Справа № 400/840/21
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2022-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2022 р.м.ОдесаСправа № 400/840/21

Головуючий в І інстанції: Птичкіна В.В.

Дата та місце ухвалення рішення: 14.09.2021 р.

м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді - доповідача -Шеметенко Л.П.
судді -Стас Л.В.
судді -Турецької І.О.
за участю секретаря - Алексєєвої Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Депутата Миколаївської міської ради Миколаївського району Миколаївської області ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2021 року по справі за позовом Депутата Миколаївської міської ради Миколаївського району Миколаївської області ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, треті особи - Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2021 року Депутат Миколаївської міської ради Миколаївського району Миколаївської області ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Миколаївської міської ради від 24.12.2020 року № 2/34 «Про виконавчий комітет Миколаївської міської ради».

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що оскаржуване ним рішення Миколаївської міської ради було прийнято з порушенням встановленої процедури, зокрема, без обговорення проекту рішення та попереднього розгляду кандидатур на засіданнях постійних комісій ради, без оприлюднення проекту спірного рішення у строки та порядку, визначені ч. 3 ст. 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Вказане, на думку позивача, свідчить про незаконність прийнятого Миколаївською міською радою рішення та про наявність підстав для його скасування.

Обґрунтовуючи підстави свого звернення з даним позовом саме як депутата Миколаївської міської ради Миколаївського району Миколаївської області, позивач вказував на те, що гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права. Позивач вказував, що при підготовці та прийнятті оскаржуваного рішення Миколаївської міської ради були порушені його реальні, індивідуально виражені права та охоронювані законом інтереси як депутата міської ради, шляхом позбавлення його депутатських прав та позбавлення його можливості здійснювати свої депутатські зобов`язання, а саме: права на вивчення, попередній розгляд і підготовку питань, які належать до відання постійної комісії міської ради; права на попередній розгляд кандидатур осіб, які пропонуються для затвердження відповідною радою та права на підготовку висновків з цього питання, права на отримання від міського голови та виконавчих органів ради необхідних матеріалів і документів; права як члена постійної комісії міської ради, за результатами вивчення і розгляду питання взяти участь у підготовці висновків і рекомендацій постійної комісії; права на вивчення питання, розробки проектів рішень ради, взяття участі у створенні підготовчої комісії і робочої групи із залученням представників громадськості, вчених і спеціалістів; можливості в якості депутата міської ради брати активну участь у здійсненні місцевого самоврядування; можливості користуватися всією повнотою прав, необхідних для забезпечення його реальної участі у діяльності ради та її органів; права брати участь у роботі міської ради, постійних комісій та інших її органів, всебічно сприяти виконанню їх рішень.

Також позивач посилався на порушення його прав, як члена місцевої територіальної громади міста Миколаєва та депутата Миколаївської міської ради на отримання інформації, яке гарантоване статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації», статтею 23 Регламенту ради.

З огляду на викладене, позивач просив визнати оскаржуване ним рішення Миколаївської міської ради від 24.12.2020 року № 2/34 протиправним та скасувати.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 14.09.2021 року відмовлено у задоволенні позову депутата Миколаївської міської ради Миколаївського району Миколаївської області ОСОБА_1

Також 14.09.2021 року Миколаївським окружним адміністративним судом постановлено окрему ухвалу та направлено її Миколаївській міській раді для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню вимог Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України від 13.01.2011 № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації», положень затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 28.01.2016 № 2/5 «Регламенту Миколаївської міської ради VII скликання» при підготовці до розгляду на пленарному засіданні Миколаївської міської ради, що відбулось 24.12.2020, проекту рішення «Про виконавчий комітет Миколаївської міської ради». Зобов`язано відповідача подати до суду протягом одного місяця з дня отримання ухвали відповідь з інформацією про вжиті заходи.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач вказує, що вважає помилковими висновки суду першої інстанції стосовно того, що оскаржуваним рішенням міської ради не порушуються його права та законні інтереси. Апелянт вказує на те, що предметом позову у даній справі є скасування рішення, яким відповідач обмежив його у реалізації власних індивідуальних прав як депутата міської ради.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що він набув статусу депутата, а отже володіє визначеними Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Законом України «Про статус депутатів місцевих рад» переліком прав та обов`язків, а також охоронюваних законом інтересів, які перелічені у позовній заяві. Позивач вказує на те, що пред`явлений позов направлений на захист визначених законом обов`язків, прав та інтересів, які він набув як депутат Миколаївської міської ради. Позивач ще раз наголосив на тому, що при прийнятті оскаржуваного рішення Миколаївською міською радою були порушені його реальні, індивідуально визначені права та охоронювані законом інтереси як депутата міської ради, шляхом позбавлення його депутатських прав та позбавлення можливості здійснювати свої депутатські обов`язки.

Також в поданій апеляційній скарзі апелянт посилався на протиправність оскаржуваного рішення Миколаївської міської ради через порушення процедури його прийняття та порушення порядку формування складу виконавчого комітету міської ради.

02.12.2021 року від Миколаївської міської ради до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач, висловивши заперечення щодо доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є депутатом Миколаївської міської ради Миколаївського району Миколаївської області VIII скликання, що підтверджується посвідченням, наявним в матеріалах справи.

Згідно з рішенням Миколаївської міської ради від 18.12.2020 року № 2/4, позивач є членом постійної комісії Ради з питань житлово-комунального господарства, комунальної власності, благоустрою міста, промисловості, транспорту, енергозбереження, зв`язку, інформаційних технологій та діджиталізації.

24.12.2020 року Миколаївською міською радою прийнято рішення № 2/34 «Про виконавчий комітет Миколаївської міської ради», яким рада, керуючись ст. 25, п. 3 ч. 1 ст. 26, ст. 42, ст. 51, ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», вирішила утворити виконавчий комітет Миколаївської міської ради з 12.01.2021 року, визначити кількісний склад виконавчого комітету Миколаївської міської ради та затвердити його персональний склад.

Крім того, пунктом 4 рішення Миколаївської міської ради від 24.12.2020 року № 2/34 вирішено, що виконавчий комітет Миколаївської міської ради, утворений рішеннями міської ради від 22.12.2016 року № 13/2 «Про виконавчий комітет Миколаївської міської ради», від 22.12.2016 року № 13/3 «Про затвердження персонального складу виконавчого комітету Миколаївської міської ради» (зі змінами), здійснює свої повноваження до 11.01.2021 року, а пунктом 5 зазначеного рішення визнано такими, що втратили чинність з 12.01.2021 року рішення ради від 22.12.2016 року № 13/2, № 13/3, а також рішення міської ради від 23.07.2019 року № 16/29 «Про внесення змін до рішення міської ради від 22.12.2016 року № 13/3 «Про затвердження персонального складу виконавчого комітету Миколаївської міської ради», від 21.12.2017 року № 32/2 «Про внесення змін до рішення міської ради від 22.12.2016 року № 13/3 «Про затвердження персонального складу виконавчого комітету Миколаївської міської ради».

Не погоджуючись з вказаним рішенням Миколаївської міської ради від 24.12.2020 року № 2/34, депутат Миколаївської міської ради Миколаївського району Миколаївської області ОСОБА_1 оскаржив його до суду першої інстанції, посилаючись на його незаконність.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на те, що завданням адміністративного судочинства, відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є вирішення спорів з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів осіб від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, а відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Виходячи з цього, суд вказав на те, що задоволення адміністративного позову залежить не тільки від встановлення факту невідповідності рішення Конституції або законам України, а й від доведеності факту порушення цим рішенням прав, свобод інтересів позивача.

Проте, суд першої інстанції дійшов висновку, що порушення прав позивача, на які він посилався у позові, мали місце до прийняття рішення, при цьому вимог про визнання протиправними дій (бездіяльності) відповідача (конкретних посадових осіб чи органів Ради) позов не містить.

Також суд зазначив, що порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.

На думку суду першої інстанції, позивач не навів аргументів щодо невідповідності змісту Рішення вимогам Конституції та законів України чи положенням Регламенту, не зазначив, яким чином Рішення порушило його права, свободи або законні інтереси.

У зв`язку із зазначеним, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Розглянувши справу в апеляційному порядку, дослідивши матеріали справи та вивчивши аргументи сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі - Закон № 280/97-ВР) місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Згідно з положеннями статті 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до п.п. 3 ч. 1 ст. 26 Закону № 280/97-ВР до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад відноситься утворення виконавчого комітету ради, визначення його чисельності, затвердження персонального складу; внесення змін до складу виконавчого комітету та його розпуск.

Згідно ст. 59 Закону № 280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням, окрім випадків, передбачених пунктами 4 і 16 статті 26, пунктами 1, 29 і 31 статті 43 та статтями 55, 56 цього Закону, в яких рішення приймаються таємним голосуванням.

Статтею 3 Закону № 280/97-ВР передбачено, що громадяни України реалізують своє право на участь у місцевому самоврядуванні за належністю до відповідних територіальних громад.

При цьому, статтею 6 Закону № 280/97-ВР встановлено, що первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста.

Колегія суддів зазначає, що згідно вказаних приписів законодавства слідує, що територіальна громада наділяє повноваженнями та правом представницький орган місцевого самоврядування представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення.

Згідно ст.ст. 2, 3 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», депутат сільської, селищної, міської, районної у місті, районної, обласної ради (далі - депутат місцевої ради) є представником інтересів територіальної громади села, селища, міста чи їх громад, який відповідно до Конституції України і закону про місцеві вибори обирається на основі загального, рівного, прямого виборчого права шляхом таємного голосування на строк, встановлений Конституцією України.

Депутат місцевої ради як представник інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу зобов`язаний виражати і захищати інтереси відповідної територіальної громади та її частини - виборців свого виборчого округу, виконувати їх доручення в межах своїх повноважень, наданих законом, брати активну участь у здійсненні місцевого самоврядування.

Депутат місцевої ради є повноважним і рівноправним членом відповідної ради - представницького органу місцевого самоврядування.

Депутат місцевої ради відповідно до цього Закону наділяється всією повнотою прав, необхідних для забезпечення його реальної участі у діяльності ради та її органів.

Частинами 2, 6, 9 статті 49 Закону № 280/97-ВР передбачено, що депутат представляє інтереси всієї територіальної громади, має всю повноту прав, що забезпечують його активну участь у діяльності ради та утворюваних нею органів, несе обов`язки перед виборцями, радою та її органами, виконує їх доручення. Депутат, крім секретаря ради, повинен входити до складу однієї з постійних комісій ради.

Депутат має право ухвального голосу з усіх питань, які розглядаються на сесіях ради, а також на засіданнях постійної та інших комісій ради, до складу яких його обрано.

Пропозиції і зауваження, висловлені депутатами на сесії ради, або передані в письмовій формі головуючому на сесії, розглядаються радою чи за її дорученням постійними комісіями ради або надсилаються на розгляд підзвітним і підконтрольним їй органам та посадовим особам, які зобов`язані розглянути ці пропозиції і зауваження у строки, встановлені радою, і про вжиті заходи повідомити депутатові та раді.

В свою чергу, слід зазначити, що згідно п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Наведеним положенням Основного Закону України кореспондує частина перша статті 5 КАС України, якою передбачено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Завданням адміністративного судочинства, у розумінні частин першої статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Водночас, за змістом Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004, поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". У цьому ж Рішенні зазначено, що "поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування в межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Правова позиція щодо тлумачення поняття «законний інтерес» викладена у постанові Верховного Суду від 20.02.2019 року у справі №522/3665/17.

У цій постанові Верховний Суд звернув увагу на те, що заінтересованість позивача повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача. Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому. Тому для відкриття провадження у справі недостатньо лише твердження позивача, наведеного у позовній заяві, про порушення права, свободи або законного інтересу.

Проаналізувавши правові норми, Верховний Суд у згаданій постанові визначив, що законний інтерес має такі ознаки: (а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання; (б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом; (в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; (г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово "її"); (д) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Слід зазначити, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що у зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Однак, порушення вимог Закону діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

При цьому, обов`язковою умовою для задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Отже, встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим під час судового розгляду та обов`язковою умовою для визнання протиправним рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Відсутність порушеного права (свободи, охоронюваного законом інтересу) чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позову.

Вказаний висновок відповідає практиці ЕСПЛ, що викладена у його Рішенні від 30 жовтня 2014 року, по Справі «Швидка проти України», (Заява № 17888/12), остаточним стало 30.01.2015, у п. 54 якого вказав, що Конвенція покликана гарантувати не якісь теоретичні або ілюзорні права, а права, які є ефективними на практиці.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Звертаючись з позовом до суду першої інстанції, позивач підставою для звернення з даною позовною заявою зазначив порушення процедури прийняття спірного рішення, однак, при цьому не навів жодного обґрунтування негативного впливу оскаржуваного рішення на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача. Позивачем не вказано, з якими конкретними матеріальними або нематеріальним благами пов`язаний його інтерес та що цей інтерес належить саме позивачу.

Судом в ході розгляду даної справи не встановлено, що позивач безпосередньо є потерпілим від оскаржуваного рішення та що воно спричинило суттєвий негативний вплив саме на позивача і він зазнав реальної шкоди.

Посилання позивача на те, що прийняття оскаржуваного рішення є порушенням його прав як депутата місцевої ради, оскільки при прийнятті оскаржуваного рішення Миколаївською міською радою були порушені його права та охоронювані законом інтереси шляхом позбавлення його депутатських прав та позбавлення можливості здійснювати свої депутатські обов`язки, не може прийматись до уваги судом, як і обґрунтування звернення до суду з метою захисту прав територіальної громади, з огляду на наступне.

Як вже зазначалось вище, статус депутата місцевої ради, як представника інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого органу та рівноправного члена місцевої ради, а також гарантії депутатської діяльності визначені та встановлені Конституцією України, Законом №280/97-ВР та Законами України "Про статус депутатів місцевих рад", згідно з положеннями яких депутат місцевої ради має право реалізувати свої права щодо внесення пропозицій для розгляду їх радою та її органами, пропозицій і зауважень до порядку денного засідань ради та її органів, порядку розгляду обговорюваних питань та їх суті, на розгляд ради та її органів пропозицій з питань, пов`язаних з його депутатською діяльністю, висловлюватися щодо персонального складу утворюваних радою органів і кандидатур посадових осіб, які обираються, призначаються або затверджуються радою; виступати з обґрунтуванням своїх пропозицій та з мотивів голосування, давати довідки.

Саме у такий спосіб депутат місцевої ради реалізує своє право на участь у діяльності ради та у прийнятті радою відповідних рішень.

Також слід зазначити, що статтею 15 Закону України "Про статус депутатів місцевих рад" передбачено, що депутат місцевої ради депутат місцевої ради як представник інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу у разі виявлення порушення прав та законних інтересів громадян або інших порушень законності має право вимагати припинення порушень, а в необхідних випадках звернутися до відповідних місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, а також до правоохоронних і контролюючих органів та їх керівників з вимогою вжити заходів щодо припинення порушень законності.

У разі виявлення порушення законності депутат місцевої ради має право на депутатське звернення до керівників відповідних правоохоронних чи контролюючих органів.

Місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, об`єднання громадян, керівники підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, до яких звернувся депутат місцевої ради, зобов`язані негайно вжити заходів до усунення порушення, а в разі необхідності - до притягнення винних до відповідальності з наступним інформуванням про це депутата місцевої ради.

У разі невжиття відповідних заходів посадові особи місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування та керівники правоохоронних і контролюючих органів, до яких звернувся депутат місцевої ради, несуть адміністративну або кримінальну відповідальність, встановлену законом.

Зі змісту вказаних вище норм можна дійти висновку, що чинним законодавством не передбачено повноважень депутата місцевої ради від імені територіальної громади звертатися до суду із позовом про визнання протиправним та скасування акту.

Вказане питання може бути вирішене на пленарних засіданнях відповідної ради, оскільки саме відповідні ради, а не окремі депутати, згідно статтею 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" є представницькими органами місцевого самоврядування, які наділені повноваженнями представляти інтереси відповідних територіальних громад, зокрема, звертатись до суду з метою захисту порушених прав територіальної громади.

Відтак, депутат місцевої ради законодавчо не наділений правом здійснювати представництво інтересів територіальної громади в судах, адже нормами чинного законодавства для останнього встановлений особливий спосіб впливу на прийняття рішень органом місцевого самоврядування і на життя мешканців відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

Правова позиція аналогічного змісту щодо подібних правовідносин викладена у постанові Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі №803/413/18, від 20.10.2020 року у справі № 569/106/16-а.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач оскаржує рішення про утворення виконавчого комітету Миколаївської міської ради, однак жодним чином не обґрунтовує, як саме дане рішення по суті вплинуло на його права, свободи та інтереси.

Позивач є депутатом відповідної ради та, зокрема, наділений повноваженнями у складі ради приймати рішення, що ним оскаржується.

Такої позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 661/13/16-а.

Право на оскарження рішення (індивідуального акта) суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої воно прийняте або яке безпосередньо стосується прав, свобод та інтересів цієї особи.

В даному випадку позивач не є учасником (суб`єктом) правовідносин, які виникли із прийняттям оскаржуваного рішення, яке є правовим актом ненормативного характеру, то і відповідно не породжує для позивача і права на захист.

Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду від 26.11.2019 року у справі № 300/44/16-а.

Колегія суддів вважає, що позивачем ні в поданому позові, ні в апеляційній скарзі не наведено обставин порушення прийнятим рішенням його конкретних індивідуальних прав, що виключає можливість перевірки судом оскаржуваного рішення на відповідність принципам діяльності суб`єктів владних повноважень, визначених статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, суд першої інстанції вірно вказав, що будь-яких вимог про визнання протиправними дій (бездіяльності) відповідача (конкретних посадових осіб чи органів міської ради) позов не містить.

Також на думку колегії суддів, суд першої інстанції вірно відхилив посилання позивача на те, що його позов спрямований, в тому числі, на захист його права як члена місцевої територіальної громади міста Миколаєва та депутата ради на отримання інформації, з огляду на порушення процедури оприлюднення проекту оскаржуваного рішення.

Слід зазначити, що пунктом 4 частини 1 статті 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень як неоприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону.

Однак, в даному випадку, як вірно зазначив суд першої інстанції, позивачем вимоги щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації не заявлялись.

З огляду на те, що обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача прийнятим рішенням, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог та визнання протиправним і скасування рішення Миколаївської міської ради від 24.12.2020 року № 2/34 «Про виконавчий комітет Миколаївської міської ради».

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що за наслідком розгляду даної справи судом першої інстанції, відповідно до вимог статті 249 КАС України, було постановлено окрему ухвалу і направлено її відповідному суб`єкту владних повноважень - Миколаївській міській раді для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Як вбачається зі змісту окремої ухвали, судом першої інстанції за результатами розгляду адміністративної справи було встановлено, що відповідач при прийнятті рішення від 24.12.2020 року № 2/34 не дотримався вимог Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України від 13.01.2011 № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації», положень затвердженого рішенням Ради від 28.01.2016 року № 2/5 «Регламенту Миколаївської міської ради VII скликання».

Вказана окрема ухвала відповідачем у справі оскаржена на була та згідно матеріалів справи, Миколаївською міською радою вживаються заходи для її виконання.

Доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі позивача, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно встановлено обставини у справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

За таких обставин підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу депутата Миколаївської міської ради Миколаївського району Миколаївської області ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 24.01.2022 р.

Суддя - доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька