Справа № 540/4112/21
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2022-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2022 р.м.ОдесаСправа № 540/4112/21
Головуючий в 1 інстанції: Попов В.Ф.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Домусчі С.Д.

суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2021 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Херсонській області, АР Крим та місті Севастополі (відокремленого підрозділу ДПС України без статусу юридичної особи публічного права) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до Херсонського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС в Херсонській області, АР Крим та місті Севастополі (відокремленого підрозділу ДПС України без статусу юридичної особи публічного права), в якому просила суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення рішення Головного управління ДПС в Херсонській області, АР Крим та місті Севастополі № 002651404 від 14.06.2018 року та № 002661404 від 14.06.2018 року.

Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2021 року позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 повернутий позивачу без розгляду.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції не врахував того факту, що позивач не знав та не міг знати про те, що у поштовому відділенні знаходяться податкові повідомлення-рішення.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу посилався на доводи, що узгоджуються з висновками, викладеними в ухвалі суду першої інстанції, у зв`язку з чим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 16.08.2021 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків серед яких зазначено подати заяву про поновлення строку звернення до суду та докази поважності причин пропуску за їх наявності.

Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 09.09.2021 року у справі було відкрито провадження.

Позивач подала заяву про поновлення строку звернення до суду в якій зазначила, що про оскаржувані податкові повідомлення-рішення вона дізналась лише 07.08.2021 року з ухвали суду про відкриття провадження за позовною заявою податкового органу про стягнення податкового боргу. Також вказувала про те, що не було відомо їй також і про проведену фактичну перевірку, оскільки акт позивач не отримувала, як і оскаржувані податкові повідомлення-рішення.

Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2021 року позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 повернутий позивачу без розгляду.

Суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву, виходив з того, що у зв`язку з недоведеністю позивачем поважності пропуску строку звернення до суду заява про поновлення строку звернення не підлягає задоволенню, а позовна заява підлягає залишенню без розгляду.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.

За приписами пункту 58.3 статті 58 ПК України податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її законному представникові або надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг.

У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

Відповідно до пункту 42.2 статті 42 ПК України, документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

При цьому абзацом 6 пункту 42.4 статті 42 ПК України визначено, що у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Таким чином, документ вважається належним чином врученим, якщо він надісланий за місцезнаходженням платника, якому такий документ адресований або вручений повноважній особі такого платника податку. Крім того, направлення документів рекомендованим листом з повідомленням за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків, але не отриманими ними не з вини податкового органу, вважаються належним чином врученими.

Оскаржувані податкові повідомлення-рішення не отримані апелянтом та повернуті відповідним відділенням поштового зв`язку до податкового органу 23.07.2018 року. Підстави повернення поштового відправлення - «за закінченням терміну зберігання». Податкові повідомлення-рішення надсилались на правильно зазначену адресу апелянта.

Отже, податкові повідомлення-рішення, відповідно до статті 42 ПК України, вважаються врученими апелянту.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, як і суд першої інстанції зазначає, що оскаржувані ППР вважаються врученими 23.07.2018 року, оскільки така позиція ґрунтується на вищенаведених приписах законодавства.

Із цим позовом фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до суду 10.08.2021 року, тобто більше ніж через три роки.

Загальні норми процедури судового оскарження в рамках розгляду публічно-правових спорів регулюються КАС України.

Частиною першою статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з абзацом першим частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини четвертої статті 122 КАС України якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень. Якщо рішення за результатами розгляду скарги позивача на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень не було прийнято та (або) вручено суб`єктом владних повноважень позивачу у строки, встановлені законом, то для звернення до адміністративного суду встановлюється шестимісячний строк, який обчислюється з дня звернення позивача до суб`єкта владних повноважень із відповідною скаргою на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Отже, КАС України передбачає можливість установлення іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, а також спеціального порядку обчислення таких строків.

Відносини у сфері оподаткування, права та обов`язки платників податків і зборів, компетенцію контролюючих органів, повноваження та обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

Спеціальною нормою, яка встановлює порядок оскарження рішень контролюючих органів, є стаття 56 ПК України. З її змісту вбачається, що у платника податків є право розсуду в обранні адміністративного та/або судового порядку оскарження такого рішення після його отримання. Обрання платником податків в першу чергу адміністративного порядку оскарження рішення не виключає можливості надалі звернутися до суду з відповідним позовом, що визнається досудовим порядком вирішення спору. Водночас якщо після отримання рішення контролюючого органу платник податків звертається до суду з позовом, його право на адміністративне оскарження такого рішення втрачається.

Пунктом 56.18 статті 56 ПК України визначено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

В постанові від 11.10.2019 року у справі №640/20468/18 Верховний Суд зазначив, що відступає від висновку про застосування норми права щодо строку звернення до суду в частині того, що положення пункту 56.18 статті 56 ПК України є спеціальними щодо приписів статті 122 КАС України, а тому незалежно від використання платником податків права на адміністративне оскарження такий строк становить 1095 днів. Також Верховний Суд зробив висновок, що пунктом 56.18 статті 56 ПК України встановлено лише спеціальний строк у податкових правовідносинах (строк давності), протягом якого у платника податків за загальним правилом існує право ініціювати в суді спір щодо правомірності податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу. Водночас у справі №640/20468/18 правового висновку про те, що пунктом 56.18 статті 56 ПК України встановлено процесуальний строк звернення до суду, а так само і про те, що він становить 1095 днів, постанова Верховного Суду не містить.

В постанові від 26.11.2020 року у справі №500/2486/19 Верховний Суд, з урахуванням змін, що відбулися в суспільних відносинах, а також практичних результатів існування тривалий час судової практики, відповідно до якої процесуальний строк звернення до суду в податкових спорах становить 1095 днів, дійшов висновку за необхідне змінити попередні підходи до застосування норм права, які регулюють питання строку звернення до суду в податкових правовідносинах.

Так, Верховний Суд у справі №500/2486/19 зазначив, що граматичне тлумачення змісту пункту 56.18 статті 56 ПК України дає підстави для висновку, що вказана норма не встановлює процесуальних строків звернення до суду. Абзац перший цієї норми презюмує право платника податків використати судовий порядок оскарження відповідного рішення контролюючого органу та встановлює момент виникнення права на відповідне оскарження - з моменту отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу. Також він передбачає, що при реалізації такого права необхідно враховувати строки давності, установлені статтею 102 ПК України. При цьому мова йде не тільки про строки, згадані в абзаці першому пункту 102.1 цієї статті.

Пунктом 102.1 статті 102 ПК України встановлено, що контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання, а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку. У разі подання платником податку уточнюючого розрахунку до податкової декларації контролюючий орган має право визначити суму податкових зобов`язань за такою податковою декларацією протягом 1095 днів з дня подання уточнюючого розрахунку.

Отже, вказана норма містить приписи щодо наявності різних строків давності (як 1095 днів, так і 2555 днів у певних правовідносинах).

Пунктом 102.2 статті 102 ПК України визначені випадки, коли грошове зобов`язання може бути нараховане або провадження у справі про стягнення такого податку може бути розпочате без дотримання строку давності, визначеного в абзаці першому пункту 102.1 цієї статті.

Аналіз статті 102 ПК України дає підстави для висновку, що після закінчення визначеного у ній строку давності питання вирішення спору, зокрема, щодо правомірності податкового повідомлення рішення взагалі не може бути поставлене перед контролюючим органом вищого рівня або судом.

Отже, Верховний Суд вказав, що зазначений у пункті 102.1 статті 102 ПК України строк є саме строком давності, який має матеріально-правову природу, а тому не може бути одночасно і процесуальним строком звернення до суду. Між правовою природою матеріально-правового строку давності в податкових правовідносинах та процесуального строку звернення до адміністративного суду є сутнісна різниця, а тому помилковим є ототожнення їх призначення при використанні.

Таким чином, відповідно до правового висновку Верховного Суду, норма пункту 56.18 статті 56 ПК України не визначає процесуального строку звернення до суду і, відповідно, не є спеціальною щодо норми пункту 56.19 статті 56 ПК України. Водночас норма пункту 56.19 статті 56 ПК України є спеціальною щодо норми частини четвертої статті 122 КАС України, має перевагу в застосуванні у податкових спорах і регулює визначену її предметом групу правовідносин - оскарження в судовому порядку податкових повідомлень-рішень та інших рішень контролюючих органів про нарахування грошових зобов`язань за умови попереднього використання позивачем досудового порядку вирішення спору (застосування процедури адміністративного оскарження - абзац третій пункту 56.18 статті 56 ПК України). Вона встановлює строк для їх оскарження протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.

За таких обставин, оскільки апелянт не використовував заходів досудового врегулювання спору, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у спірних правовідносинах строк звернення до суду з адміністративним позовом становить шість місяців з дня коли особа дізналась, або повинна була дізнатись про порушення своїх прав.

При цьому, перевіряючи висновки суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги щодо визначення дати коли апелянт дізналась, або повинна була дізнатись про порушення своїх прав, апеляційний суд зазначає таке.

Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду по справі №826/17798/18 (постанова від 12.02.2020) не погодилася з висновком судів попередніх інстанцій, що правове поняття "отримання" у розумінні пункту 56.18 статті 56 ПК України означає виключно фактичне отримання податкового повідомлення-рішення та не є тотожним поняттю "вважається врученим" в розумінні пункту 58.3 статті 58 ПК України. Строк на оскарження платником податків податкового повідомлення-рішення, встановлений пунктом 56.18 статті 56 ПК України, обчислюється з моменту отримання ним такого рішення у порядку, встановленому пунктом 58.3 статті 58 ПК України.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у справі № 640/21350/18, який в постанові від 01.10.2019 вказав на те, що окрім встановлення факту пропуску позивачем строку звернення до суду у зв`язку із її відсутністю за податковою адресою та непоінформованістю через це про донарахування їй податковим органом суми грошового зобов`язання, суду необхідно надати також оцінку поважності причин такого пропуску як підстави для поновлення пропущеного строку.

Матеріалами справи встановлено та доводами апеляційної скарги не спростовано те, що апелянту були направлені оскаржувані податкові повідомлення-рішення на адресу, яка є актуальної і станом на сьогодні, вказане поштове відправлення було повернуто на адресу податкового органу 23.07.2018 року з відміткою пошти про причини невручення «за закінченням терміну зберігання». Доказів недобросовісності дій, як податкового органу так і підприємства поштового зв`язку, апелянт не надав, а тому, як правильно зазначив суд першої інстанції, оскаржувані податкові повідомлення-рішення вважаються врученими апелянту саме 23.07.2018 року.

Також апеляційний суд звертає увагу на обов`язок апелянта, як фізичної особи-підприємця, вчиняти дії щодо внесення відповідних змін до відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (п. 5 ч. 4 ст. 9, ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осі, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань), а також на обов`язок подавати до контролюючого органу відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки платника податку, зокрема і щодо місця проживання, протягом місяця з дня виникнення таких змін (п. 70.2, п. 70.7 ст. 70 Податкового кодексу України). При цьому, апеляційний суд відхиляє посилання апелянта на те, що вона тривалий час з 2016 року по 2020 рік не проживала за адресою, на яку були направлені податкові повідомлення-рішення, оскільки матеріали справи не містять та до апеляційної скарги не додані належні та допустимі докази на підтвердження вказаної обставини.

Так само, матеріали справи не містять та до апеляційної скарги не додано доказів вчинення апелянтом дій, спрямованих на виконання ним свого обов`язку щодо внесення відповідних змін до відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та щодо подавання до контролюючого органу відомостей про зміну даних, які вносяться до облікової картки платника податку, або щодо наявності обставин, які об`єктивно, завадили апелянту протягом 2016-2020 року вчинити активні дії щодо виконання такого обов`язку.

Також, хибним є посилання апелянта на пункт 3 розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України в редакції яка не є чинною, а ні на час звернення позивача до суду першої інстанції, а ні на час подання апеляційної скарги.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції, які викладені в оскаржуваній ухвалі. У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини при вирішенні питання щодо повернення позовної заяви та постановив ухвалу з додержанням норм процесуального права, внаслідок чого, відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 1-3, 44, 45, 122, 123, 242, 294, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2021 року у справі № 540/4112/21 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18.01.2022 року.

Головуючий суддя Домусчі С.Д.
Судді Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.