Справа № 640/23757/20
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2022-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Горяйнова А.М.,

суддів - Чаку Є.В. та Черпіцької Л.Т.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Києві апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2021 року, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за щорічну додаткову відпустку, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року № 702 за період з 2012 по 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року № 702, за 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2021 року вказаний адміністративний позов було задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції надав неналежну оцінку дослідженим доказам, а також неправильно застосував норми матеріального та процесуального права. Скаржник вказує на те, що суд першої інстанції не врахував факт проведення виплати позивачу компенсації за невикористані в 2015-2019 роках дні щорічної додаткової відпустки. Відповідач наполягає на тому, що військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки на підставі різних законів, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця. Апеляційна скарга ґрунтується також на тому, що Військова частина НОМЕР_1 була сформована як окреме фінансове господарство з 01 січня 2014 року, у зв`язку з чим відомості про послужний список позивача за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2013 року відсутні.

Відзив на апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 не надходив, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2021 року скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що наказом командувача повітряних сил Збройних Сил України від 28 жовтня 2019 року № 544 майора ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за п. «б» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я).

Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 01 листопада 2019 року № 267 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Згідно з вказаним наказом позивачу було виплачено грошову компенсацію за 14 невикористаних днів додаткової відпустки за 2015 рік, за 14 невикористаних днів додаткової відпустки за 2016 рік, за 14 невикористаних днів додаткової відпустки за 2017 рік, за 14 невикористаних днів додаткової відпустки за 2018 рік, за 14 невикористаних днів додаткової відпустки за 2019 рік відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ст. 162 Закону України «Про відпустки» та п. 3 розділу ХХХІ Порядку про виплати грошового забезпечення військовослужбовцям грошового забезпечення ЗСУ та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260.

У вересні 2020 року представник позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 з адвокатським запитом, в якому просив повідомити чи виплачувалась ОСОБА_1 під час звільнення з військової служби компенсація за додаткову відпустку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року № 702 за період з 2012 по 2019 роки; якщо не виплачувалась повідомити у зв`язку з чим така виплата не проводилась та чи буде виплачена компенсація з додаткову відпустку за період з 2012 по 2019 роки.

Листом від 11 вересня 2020 року № 573 позивачу було повідомлено, що додаткова відпустка за несення бойового чергування, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року № 702 за період з 2014 по 2019 роки не надавалась, адже була призупинена згідно п. 17 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Також у вказаному листі зазначено, що у Військовій частині НОМЕР_1 відсутня інформація про роботу позивача за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2013 року, оскільки Військова частина НОМЕР_1 була сформована як окреме фінансове господарство з 01 січня 2014 року.

Не погоджуючись з діями Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку за період з 2012 по 2019 роки, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п. 19 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», п. 8 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 162 Закону України «Про відпустки».

У зв`язку з цим суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та ст. 162 Закону України «Про відпустки». Суд першої інстанції також зазначив, що аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 16 травня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року, а також у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2021 року у справі № 1.380.2019.006595 (адміністративне провадження № К/9901/24165/20).

Щодо посилання на те, що Військова частина НОМЕР_1 була створена як окреме фінансове господарство 01 січня 2014 року, суд першої інстанції зазначив, що за відсутності в особовій справі позивача необхідної інформації стосовно надання додаткової відпустки за 2012-2013 роки, відповідач не позбавлений можливості звернутися з відповідним запитом до попереднього місця служби для надання необхідних відомостей.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки він не знайшов свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Право на додаткову відпустку окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності гарантоване ст. 162 Закону України «Про відпустки».

Зазначена норма права передбачає, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з ч. 8 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Положеннями ч. 14 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Водночас ч.ч. 17-19 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачають, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Особливості застосування зазначених норм права були предметом дослідження Великою Палатою Верховного Суду у справі зразковій справі № 620/4218/18.

Під час вирішення вказаної зразкової справи Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2019 року зазначила, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби. Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі. Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п. 19 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у періоди, передбачені п.п. 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права.

Також Велика Палата Верховного Суду врахувала, що відповідно до п. 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що встановлення обмежень щодо фактичного надання щорічних додаткових відпусток в особливий період саме по собі не свідчить про втрату права на отримання компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Адміністративний позов ОСОБА_1 містить вимогу про нарахування і виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року № 702, за 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки.

Водночас за змістом доводів позовної заяви, позивач фактично просить виплатити йому компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч. 4 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до абз. 1 ч. 4 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.

Згідно з абз. 2 ч. 4 ст. 101 вказаного Закону перелік місцевостей з особливими природними географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, військових посад, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також порядок надання та тривалість щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах визначаються Кабінетом Міністрів України.

У свою чергу постанова Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року № 702 «Про затвердження переліку місцевостей з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та переліків військових посад, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах» є нормативно-правовим актом, що прийнятий на виконання абз. 2 ч. 4 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Таким чином для вирішення питання щодо законності вимог ОСОБА_1 про виплату компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки першочергово належить перевірити наявність у нього права на відпустку, передбачену ч. 4 ст. 101 вказаного Закону.

Заперечень проти того, що ОСОБА_1 протягом 2015-2019 років належав до кола осіб, які мають право на щорічну додаткову відпустку згідно з ч. 4 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» лист від 11 вересня 2020 року № 573, відзив на позову заяву та апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 не містить.

Як на підставу для відмову в задоволенні вимог позивача щодо виплати компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку за 2015-2019 роки відповідач посилається на абз. 3 ч. 4 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також зазначає, що ОСОБА_1 вже було виплачено компенсації за невикористану протягом вказаного періоду щорічну додаткову відпустку, яка передбачена п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до абз. 3 ч. 4 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.

Згідно з п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надаються такі пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Сторонами справи не заперечується, що ОСОБА_1 одночасно має право на отримання щорічної додаткової відпустки як на підставі абз. 1 ч. 4 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», так і на підставі п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». За таких обставин позивачу, згідно з абз. 3 ч. 4 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», надається щорічна додаткова відпустка лише за однією із зазначених підстав за його вибором.

Відповідно, грошова компенсація може бути виплачена ОСОБА_1 за невикористані дні щорічної додаткової відпуски, передбаченої лише одним із вказаних Законів.

Як раніше зазначалося, згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 01 листопада 2019 року № 267 ОСОБА_1 при звільненні з військової служби було виплачено грошову компенсацію за 14 невикористаних днів додаткової відпустки за 2015 рік, за 14 невикористаних днів додаткової відпустки за 2016 рік, за 14 невикористаних днів додаткової відпустки за 2017 рік, за 14 невикористаних днів додаткової відпустки за 2018 рік, за 14 невикористаних днів додаткової відпустки за 2019 рік відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Фактична виплата грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2019 роки в розмірі 189887 грн 34 коп не заперечується позивачем та підтверджується відомістю розподілу виплат від 25 листопада 2019 року.

Враховуючи, що ОСОБА_1 було виплачено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2019 роки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», підстави для нарахування і виплати компенсації за невикористані дні такої ж додаткової відпустки, однак передбаченої абз. 1 ч. 4 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відсутні.

Додатково колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять відомостей про те, за якою з ознак, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року № 702, позивач має право на щорічну додаткову відпустку, передбачену абз. 1 ч. 4 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Водночас колегія суддів враховує, що максимальна тривалість щорічної додаткової відпустки згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року № 702 становить 12 календарних днів.

У свою чергу п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачає, що тривалість щорічної додаткової відпустки становить 14 календарних днів.

Таким чином Військова частина НОМЕР_1 , здійснюючи нарахування і виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, застосувала п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», який надає позивачу право на більш тривалу додаткову відпустку (14 календарних днів) у порівнянні з абз. 1 ч. 4 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (до 12 календарних днів).

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що Військова частина НОМЕР_1 не порушила право позивача на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2019 роки.

Перевіряючи наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2012-2014 роки згідно з абз. 1 ч. 4 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року № 702, колегія суддів приходить до таких висновків.

Військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби,

За правилами абз. 1 ч. 4 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби), які проходять службу:

- у місцевості з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, проходження військової служби;

- на військових посад, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я.

Перелік місцевостей з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, проходження військової служби (крім військовослужбовців строкової служби) в яких дає право на щорічну додаткову відпустку визначений у додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року № 702, а перелік військових посад, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що дають право на щорічну додаткову відпустку у додатках до 2-6 до вказаної постанови.

Крім того, Порядок надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року № 702, передбачає, що для визначення тривалості щорічної додаткової відпустки належить встановити кількість діб чергування, тривалість виконання певних обов`язків, кількість стрибків, стан виконання річної норми нальоту тощо (у залежності від підстави, з якої особа має право на додаткову відпустку).

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що звертаючись до суду з вимогою про виплату компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за 2012-2014 роки, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року № 702, ОСОБА_2 зобов`язаний був обґрунтувати свої вимоги та повідомити про обставини, які б свідчили про наявність у нього права на отримання такої відпустки.

Разом з тим позивач не повідомив за якою з ознак він має право на щорічну додаткову відпустку з огляду на місцевість проходження військової служби чи з огляду на займану військову посаду.

Відповідно до п. 5 ч. 5 ст. 160 КАС України в позовній заяві зазначається виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги із зазначенням доказів, що підтверджують вказані обставини.

Згідно з ч. 5 ст. 77 КАС України суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Зазначені норми права у своїй сукупності вказують на те, що саме на позивача покладається обов`язок повідомити про обставини, за яких, на його думку, відбулося порушення права на отримання компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за 2012-2014 роки.

Водночас ОСОБА_2 не повідомив суду обставин, які б вказували на наявність у нього права на щорічну додаткову відпустку за 2012-2014 року згідно з ч. 4 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та свідчили б про протиправність дій відповідача щодо невиплати компенсації за невикористані дні такої відпустки.

Адміністративний позов ОСОБА_2 містить в собі лише загальне посилання на те, що після звільнення з військової служби стало відомо про невиплату грошової компенсації за щорічну додаткову відпустку, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року № 702 за період з 2012 по 2019 роки.

З огляду на викладене колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 10 вересня 2021 року, і є підставами для його скасування.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи, надав неналежну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2021 року скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2021 року скасувати.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач А.М. Горяйнов

Судді Є.В. Чаку

Л.Т. Черпіцька