Справа № 640/4100/19
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2022-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/4100/19 Суддя (судді) першої інстанції: Пащенко К.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Костюк Л.О., Федотова І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби міста Києва (далі - відповідач, апелянт, ГУ ДПС у м. Києві), в якому просить визнати протиправною та скасувати вимогу від 09.01.2019 за № Ф-14082/17 про сплату боргу (недоїмки) на суму 15 819,54 грн.

Позов мотивовано тим, що відповідачем прийнято протиправне рішення з порушенням чинного законодавства щодо нарахування боргу з єдиного соціального внеску для фізичної особи-підприємця. Зокрема, позивач зазначає, що факт реєстрації його як фізичної особи-підприємця не доведений податковим органом, окрім того у певний період ЄСВ сплачував з його заробітку роботодавець, тому оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2021 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ГУ ДПС у м. Києві подало апеляційну скаргу до Шостого апеляційного адміністративного суду, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції від 29.03.2021, та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що позивач обліковується в податкових органах як фізична особа-підприємець, з податкового обліку не знімався, тому має сплачувати ЄСВ незалежно від отримання прибутку, чого не врахував суд першої інстанції та прийняв рішення без з`ясування усіх обставин справи.

Відповідач вважає, що для звільнення від сплати ЄСВ позивачу необхідно знятися з обліку у контролюючих органах як фізичної особи-підприємця, оскільки саме факт такої реєстрації став підставою для нарахування ЄСВ.

Посилаючись на такі та інші аргументи, відповідач просить задовольнити апеляційну скаргу.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2021 року, після усунення апелянтом недоліків апеляційної скарги відповідно до ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2021 року, відкрито провадження за апеляційною скаргою ГУ ДПС у м. Києві, встановлено строк до 20 грудня 2021 року для надання відзиву іншому учаснику процесу. Іншою ухвалою від 01 грудня 2021 року призначено розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження з 20 грудня 2021 року.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому проти доводів відповідача він заперечує, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін.

Одночасно з поданою апеляційною скаргою ГУ ДПС у м. Києві заявлено клопотання про заміну відповідача правонаступником, розглянувши яке колегія суддів зазначає, що ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.02.2021 вже здійснено заміну відповідача - Головного управління ДФС у м. Києві його правонаступником - Головним управлінням Державної податкової служби у м. Києві, у зв`язку з чим заявлене разом з апеляційною скаргою аналогічне клопотання задоволенню не підлягає.

Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши повноту встановлення Окружним адміністративним судом міста Києва фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, 28.02.2019 на адресу позивача засобами поштового зв`язку надійшла податкова вимога від 09.01.2019 за № Ф-14082/17 про сплату боргу (недоїмки) по сплаті заборгованості зі сплати єдиного внеску, штрафів, пені на суму 15 819,54 грн.

Вважаючи вказану вимогу ГУ ДФС у м. Києві не обґрунтованою, протиправною і такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України), зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; виконувати інші вимоги, передбачені цим Законом (ч.2 ст.6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон №2464) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Дія Закону №2464 поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абзацем 2 пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464 з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу 1 пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону № 2464 єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону,

- на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом не врегульовано.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.

Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць.

Відтак, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Аналогічний правовий висновок наведений Верховним Судом у постанові від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19, зокрема зазначено, що: особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. Інше тлумачення норм Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.".

Як встановлено судом першої інстанції, згідно електронної бази ІС "Податковий блок" підсистеми "Реєстрація ПП", ФОП ОСОБА_1 з 17.11.1998 по теперішній час перебуває на обліку в ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві на загальній системі оподаткування. Станом на 05.04.2019 в інтегрованій картці ФОП ОСОБА_1 за кодом платежу 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність) обліковується недоїмка, так як платником не сплачений єдиний внесок згідно нарахувань в автоматичному режимі за січень-грудень 2017 року в розмірі мінімального страхового внеску за кожен місяць та щоквартальних нарахувань за І- IV квартали 2018 року, як фізичній особі-підприємцю, що перебувала на загальній системі оподаткування.

У цьому зв`язку 09.01.2019 відповідачем винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-14082-17, відповідно до якої ГУ ДФС у м. Києві повідомило позивача про заборгованість зі сплати єдиного внеску, штрафів, пені станом на 31.10.2018 становить 15 819,54 грн та вимагало сплатити вказаний борг.

Водночас, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 01.03.2019 № , за реєстраційним номером облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , належного позивачу, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань записів не знайдено.

Також судом першої інстанції встановлено, що відповідно до інформації із Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, а також до відомостей з офіційного сайту Державної фіскальної служби України за посиланням: http://sfs.gov.ua/businesspartner (вказані документи долучені позивачем до позовної заяви) у позивача станом на 05.03.2019 відсутній будь-який податковий борг.

Як свідчать фактичні обставини справи, ОСОБА_1 у період з березня 2015 по теперішній час перебуває у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 . Відповідно до Індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, позивачу фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 нарахований дохід за період з січня 2017 року по грудень 2018 року та сплачено єдиний соціальний внесок, а саме: дохід за 2017 рік склав 69 810,57 грн., за 2018 рік - 119 170,47 грн. (з вказаного доходу сплачено страхові внески, про що зроблено відмітки у вказаних відомостях).

Доказів отримання позивачем у вказаний період доходів від підприємницької діяльності не встановлено.

Окрім зазначеного, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що інформація про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутня, оскільки пунктом 2 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", визначено, що для державної реєстрації включення відомостей про фізичну особу-підприємця, зареєстровану до 01.07.2004, відомості про яку не містяться в Єдиному державному реєстрі, подається заява про державну реєстрацію включення відомостей про фізичну особу-підприємця до Єдиного державного реєстру.

В апеляційній скарзі зазначених висновків суду першої інстанції відповідач не спростовує.

Таким чином, ГУ ДФС у м. Києві не надано доказів того, що позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець, а також доказів, які б підтверджували, що на час винесення оскаржуваної вимоги ОСОБА_1 займався підприємницькою діяльністю та отримував від такої діяльності дохід.

Виходячи з такого, у позивача відсутній обов`язок сплачувати ЄСВ у мінімальному розмірі за недоведеністю обставин його реєстрації як фізичної особи-підприємця та фактичного здійснення підприємницької діяльності, окрім того доведено, що у період з січня 2017 року по грудень 2018 року ОСОБА_1 був найманим працівником, його працедавцем сплачувався ЄСВ із нарахованої позивачу заробітної плати, з огляду на що оскаржувана вимога податкового органу є протиправною та підлягає скасуванню.

За таких обставин, слід погодитися з висновком суду попередньої інстанції про наявність правових підстав для визнання протиправними та скасування оскаржуваної вимоги податкового органу.

Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів наведених в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

За правилами статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки колегією суддів не скасовується та не змінюється рішення суду першої інстанції, підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2021 року у справі №640/4100/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач О.М. Кузьмишина

Судді Л.О. Костюк

І.В. Федотов