ, оскільки «повідомлення» про неможливість вивезення первинних документів ПрАТ «Єнакієвський металургійний комбінат» не відповідає формі, визначеної п.38.11 підрозділу 10 розділу XX ПКУ, де зазначено, що повідомлення підписується керівником підприємства та головним бухгалтером, загальний перелік первинних документів, а надане позивачем повідомлення не містить переліку первинних документів та підписано лише головним бухгалтером.

За таких умов, суд першої інстанції помилково застосував норми п.38.11 підрозділу 10 Перехідних Положень ПКУ та поширив визначені цією нормою пільги на позивача, оскільки, як було встановлено при дослідженні доказів в суді першої інстанції, подане «повідомлення» до податкового органу: взагалі не відповідає формі, яка передбачена Перехідними положеннями ПКУ; не містить чіткого переліку первинних документів, які були втрачені позивачем та доступ до яких є неможливим; подане до податкового органу значно пізніше дати початку податкової перевірки

Відповідач вважає, що у суду першої інстанції були усі підстави для застосування норм п.44.6 ст.44 ПКУ, зокрема, відповідно до п.44.6 ст.44 ПКУ у разі, якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності. Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки (у випадках, передбачених абзацами другим і четвертим пункту 44.7 цієї статті), такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.

В ході проведення перевірки, ПРАТ «Єнакіївський металургійний завод» листом від 24.09.2018 року №39/0918 (вх. №62973/10 від 24.09.18) повідомило про втрату первинних документів через захоплення 15.03.2017 року усього майна підприємства (у тому числі первинних документів, комп`ютерної техніки) невідомими особами, які назвалися представниками влади так званої «Донецької народної республіки».

Крім того, суд першої інстанції допустив неправильне тлумачення ст. 102 ПКУ, оскільки системний аналіз п. 102.1 ст.102 ПКУ дає підстави вважати, що строк давності у 1095 днів від останнього дня граничного строку подання податкової декларації, застосовується тільки у разі проведення перевірки та визначення податкових зобов`язань за ініціативою контролюючого органу, а не на виконання рішення суду. У даному випадку перевірка щодо позивача була проведена па виконання рішення суду, яке набрало законної сили.

Також, 10 січня 2022 року відповідачем також було заявлено клопотання про закриття провадження у даній справі з огляду на те, що з прийняттям Кодексу України з процедур банкрутства законодавець відніс до юрисдикції господарського суду у справі про банкрутство як розгляд спорів боржника з конкурсними кредиторами, так і розгляд його спорів з поточними кредиторами, що, на думку відповідача, свідчить про наявність підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 328 КАС України для закриття провадження у справі.

Розглянувши клопотання відповідача про закриття провадження, колегія суддів, ухвалила у задоволенні клопотання про закриття провадження відмовити, у зв`язку з тим, що спірне податкове повідомлення-рішення було винесено 23.10.2018, позивач із позовом про скасування спірного податкового повідомлення-рішення звернувся до суду першої інстанції 15.02.2019. Ухвалою Господарського суду Донецької області від 01.07.2019, відкрито провадження у справі про банкрутство Приватного акціонерного товариства Єнакієвський металургійний завод.

Оскільки позивач із позовом звернувся до суду до порушення справи про банкрутство, зазанчене свідчить про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків набрання чинності 21.04.2019 Кодексом України з процедур банкрутства.

Посилання відповідача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 905/2030/19 (905/1159/20) , є помилковим, оскільки обставини та підставі у вказаному рішенні є відмінними від спірних правовідносин. а саме Верховним Судом було встановлено, що спір у справі № 905/2030/19 виник у зв`язку з оскарженням позивачем у червні 2020 року податкового повідомлення-рішення від 14 лютого 2020 року № , позовні вимоги заявлено після відкриття ухвалою Господарського суду Донецької області від 18 листопада 2019 року відносно позивача провадження у справі № 905/2030/19 про банкрутство ПрАТ «Геркулес». Велика Палата Верховного Суду з огляду на обставини здійснення щодо позивача - платника податків провадження у справі про банкрутство підвідомчість цього спору, який виник після 21 жовтня 2019 року, визначила застосувати положень статті 7 КУзПБ як закону, що прийнятий пізніше, яким розгляд такого спору віднесено до юрисдикції господарського суду, який здійснює провадження у справі № 905/2030/19 (905/1159/20) про банкрутство ПрАТ «Геркулес».

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Представник відповідача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

ПрАТ Єнакієвський металургійний завод зареєстроване розпорядженням Юридичного Департаменту Маріупольської міської ради від 15.12.1993р. Свідоцтво про державну реєстрацію від 15.12.1993 р. № 000051, код суб`єкта господарювання за .

Місцезнаходження суб`єкта господарювання відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію: 87504, Донецька область, місто Маріуполь, проспект Ілліча, будинок 54. блок 4.

У періоді, за який проведено перевірку, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру позивач зареєстрований платником податку на додану вартість від 17.07.1997 р. № 200267895, індивідуальний податковий номер .

Фактичний вид діяльності - 24.10. Виробництво чавуну, сталі та феросплавів (т.1 а.с.63-69)

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2018 року у справі №805/2258/17-а задоволено частково позов ПрАТ Єнакієвський металургійний завод до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про зобов`язання вчинити певні дії, а саме суд: зобов`язав Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби внести до Тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування необхідні данні щодо відшкодування Приватному акціонерному товариству Єнакієвський металургійний завод суми податку на додану вартість за серпень 2014 року 2 950 450,00 грн., за вересень 2014 року 817 676,00 грн., за жовтень 2014 року 282 714,00 грн., за листопад 2014 року 1 002 865,00 грн., за лютий 2015 року 515 091, 00 грн., за березень 2015 року 30 857 209,00 грн., за квітень 2015 року 57 278 413, 00 грн. зобов`язав Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби провести документальну перевірку достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість, задекларовану Приватним акціонерним товариством Єнаківський металургійний завод у декларації з податку на додану вартість за грудень 2014 року, січень 2015 року, травень 2015 року, червень 2015 року. В решті позову відмовив.

Також, апеляційний суд у судовому рішенні зокрема зазначив, що правомірність заявленої позивачем суми бюджетного відшкодування по деклараціям за серпень 2014р. - 2 950 450 грн., вересень 2014р.- 817676 грн., за жовтень 2014р. - 282714 грн. за листопад 2014р. 1002865 грн., за лютий 2015р. - 515091 грн., за березень 2015 року - 30857209 грн., за квітень 2015 року - 57 278 413 грн. підтверджена судовим рішенням та довідками податкового органу. За таких обставин, відповідач зобов`язаний був включити їх до Тимчасового реєстру, а тому вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.

Верховний Суд в постанові від 21 серпня 2018 року у справі №805/2258/17-а, залишаючи без змін рішення суду у частині зобов`язання Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби провести документальну перевірку, виходив з того, що:

«24.З огляду на вказані вище правові норми, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції в частині зобов`язання контролюючого органу провести документальну перевірку достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість, задекларовану позивачем у декларації з податку на додану вартість за грудень 2014 року, січень 2015 року, травень 2015 року, червень 2015 року, з огляду на те, що бюджетному відшкодуванню підлягають виключно узгоджені суми бюджетного відшкодування, тобто суми щодо яких контролюючим органом проведено відповідні заходи (камеральна перевірка, документальна перевірка) для визначення достовірності нарахування такого бюджетного відшкодування, і проведення таких заходів для контролюючого органу є обов`язком, який закріплений нормами Податкового кодексу України.

25. Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач припустився бездіяльності та порушив вимоги Податкового кодексу України щодо порядку та строків бюджетного відшкодування сум податку на додану вартість. Однак, відшкодування сум податку на додану вартість Товариству за будь-яких умов має бути здійснено лише після підтвердження достовірності їх нарахування шляхом проведення контролюючим органом відповідної перевірки.

26. Оскільки, підтвердження достовірності нарахування бюджетного відшкодування є обов`язком контролюючого органу, який не був виконаний, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність можливості встановити чи виконав позивач всі приписи законодавства щодо такого нарахування, а тому вимоги позивача про зобов`язання включити до Тимчасового Реєстру суму податку на додану вартість за грудень 2014 року, січень 2015 року, травень 2015 року, червень 2015 року є передчасними, а враховуючи те, що підтвердження достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування у відповідності до норм Податкового кодексу України є безпосередніми функціями контролюючого органу, зобов`язання контролюючого органу провести документальну перевірку достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за вказані вище періоди є належним способом захисту порушеного права позивача.»

На виконання постанови Донецького апеляційного суду від 02 березня 2018 року №805/2258/17-а, відповідно до наказу Офісу великих платників податків ДФС від 16.08.2018р. №1536 головним державним ревізором - інспектором відділу податкового супроводження підприємств чорної та кольорової металургії Запорізького управління Офісу великих платників податків ДФС Мотроненко О.М., головним державним ревізором - інспектором відділу податкового супроводження підприємств чорної та кольорової металургії Запорізького управління Офісу великих платників податків ДФС Жовніренко Д.О., проведено документальну позапланову виїзну перевірку ПрАТ ЄНАКІЄВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ ЗАВОД () з питань достовірності декларування від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту по деклараціям за листопад, грудень 2014 року, травень, червень 2015 року та бюджетного відшкодування податку на додану вартість по деклараціям за грудень 2014 року, січень, травень, червень 2015 року.

Копію наказу Офісу великих платників податків ДФС від 16.08.2018 р. №1536 Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки та направлення № 149 від 16.08.2018 р., № 148 від, 16.08.2017 р., вручено 20.08.2018 р. під розписку в.о. генерального директора ПрАТ ЄНАКІЄВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ ЗАВОД - Зайцевій Тетяні Вікторівні.

За висновками перевірки складений акт перевірки від 01.10.2018 року №97/28-10-47-06/00191193 (т.1 а.с.16-43).

У вказаному акті перевірки зазначено, що під час перевірки позивачем первинні документи було надано не в повному обсязі. Листом від 24.09.2018 №39/0918 позивач надав податковому органу пояснення, що він не в змозі надати документи в повному обсязі через захоплення 15.03.2017 р. усього майна підприємства (у тому числі первинних документів, комп`ютерної техніки) невідомими особами.

За результатами перевірки було встановлено порушення п. 14.1.18, пп. 14.1.181, п. 14.1 ст. 14, п.44.1 ст. 44, п. 198.1, п. 198.3 ст. 198, п. 200.1, п. 200.3, п.200.4 ст. 200, п.201.1, п. 201.10 ст. 201 ПК України від 02.12.2010р. № 2755-УІ, розділу І Порядку ведення реєстру виданих та отриманих податкових накладних затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 25.11.2013 р. № 708, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16 грудня 2013 р. за № 2118/24650, наказу Державної податкової адміністрації, від 23.09.2014 р, № 966 Про затвердження форм та Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість із змінами внесеними згідно з Наказом Міністерства фінансів України № 13 від 23.01.2015 р., ПрАТ Єнакієвський металургійний завод завищено суму від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту на загальну суму 110 999 571,00 грн., що призвело до завищення суми ПДВ, яка підлягає бюджетному відшкодуванню у розмірі 110 999 571,00 грн., у т. ч.: листопад 2014 - 22 627 490 грн.; грудень 2014 - 33 664 589 грн.; травень 2015 - 24 000 944 грн.; червень 2015 - 30 706 548 грн., що призвело до завищення суми ПДВ, яка підлягає бюджетному відшкодуванню (рядок 23.1, 23.2, 30) у розмірі 110 999 571 грн., у т. ч. по періодам: грудень 2014 - 22 627 490 грн.; січень 2015 - 33 664 589 грн.; травень 2015 - 24 000 944 грн.; червень 2015 - 30 706 548 грн.

Позивачем на акт перевірки №97/28-10-47-06/00191193 були подані заперечення за №42/10-18 від 01.10.2018 р., які були відхилені контролюючим органом (т.1 а.с.44-46).

Відповідачем було прийнято спірне податкове повідомлення-рішення №6 від 23.10.2018 р., яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 110 999 571 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції (штраф) на суму 27 749 892,75 грн. (т.1 а.с.15).

Зокрема, відповідно до спірного податкового повідомлення-рішення №6 від 23.10.2018 р. та розрахунку до нього, контролюючим органом зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 110999571 грн. за такими деклараціями: декларація з ПДВ №, звітний період грудень 2014 р., дата реєстрації 21.01.2015, сума завищення задекларованого бюджетного відшкодування 22627490 грн., застосовано штрафні санкції 5656872,50 грн.; декларація з ПДВ №, дата реєстрації 20.02.2015, звітний період січень 2015р., сума завищення задекларованого бюджетного відшкодування 33 664 589 грн., застосовано штрафні санкції 8416147,50 грн.; декларація з ПДВ №, дата реєстрації 16.06.2015 р., звітний період травень 2015р., сума завищення задекларованого бюджетного відшкодування 24 000 944 грн., застосовано штрафні санкції 6 000 236 грн.; декларація з ПДВ №, дата реєстрації 16.07.2015р., звітний період червень 2015 р., сума завищення задекларованого бюджетного відшкодування 30 706 548 грн., застосовано штрафні санкції 7 676 637 грн.

Не погодившись з вказаним податковим повідомленням-рішенням, ПрАТ ЄМЗ було подано скаргу до Державної фіскальної служби України.

За результатами розгляду вищевказаної скарги Державною фіскальною службою України було прийняте рішення №42246/6/99-99-11-04-02-25 від 28.12.2018 року, відповідно до якої скарга ПрАТ ЄМЗ була залишена без задоволення, а податкове повідомлення-рішення №6 від 23.10.2018 р. без змін (т.1 а.с.48-52).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 28 травня 2019 року у адміністративній справі №200/2495/19-а призначено судово-економічну експертизу, на вирішення якої поставлені такі питання: чи підтверджуються документально та нормативно висновки податкового органу, викладені в Акті перевірки від 01.10.2018 року №97/28-10-47-06/00191193, а саме: порушення пп. 14.1.18, п. 14.1.181, п. 14.1 ст. 14, п. 44.1 ст. 44, п. 198.1, п. 198.3 ст. 198, п. 200.1, п. 200.3, п. 200.4 ст. 200, п. 201.1, 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755-УІ, розділу І Порядку ведення реєстру виданих та отриманих податкових накладних, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 25.11.2013р. .№708, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16 грудня 2013р. за №2118/24650, наказу Державної податкової адміністрації від 23.09.2014р. №966 Про затвердження форм та Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку гаї додану вартість із змінами внесеними згідно з Наказом Міністерства фінансів України №13 від 23.01.2015р., ПрАТ Єнакієвський металургійний завод завищено суму від`ємного податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту (р. 19) на загальну суму 110 999 571 грн., у т. ч.: листопад 2014 - 22 627 490 грн.; грудень 2014 - 33 664 589 грн.; травень 2015 - 24 000 944 грн.; червень 2015-30 706 548 грн., що призвело до завищення суми ПДВ, яка підлягає бюджетному відшкодуванню (рядок 23.1, 23.2, 30) у розмірі 110 999 571 грн., у т. ч. по періодам: грудень 2014 - 22 627 490 грн.; січень 2015 - 33 664 589 грн.; травень 2015 - 24 000 944 грн.; червень 2015 - 30 706 548 грн., про що зазначено у податковому повідомленні-рішенні №6 від 23.10.2018 р. Проведення експертизи доручено Донецькому науково-дослідному інституту судових експертиз.

Відповідно до висновку експерта № 4141, складеного 15.02.2021, в обсязі наданих документів та в межах компетенції експерта-економіста, висновки податкового органу, викладені в акті перевірки від 01.10.2018 року № 97/28-10-47-06/00191193, а саме щодо завищення суми від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту (р. 19) на загальну суму 110 999 571 грн., про що зазначено у податковому повідомленні-рішенні № від 23.10.2018 року:

не підтверджується документально та нормативно частково, а саме щодо завищення податкового кредиту з податку на додану вартість по взаємовідносинам з контрагентами, по яких за актом перевірки не встановлено реальне джерело походження товарів (послуг) за період листопад, грудень 2014 р., травень, червень 2015 р., та як наслідок, завищення суми від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту, завищення суми ПДВ, яка підлягає бюджетному відшкодуванню, на загальну суму ПДВ 2 608 373,43 грн.

Оскільки питання перевірки своєчасності, достовірності та повноти нарахування податків та зборів (виявлення порушень норм податкового законодавства), проведення ревізійних дій не відносяться до завдань судово-економічної експертизи та компетенції експерта економіста, підтвердити або спростувати висновки акту перевірки від 01.10.2018 року № 97/28-10-47-06/00191193 щодо завищення суми від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту, завищення суми ПДВ, яка підлягає бюджетному відшкодуванню, на загальну суму ПДВ 108 391 197,57 грн. експерту не надається за можливе.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності висновків відповідача щодо порушення позивачем вимог податкового законодавства з огляду на положення ПК України.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно підпункту 14.1.165 пункту 14.1 статті 14 ПК України, податок, платник податку, оподаткування, оподатковуваний прибуток для цілей розділу III цього Кодексу - податок на прибуток підприємств, платник податку на прибуток підприємств, оподаткування податком на прибуток підприємств, прибуток, який підлягає оподаткуванню.

Відповідно до положень підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пп.14.1.231 п.14.1 ст.14 ПК України, розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Підпунктами 16.1.2 , 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 вказаного Кодексу встановлено, що платник податків зобов`язаний: вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів; сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи (п. 36.1 ст. 36 вказаного Кодексу).

Згідно з пунктом 44.1, 44.2 ст. 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.

Для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Платники податку, які відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" застосовують міжнародні стандарти фінансової звітності, ведуть облік доходів і витрат та визначають об`єкт оподаткування з податку на прибуток за такими стандартами з урахуванням положень цього Кодексу. Такі платники податку при застосуванні положень цього Кодексу, в яких міститься посилання на положення (стандарти) бухгалтерського обліку, застосовують відповідні міжнародні стандарти фінансової звітності.

За приписами п. 185.1 ст. 185 ПК України, об`єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

З метою оподаткування цим податком до операцій з ввезення товарів на митну територію України та вивезення товарів за межі митної території України прирівнюється поміщення товарів у будь-який митний режим, визначений Митним кодексом України.

Відповідно до п.187.1 ст.187 ПК України, датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

За операціями з виконання підрядних будівельних робіт суб`єкти підприємницької діяльності можуть застосовувати касовий метод податкового обліку відповідно до підпункту 14.1.266 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу.

Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг з метою їх використання в господарській діяльності.

Відповідно до положень пункту 198.1 статті 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до пункту 198.2 статті 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно пункту 198.6 статті 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

У пункті 201.1 статті 201 ПК України визначено, що платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) податкову накладну, складену в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, та зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Відповідно до п. 201.7 ст. 201 зазначеного Кодексу, податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

У разі якщо частка товарів/послуг, послуг не містить відокремленої вартості, перелік (номенклатура) частково поставлених товарів/послуг зазначається в додатку до податкової накладної у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та враховується при визначенні загальних податкових зобов`язань.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 цього Кодексу, При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-XIV (далі Закон № 996-XIV) метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства.

Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, грунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Інформація, яка міститься в документах первинного обліку, в силу норми частини 2 статті 3 Закону № 996-XIV, є підставою для податкового обліку лише за умови, що вона відповідає дійсності.

Відповідно до частини 1, 5, 7, 8 статі 9 цього Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені.

Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку.

Відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи.

Суд зазначає, що доводи податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на декларування показників податків.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи.

Таким чином, підставою для відображення господарських операцій у податковому обліку є фактичне здійснення таких операцій у межах господарської діяльності та наявність первинних документів (зокрема, податкових накладних), оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства, які розкривають суть та зміст операцій та відображають їх реальне вчинення. Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування об`єкту оподаткування.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції. За відсутності ж факту придбання товарів чи послуг відповідні суми не можуть включатись до складу податкового кредиту навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів.

У зв`язку з наведеним, недоведеність фактичного здійснення господарської операції (нездійснення операції) позбавляє первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкової вигоди навіть за наявності правильно оформлених за зовнішніми ознаками та формою, але недостовірних та у зв`язку з цим юридично дефектних первинних документів, якщо рух коштів не забезпечений зв`язком з господарською діяльністю учасників цих операцій. При цьому відсутність ділової мети також є підставою для відмови у наданні податкової вигоди.

Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, суб`єкт підприємницької діяльності повинно мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами та, які в сукупності з встановленими обставинами справи, зокрема і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для виконання умов, обумовлених договорами, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником податкового обліку.

Відповідно до сталої судової практики (зокрема, постанова Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 826/11531/14, постанови Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 2а-19379/11/2670, від 19 листопада 2019 року у справі № 826/487/16) надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом. Про необґрунтованість податкової вигоди можуть свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв`язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; відсутність первинних документів обліку.

Отже, при оцінці обґрунтованості заявленої податкової вигоди адміністративний суд має оцінити обставини вчинення відповідних господарських операцій в їх сукупності та дослідити фактичні правовідносини учасників поставок, перевірити дійсний рух активів у процесі виконання операцій та встановити зв`язок складених первинних документів з реальними фактами господарської діяльності.

Разом з цим, суд зазначає наступне.

Як встановлено судами, позивач станом на 14 квітня 2014 року мав місцезнаходження Донецька обл., м. Єнакієво, вул. Леніна, 1, тобто, на території, що визнана тимчасово окупованою відповідно до Постанови Верховної Ради України Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями.

У вересні 2015 р. ПрАТ Єнакієвський металургійний завод здійснило зміну місцезнаходження з тимчасово окупованої території на іншу територію України за адресою Донецька обл., м. Маріуполь, пр. Ілліча 54, будівля 4, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру.

У відповідь на запит податкового органу, ПрАТ «ЄМЗ» листом від 24.09.2018 №39/0918 (вх. №62973/10 від 24.09.18) повідомило про втрату первинних документів через захоплення 15.03.2017 усього майна підприємства (у тому числі первинних документів, комп`ютерної техніки) невідомими особами, які назвалися представниками влади так званої «Донецької народної республіки» (а.с.107 т.69).

Крім того, матеріали справи містять повідомлення про втрату первинних документів, які надсилались позивачем податковим органам в 2017 році з зазначенням обставин втрати.

Пунктом 38 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України (в редакції на час проведення податкової перевірки) установлено, що тимчасово, на період проведення антитерористичної операції, для платників податків, які станом на 14 квітня 2014 року мали місцезнаходження (місце проживання) на тимчасово окупованій території, що визнана такою відповідно до Постанови Верховної Ради України "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", або в населених пунктах на лінії зіткнення, та/або платників податків, які мають об`єкти оподаткування місцевими податками, зборами на цих територіях, справляння податків і зборів здійснюється з урахуванням особливостей, визначених у цьому пункті. Дія цього пункту не поширюється на територію України, визнану тимчасово окупованою відповідно до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".

За положенням пункту 38.11 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, тимчасово, до завершення проведення антитерористичної операції, до платників податків/податкових агентів, які провадили діяльність на тимчасово окупованій території та/або території населених пунктів на лінії зіткнення, вільної економічної зони "Крим" і не можуть пред`явити первинні документи, на підставі яких здійснюється облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, як виняток із положень статті 44 цього Кодексу застосовуються спеціальні правила для підтвердження даних, визначених у податковій звітності.

Підстави неможливості пред`явлення первинних документів: первинні документи втрачені (знищені чи зіпсовані) у зв`язку з проведенням антитерористичної операції; первинні документи знаходяться на тимчасово окупованій території та/або території населених пунктів на лінії зіткнення, вільної економічної зони "Крим" і їх неможливо вивезти або їх вивезення пов`язане з ризиком для життя та здоров`я платника податків, фізичних осіб чи неможливе у зв`язку з іншими адміністративними перешкодами, встановленими органами влади.

У разі втрати та/або неможливості вивезення первинних документів платник податків/податковий агент за місцем свого обліку подає до контролюючого органу в довільній формі повідомлення про неможливість вивезення первинних документів, підписане керівником підприємства та головним бухгалтером, в якому зазначаються: обставини, що призвели до втрати та/або неможливості вивезення первинних документів, податкові (звітні) періоди, а також загальний перелік первинних документів (за можливості - із зазначенням реквізитів).

Дані та показники податкової звітності платника податків/податкового агента за податкові (звітні) періоди, зазначені у повідомленні, не можуть бути піддані сумніву лише на підставі відсутності первинних документів. Подане повідомлення є також підставою для збереження витрат (включаючи витрати у зв`язку з придбанням цінних паперів/корпоративних прав) та/або від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток (включаючи від`ємний фінансовий результат за операціями з цінними паперами/корпоративними правами), та/або податкового кредиту з податку на додану вартість, та/або суми від`ємного значення податку на додану вартість минулих податкових (звітних) періодів без наявності договірних, розрахункових, платіжних та інших первинних документів, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Після подання до контролюючого органу повідомлення про неможливість вивезення первинних документів до завершення проведення антитерористичної операції запроваджується мораторій на проведення будь-яких перевірок щодо зазначених у повідомленні податкових (звітних) періодів.

Якщо після подання повідомлення про неможливість вивезення первинних документів платнику податків/податковому агенту стане відомо про втрату цих документів, такий платник податків/податковий агент зобов`язаний подати до контролюючого органу повідомлення про втрату первинних документів із зазначенням обставин такої втрати.

Платники податків/податкові агенти, які подали повідомлення про втрату первинних документів відповідно до цього підпункту, не можуть бути перевірені контролюючим органом щодо зазначених у повідомленні податкових (звітних) періодів, у тому числі після завершення проведення антитерористичної операції.

Втрата документів, що не пов`язана з проведенням антитерористичної операції, не надає права платнику податків/податковому агенту застосовувати положення цього підпункту.

Зазначені в цьому підпункті положення застосовуються до платників податків/податкових агентів, які станом на 1 квітня 2017 року здійснили зміну свого місцезнаходження (місця проживання) з тимчасово окупованої території та/або території населених пунктів на лінії зіткнення на іншу територію України та сплачували податки до бюджету в період проведення антитерористичної операції згідно з цим Кодексом.

Платник податків/податковий агент не може застосовувати положення цього підпункту щодо податкових (звітних) періодів після перереєстрації підприємства на іншій території України.

Обов`язок доведення відсутності підстав для застосування положень цього підпункту покладається на контролюючий орган. Платник податків/податковий агент, який безпідставно застосував положення цього підпункту, вважається таким, що ухиляється від сплати податків та несе відповідальність, передбачену цим Кодексом та іншими законами України.

У разі відмови контролюючого органу у застосуванні положень цього підпункту контролюючий орган зобов`язаний видати вмотивоване рішення у строк не пізніше одного місяця з дати отримання відповідного повідомлення від платника податків/податкового агента, в якому зазначаються підстави та докази такої відмови.

Рішення контролюючого органу може бути оскаржено в адміністративному чи судовому порядку. До винесення остаточного рішення по справі контролюючий орган не може піддати сумніву показники податкової звітності, а також ініціювати проведення будь-якої перевірки платника податків/податкового агента щодо податкових (звітних) періодів, зазначених у відповідному повідомленні.

У податкових (звітних) періодах, зазначених у відповідному повідомленні, не може бути переглянуто у бік збільшення суми податкових зобов`язань з податків і зборів, задекларовані в податкових деклараціях за вказані податкові (звітні) періоди, у бік збільшення суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток, задекларовані в податкових деклараціях/розрахунках за вказані податкові (звітні) періоди, у бік збільшення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість, заявлені в податкових деклараціях за вказані звітні періоди.

З аналізу викладеної норми слідує, що на період проведення антитерористичної операції, для платників податків, які станом на 14 квітня 2014 року мали місцезнаходження (місце проживання) на тимчасово окупованій території, або в населених пунктах на лінії зіткнення, та/або платників податків, які мають об`єкти оподаткування місцевими податками, зборами на цих територіях, та станом на 1 квітня 2017 року здійснили зміну свого місцезнаходження (місця проживання) з тимчасово окупованої території та/або території населених пунктів на лінії зіткнення на іншу територію України та сплачували податки до бюджету в період проведення антитерористичної операції згідно з цим Кодексом, справляння податків і зборів здійснюється з урахуванням особливостей, визначених у пункті 38.

При цьому, до вказаних платників податків, які провадили діяльність на тимчасово окупованій території та/або території населених пунктів на лінії зіткнення, і не можуть пред`явити первинні документи, на підставі яких здійснюється облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, як виняток із положень статті 44 цього Кодексу застосовуються спеціальні правила для підтвердження даних, визначених у податковій звітності.

Так суд зазначає, що якщо платнику податків стане відомо про втрату первинних документів, він такий зобов`язаний подати до контролюючого органу повідомлення про втрату первинних документів із зазначенням обставин такої втрати. При цьому, Кодекс не містить вимог щодо затвердження форми наведеного повідомлення про втрату первинних документів, а визначає вимоги до повідомлення про неможливість вивезення первинних документів.

Суд зазначає, що вказані положення ПК України покладають обов`язок доведення відсутності підстав для застосування положень цього підпункту на контролюючий орган. У разі відмови контролюючого органу у застосуванні положень цього підпункту контролюючий орган зобов`язаний видати вмотивоване рішення у строк не пізніше одного місяця з дати отримання відповідного повідомлення від платника податків, в якому зазначаються підстави та докази такої відмови.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем дотримано умови пп. 38.11 п. 38 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, зокрема: 1) позивачем надіслано до контролюючого органу в довільній формі повідомлення про втрату первинних документів від 24.09.2018, з зазначенням обставин втрати, що підтверджено матеріалами справи; 2) станом на 01.04.2017 змінено місцезнаходження позивача з тимчасово окупованої території на іншу територію України; 3) податкова перевірка стосувалась операцій які виникли в податкових (звітних) періодів до перереєстрації підприємства на іншій території України; 4) відсутній факт відмови контролюючого органу у застосуванні положень цього підпункту, що підтверджується відсутністю відповідного рішення із зазначенням підстав та доказів такої відмови.

Фактично відповідач відмовляючи у застосуванні положень цього підпункту, як контролюючий орган, на якого покладено обов`язок прийняти вмотивоване рішення у разі надходження відповідного повідомлення, не прийняв такого рішення.

При цьому, відповідачем, як контролюючим органом, не доведено відсутності підстав для застосування положень п.п. 38.11 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України.

Суд не приймає посилання апелянта на невідповідність повідомлення вимогам п.п. 38.11 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, оскільки як зазначалось, Кодекс не містить вимог щодо затвердження форми наведеного повідомлення про втрату первинних документів, а визначає вимоги до повідомлення про неможливість вивезення первинних документів.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що контролюючий орган не мав правових підстав для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення рішення з підстав відсутності первинних документів, оскільки в період який перевірявся на позивача розповсюджувалась дія вимог п. 38, 38.11 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України.

Стосовно посилання апелянта на необхідність застосування вимог п.44.6 ст.44 ПКУ до спірних правовідносин, суд зазначає, що за вимогами пп. 38.11 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України застосовуються спеціальні правила для підтвердження даних, визначених у податковій звітності визначені цим пунктом та не застосовуються положення п.44.6 ст.44 ПКУ.

Крім того, суд зазначає, що виконання судового рішення щодо проведення перевірки правомірності формування податкового кредиту не позбавляє обов`язку відповідача при його виконанні керуватись нормами пп. 38.11 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України у відповідності до спірних правовідносин.

Щодо посилання апелянта на не підтвердження господарських операції з огляду на аналіз податкової інформації, яка міститься в АІС Податковий блок, суд зазначає наступне.

Статтею 83 ПК України, визначено перелік матеріалів, які є підставами для висновків посадових осіб контролюючих органів під час проведення перевірок, серед яких, нарівні з документами, визначеними цим Кодексом, податкова інформація (підпункти 83.1.1 та 83.1.2 цієї статті).

Правила збору, отримання, обробки та використання податкової інформації встановлені нормами статей 72-74 ПК України.

Згідно з пунктом 74.3 статті 74 ПК України зібрана податкова інформація та результати її опрацювання використовуються для виконання покладених на контролюючі органи функцій та завдань, а також центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, для формування та реалізації єдиної державної податкової та митної політики.

У відповідності з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (частина 2 цієї статті).

Частинами першою статті 73 КАС України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (частини 2, 4 цієї статті).

Правила оцінки доказів в адміністративному судочинстві встановлені статтею 90 КАС України, зокрема, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Зі змісту постанови Верховного Суду від 07.04.2021 у справі № 813/1200/18 вбачається, що оцінка судом документів, які надав позивач, здійснюється з врахуванням податкової інформації, на яку посилався податковий орган. Тобто, податкова інформаціє, як зазначалось, враховується в сукупності з іншими доказами про порушення позивачем податкового законодавства.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідач фактично не посилається, які основні чинники та конкретні фактичні обставини та докази, зумовили такі висновки.

Матеріали справи не містять доказів проведення відповідачем зустрічних перевірок контрагентів позивача.

Як вже зазначалось, у даному випадку застосовуються спеціальні правила для підтвердження даних, визначених у податковій звітності визначені пп. 38.11 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України.

Отже, посилання відповідача щодо не підтвердження руху товару по ланцюгу постачання базуються лише на результатах податкового контролю контрагентів позивача, за відсутності інших об`єктивних та підтверджених даних про порушення позивачем податкового законодавства, не можуть бути самостійною та достатньою підставою для висновку про нереальність господарських взаємовідносин позивача із його контрагентом.

Суд зазначає, що лише доведення податковим органом та встановлення судом в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісним постачальником з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальника чи сприяння ухиленню постачальником товару від виконання податкових зобов`язань може слугувати підставою для відмови у праві на валові витрати. При цьому такі висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а можуть ґрунтуватися лише на належних і допустимих доказах.

На момент вчинення господарських правовідносин між позивачем та його контрагентами, позивач та його контрагенти, були внесені в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та були зареєстровані платниками податку на додану вартість.

Суд зазначає, що Податковий кодекс не встановлює залежність податкового обліку (стан) певного платника від інших осіб і фактичної сплати контрагентами податку до бюджету. Питання віднесення певних сум до податкового кредиту поширюється тільки на окремо взятого платника податків і не залежить від розрахунків з бюджетом третіх осіб. Якщо контрагент порушив діюче законодавство або не виконав свого зобов`язання зі сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Податковий кодекс України також не зобов`язує платника податків (покупця) перевіряти від яких підприємств та коли отриманий товар, що є предметом договору, платником податків (продавцем).

Наведене правозастосування відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постановах від 01.06.2010 у справі № 21-573во10, від 31.01.2011 у справі № 21-47а10, від 31.01.2011 у справі № 21-42а10, та Верховним Судом у постанові від 14 серпня 2018 року у справі №820/8206/15.

Таким чином, у діях позивача, як платника податку не вбачається порушень діючого законодавства.

Щодо дотримання контролюючим органом строків нарахування податкових зобов`язань та штрафної санкції, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 102.1. статті 102 ПК України, контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

У разі подання платником податку уточнюючого розрахунку до податкової декларації контролюючий орган має право визначити суму податкових зобов`язань за такою податковою декларацією протягом 1095 днів з дня подання уточнюючого розрахунку.

Пунктом 102.2 ст. 102 Кодексу визначено перелік підстав за якими грошове зобов`язання може бути нараховане або провадження у справі про стягнення такого податку може бути розпочате без дотримання строку давності, визначеного в абзаці першому пункту 102.1 цієї статті.

Існування щодо позивача обставин, про які йдеться в п. 102.2 ст. 102 Податкового кодексу України, судом не встановлено.

Тобто, положенням наведеної норми податкового законодавства чітко визначено, що контролюючий орган має право самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань.

Враховуючи, що граничні строки застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) до платників податків відповідають строкам давності для нарахування податкових зобов`язань, визначеним статтею 102 ПК України, відповідно штрафні санкції можуть бути застосовані в межах 1095 днів, з дня, що настає за останнім днем граничного строку сплати грошових зобов`язань.

Згідно з пунктом 203.1 статті 203 ПК України податкова декларація (з податку на додану вартість) подається за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю, протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

Граничні строки подання податкових декларацій з ПДВ, на підставі яких прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення №6 від 23.10.2018 р. є: по податковій декларації з ПДВ № за грудень 2014 р. граничний строк подання - 21.01.2015 р.; по податковій декларації з ПДВ № за січень 2015 р. граничний строк подання - 20.02.2015 р.; по податковій декларації з ПДВ № за травень 2015 р. граничний строк подання - 22.06.2015 р.; по податковій декларації з ПДВ № за червень 2015р. граничний строк подання - 20.07.2015 р.

З огляду на вказані положення законодавства, відповідач мав право провести перевірку платника податків не пізніше закінчення 1095 днів з вказаної дати.

Отже, контролюючий орган в порушення вимог законодавства провів перевірку позивача поза межами встановлених Кодексом строків (1095 днів) та за результатами такої перевірки застосував штраф, чим вийшов за межі наданих повноважень.

Суд зазначає, що проводячи перевірку позивача, відповідач не мав права проводити таку перевірку, за період, який не підпадав під дію вказаних вище норм Кодексу, чим вийшов за межі наданих повноважень.

Отже, податкове повідомлення-рішення №6 від 23.10.2018 р. прийнято контролюючим органом за межами 1095 днів після останнього дня граничного строку подання податкової декларації за кожний з періодів, який був предметом перевірки.

Суд вважає помилковим посилання апелянта що спірне податкове повідомлення-рішення прийнято на підставі акту документальної позапланової перевірки, проведеної на виконання рішення Донецького апеляційного адміністративного суду від 02.03.2018 р. у справі №805/2258/17-а, оскільки вимоги статті визначають строк давності у 1095 днів від останнього дня граничного строку подання податкової декларації, іншої дати відліку строку стаття не містить.

Суд звертає увагу на те, що постанова Донецького апеляційного адміністративного суду у справі №805/2258/17-а від 02.03.2018 р. прийнята до спливу 1095 днів після граничного строку подання податкової декларації з ПДВ № за травень 2015 р. та податкової декларації з ПДВ № за червень 2015 р., що не перешкоджало контролюючому органу дотримати передбачений статтею 102 ПК України строк щодо зазначених декларацій. Покладаючи обов`язок провести перевірку, вказаною постановою суду не надавалося податковому органу право самостійно визначати суму грошових зобов`язань платника податків за межами 1095 днів після граничного строку подання податкової декларації з ПДВ, оскільки така вимога не була предметом судового розгляду.

Таким чином, суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачем протиправно було складено спірне податкове повідомлення-рішення.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що фактично доводи апеляційної скарги ґрунтуються на поясненнях та обставинах які надавались апелянтом суду першої інстанції в ході розгляду справи, які судом було досліджено та надано їм оцінку. Апелянтом в скарзі не наведено жодного доводу та доказів в спростування або помилковість висновків суду першої інстанції, не зазначено в чому саме полягає порушення судом першої норм матеріального права або помилковість оцінки обставин в справі.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволені клопотання Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про закриття провадження у справі № 200/2495/19-а.

Апеляційну скаргу Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2021 р. у справі № 200/2495/19-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового суду протягом тридцяти днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 19 січня 2022 року.

Суддя-доповідач Е.Г.Казначеєв

Судді Г.М. Міронова

І.В. Геращенко