Справа № 380/13341/21
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2022-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/13341/21 пров. № А/857/19732/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,

з участю секретаря судового засідання - Ільченко А.З.,

а також сторін (їх представників):

від позивача Угніч І.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.09.2021р. в адміністративній справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору (суддя суду І інстанції: Брильовський Р.М., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 30.09.2021р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

04.08.2021р. (згідно з відтиском поштового штемпеля на конверті) позивач Військова частина НОМЕР_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправною та скасувати постанову № 66161246 від 21.07.2021р. «Про стягнення виконавчого збору», винесену державним виконавцем Франківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Харко М.М., якою стягнуто виконавчий збір в розмірі 24000 грн. (а.с.1-4, 11).

Розгляд цієї справи проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників страви (у письмовому провадженні) із урахуванням особливостей, встановлених ст.ст.268-272 КАС України (а.с.18 і на звороті).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.09.2021р. в задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.62-64).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив позивач Військова частина НОМЕР_1 , який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову по справі, якою заявлений позов задовольнити (а.с.66-70).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що розгляд справи проведено за правилами спрощеного провадження із порушенням 10- денного строку розгляду; судом помилково врахований відзив на позов, оскільки такий поданий із порушенням строків, визначених в ухвалі суду від 25.08.2021р., а також останній не був скерований позивачу.

Окрім цього, позивачем фактично добровільно виконано рішення суду і проведено нарахування та виплату 29.01.2021р. на картковий рахунок стягувача суми індексації грошового забезпечення в розмірі 4798 грн. 50 коп. Після здійснення перерахунку нарахування індексації грошового забезпечення з врахуванням періоду, вказаного у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.04.2021р., сума індексації залишилася незмінною.

Отже, виплата суми індексації в розмірі 4798 грн. 50 коп. за період з 01.01.2016р. по 12.06.2018р. підтверджується матеріалами справи, а також оскаржується стягувачем в судовому порядку.

За таких умов державний виконавець помилково не вчинив дії щодо закінчення виконавчого провадження ВП № 66161246 та не скасував постанову від 21.07.2021р. про стягнення виконавчого збору. При цьому, суд не надав належної оцінки вказаним доказам та не вжив заходів для перевірки матеріалів виконавчого провадження.

Після надходження повідомлення з Військової частини НОМЕР_1 від 30.07.2021р. за № 690/2622 з інформацією про добровільне виконання судового рішення разом з відповідним доказом державним виконавцем не проведено перевірку правильності нарахування індексації грошового забезпечення стягувачу. Отже, фактично державний виконавець не проводив виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішення суду за виконавчим листом № 66161246, виданим Львівським окружним адміністративним судом 21.07.2021р., через що в останнього не було правових підстав для стягнення виконавчого збору.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача на підтримання поданої скарги, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду справи, на виконанні у Франківському відділі державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) перебуває виконавче провадження ВП № 66161246 з примусового виконання виконавчого листа № 380/9240/20, виданого 22.06.2021р. Львівським окружним адміністративним судом, про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 12.06.2018р. включно із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р., з урахуванням раніше проведених виплат (а.с.26).

Виконавчий лист № 380/9240/20 із заявою про відкриття виконавчого провадження від 15.07.2021р., в якій стягувач зазначає про невиконання боржником рішення суду станом на 15.07.2021р., надійшли до відповідача 21.07.2021р. (а.с.37-38).

21.07.2021р. державним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження та скеровано її копії сторонам до відома і виконання (а.с.36).

Також 21.07.2021р. державним виконавцем прийнято постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі 24000 грн. (а.с.34).

У подальшому 02.08.2021р. на адресу органу державної виконавчої служби надійшла заява Військової частини НОМЕР_1 про закриття виконавчого провадження, згідно якої боржник зазначає, що рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29.12.2020р. у справі № 380/9240/20, яке змінено постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.04.2021р. в абзацах 2 і 3 резолютивної частини цього рішення, а саме: нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по « 12.06.2018р.» (змінено з « 28.02.2018р.»), виконано самостійно 28.01.2021р. (а.с.27-30).

Вирішуючи наведений спір та відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що дії державного виконавця щодо одночасно винесення постанов про відкриття виконавчого провадження і стягнення виконавчого збору відповідають приписам ч.4 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження».

Також виданий виконавчий документ покладає на боржника зобов`язання нарахувати і виплатити суму індексації грошового забезпечення за період 01.01.2016р.-12.06.2018р., а тому носить виключно немайновий характер.

Окрім цього, матеріалами справи та фактичними обставинами справи не підтверджується добровільне виконання боржником рішення суду до початку його примусового виконання; на час розгляду справи виконавче провадження не завершено, а виконавчий документ не повернутий стягувачу.

Вирішуючи наведений спір стосовно оскарження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, колегія суддів виходить з наступних мотивів.

Із змісту розглядуваного позову Військової частини НОМЕР_1 та її апеляційної скарги слідує, що остання оспорює правомірність рішення відповідача про стягнення виконавчого збору.

З огляду на межі доводів та вимог апеляційної скарги, спірним питанням для апелянта залишається правомірність постанови державного виконавця про стягнення з нього (боржника у виконавчому провадженні) виконавчого збору.

При цьому, апелянт вважає, що в розглядуваному випадку не було підстав для стягнення виконавчого збору, оскільки рішення суду виконано в добровільному порядку до початку виконавчого провадження, також виконавчий збір обрахований помилково за примусове виконання рішення немайнового характеру.

Вказані обставини входять в предмет доказування по цій справі.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження».

Приписами ст.1 Закону України № 1404-VIII від 02.06.2016р. «Про виконавче провадження» (в редакції, діючій на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч.1 ст.18 вказаного Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (п.1 ч.2 ст.18 вказаного Закону).

Приписами частин ст.27 Закону України № 1404-VIII від 02.06.2016р. «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України (ч.1 цієї статті).

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (ч.2 цієї статті).

За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи (ч.3 цієї статті).

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (ч.4 цієї статті).

Таким чином, державний виконавець при винесенні оскаржуваної постанови від 21.07.2021р. про стягнення виконавчого збору діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством.

Водночас, позивачем не доведено наявності обставин протиправності прийнятої відповідачем постанови.

Також вірним слід вважати застосування до розглядуваних правовідносин норм Закону України № 1404-VIII від 02.06.2016р. «Про виконавче провадження», який діяв саме на момент винесення спірної постанови про стягнення виконавчого збору.

Будь-які правові підстави для застосування попередніх редакції вказаного Закону є відсутніми, що стверджується наступним.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Як випливає з Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999р. № 1/99-рп, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно зміст суб`єктивного права особи слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права.

З огляду на викладене, правила стягнення виконавчого збору визначаються за тими правилами, які були чинними на момент прийняття державним виконавцем відповідного рішення про його стягнення.

Таким чином, на момент винесення постанови ВП № 66161246 від 21.07.2021р. про стягнення виконавчого збору з позивача діяла вищевказана редакція Закону України «Про виконавче провадження», якою правомірно керувався відповідач під час прийняття спірної постанови.

Твердження позивача про помилковість обчислення суми виконавчого збору слід вважати помилковим, оскільки рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29.12.2020р. в адміністративній справі № 380/9240/20 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 28.02.2018р. включно із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 15.01.2004р., з урахування раніше проведених виплат.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.04.2021р. змінено рішення суду першої інстанції у вказаній справі, а саме, в абзацах другому і третьому резолютивної частини цього рішення суду формулювання «по 28.02.2018р.» замінено формулюванням «по 12.06.2018р»; в решті рішення суду залишено без змін.

Відповідно до ч.1 ст.63 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

Отже, з наведеного слідує, що виконавчий лист № 380/9240/20, виданий 22.06.2021р. Львівським окружним адміністративним судом, про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 12.06.2018р. включно є зобов`язального характеру.

Зміст вказаного листа не містить грошового еквівалента, від якого можливе проведення нарахування 10 % виконавчого збору, через що характер стягнення виконавчого провадження є немайновим.

Стосовно доводів апелянта про те, що Військовою частиною НОМЕР_1 добровільно 29.01.2021р. в повному обсязі (із зарахуванням на картковий рахунок стягувача суми індексації 4798 грн 50 коп.) було виконано вищевказані судові рішення в адміністративній справі № 380/9240/20, колегія суддів зазначає таке.

Виконавчий лист № 380/9240/20 із заявою про відкриття виконавчого провадження від 15.07.2021р., в якій стягувач зазначає, що рішення суду станом на 15.07.2021р. боржником не виконано, надійшли до відповідача 21.07.2021р.

21.07.2021р. державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Згідно цієї постанови боржнику надано строк до десяти робочих днів з моменту її винесення для добровільного виконання.

02.08.2021р. Військовою частиною НОМЕР_1 подано на адресу відповідача заяву про закриття виконавчого провадження, згідно якої рішення судів виконані боржником самостійно 28.01.2021р.

Таким чином, про виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.04.2021р. позивач повідомив державного виконавця 02.08.2021р. після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Разом з тим, виконавчий лист № 380/9240/20 виданий з урахуванням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.04.2021р. у вказаній справі, у зв`язку з чим твердження боржника про добровільне виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29.12.2020р. у справі № 380/9240/20, - 28.01.2021р., суперечить суті виконавчого документа та даті його винесення.

Покликання апелянта на те, що після здійснення перерахунку індексації грошового забезпечення з врахуванням періоду, вказаного у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.04.2021р., сума індексації залишилася незмінною, колегія суддів вважає голослівними, оскільки будь-яких доказів такого перерахунку під час судового розгляду не представлено.

Надана довідка відповідача № 690/761 від 30.07.2021р. лише вказує на перерахування платіжним дорученням № 136 від 28.01.2021р. на картковий рахунок стягувача суми грошових коштів в розмірі 4798 грн. 50 коп. (а.с.5).

Також із змісту копій платіжних доручень №№ 135, 136 від 28.01.2021р. з вказаним призначенням платежу: « 2101020;2112;Перерах. ГЗ на карт.рах. в/сл. за січень 2021р.» на суми відповідно 52497 грн. 73 коп. та 185589 грн. 70 коп. неможливо ідентифікувати перерахунок коштів ОСОБА_1 на виконання виконавчого документа, а відомості розподілу витрат військової частини № 210129РВ08 від 29.01.2021р. не містять будь-якої прив`язки до платіжного доручення № 136 від 28.01.2021р. (а.с.6-7).

З огляду на викладене, твердження Військової частини НОМЕР_1 , як сторони виконавчого провадження, про те, що остання виконала обов`язок щодо повідомлення в межах встановленого законодавством терміну державного виконавця про самостійне виконання ним рішення, є необґрунтованим.

Водночас, вчинення позивачем формальних заходів, які стосуються виконання рішення суду, без врахування висновків суду, виконавчого листа та мети, яка покладалася судом в такий спосіб захисту, нівелює значення судового рішення та підриває довіру особи в здійснення правосуддя.

Оскільки рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29.12.2020р. та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.04.2021р. фактично не було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, тому державний виконавець 21.07.2021р. на підставі ст.ст.3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження» одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження правомірно виніс постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі 24000 грн.

Крім того, в матеріалах справи є відсутніми достовірні докази того, що державним виконавцем на час судового розгляду справи прийнято постанови про закінчення виконавчого провадження чи про повернення виконавчого документа стягувачу, а також прийняття судом рішення про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Таким чином, нормами Закону України «Про виконавче провадження» чітко та однозначно визначено природу виконавчого збору як збору, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби, при цьому визначено розмір збору як для рішень майнового характеру, так і для рішень немайнового характеру (ч.ч.2 і 3 ст.27 цього Закону).

За загальним правилом така плата стягується державним виконавцем у всіх випадках виконання рішень, примусове виконання яких передбачає справляння виконавчого збору; винятки із цього правила передбачені ч.ч.5 і 9 ст.27 цього Закону.

Водночас, виконавчий збір не слід ототожнювати із заходами відповідальності за невиконання рішень та вимог державного виконавця, що передбачені ст.ст.75, 76 названого Закону.

Оскільки розглядувана ситуація не підпадає під випадки, за яких виконавчий збір не стягується; на час відкриття виконавчого провадження судове рішення не було виконано в добровільному порядку, тому в державного виконавця були наявними правові підстави для стягнення з боржника виконавчого збору.

Щодо порушень процесуального закону, на які вказує апелянт, колегія суддів враховує, що відповідно до ч.1 ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

За частиною 2 ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно з ч.3 ст.257 КАС України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Отож, за загальним правилом, будь-яка справа може розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження, окрім тих, які обов`язково повинні розглядатися за правилами загального позовного провадження (їх визначено частиною 4 ст.12, ч.4 ст.257 КАС України).

Ця справа не належить до категорії справ, які не можуть розглядатися за правилами спрощеного провадження у значенні згаданих статей, водночас суд першої інстанції, беручи до уваги передбачені ч.3 ст.257 КАС України чинники, може розглянути її за правилами загального позовного провадження, якщо дійде такого висновку.

Резюмуючи викладене, колегія суддів враховує, що розгляд цієї справи за правилами спрощеного провадження не вплинув на остаточний результат апеляційного розгляду оскарженого судового рішення.

Колегія суддів констатує, що судом першої інстанції встановлені всі фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. На жодні нові докази чи обставини, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції, і яким не була надана правова оцінка, позивач в апеляційній скарзі не покликається.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що під час розгляду справи у суді першої інстанції позивач не заперечував проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, не подавав жодних клопотань про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Відтак, оскаржуване рішення не може бути скасовано з підстав порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які полягали у розгляді цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження, оскільки таке порушення не унеможливило встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи, і таке порушення не призвело до неправильного вирішення справи та ухвалення судом незаконного судового рішення.

Доводи апелянта в іншій частині на правомірність прийнятого судом першої інстанції рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про безпідставність та необґрунтованість заявленого позову (в межах його доводів), а тому заявлений позов не підлягає до задоволення, з вищевикладених мотивів.

Відповідно до правил ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на апелянта Військову частину НОМЕР_1 .

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.09.2021р. в адміністративній справі № 380/13341/21 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Військову частину НОМЕР_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді В. З. Улицький
С. М. Кузьмич
Дата складання повного тексту судового рішення: 12.01.2022р.