Справа № 300/6456/21
Суддя: Главач І.А.
Дата ухвалення: 2022-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2022 р. справа № 300/6456/21

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Главача І.А., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №0-0915/2017, №0-0915/2018 та №0-0915/2017/2019 від 04.03.2021,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі, також - позивач, ФОП ОСОБА_1 ), в інтересах якого діє адвокат Борис Людмила Дмитрівна, 26.10.2021 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області (надалі, також - відповідач, ГУ ДПС в Івано-Франківській області) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №0-0915/2017, №0-0915/2018 та №0-0915/2017/2019 від 04.03.2021.

Позовні вимоги вмотивовані тим, позивачем отримано податкові повідомлення-рішення від 04.03.2021 №0-0915/2017, №0-0915/2018, №0-0915/2017/2019, відповідно до яких ГУ ДПС в Івано-Франківській області повідомляє, що згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України визначено податкове зобов`язання за податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості (18010300) за податкові періоди: 2017 року у сумі 77 515,20 грн, 2018 року - 83 203,46 грн, 2019 року - 9 326,03 грн. Не погоджуючись з нарахованим податковим зобов`язанням, позивач просить скасувати податкові повідомлення-рішення - у зв`язку з тим, що об`єкт (адміністративно-виробничі будівлі заводу залізобетонних виробів), за якими відповідач нарахував податкове зобов`язання в загальному розмірі 170 044,69,00 грн згідно з ДК 018-2000 належать до групи "Будівлі промислові та склади".

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.11.2021 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

23.12.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому вказав на те, що відповідно до Інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та даних системи "Податковий Блок" за ФОП ОСОБА_1 обліковується об`єкти нерухомості. Позивачу було нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки відповідно до ставок встановлених рішеннями Івано-Франківської міської ради, враховуючи місце розташування об`єктів нерухомості (зональність) та типів об`єктів нерухомості визначених відповідно до статті 14 Податкового кодексу України. Водночас, визначення належності об`єкта нежитлової нерухомості (будівлі, приміщення) до того чи іншого класу будівель проводиться на підставі документів, що підтверджують їх право власності з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення такого об`єкта нерухомості згідно з Класифікатором, ведення якого здійснює Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем у будівництві Міністерства розвитку громад та територій України. Основною ознакою для застосування підпункту «є» пункту 266.2.2 статті 266 Податкового кодексу України є використання зазначених будівель у господарській діяльності, проте позивач не звертався до контролюючого органу про не нарахування відповідних податкових зобов`язань, а тому у контролюючого органу відсутні відомості про використання зазначених об`єктів нерухомого майна у господарській діяльності. Просить в задоволені позову відмовити.

ФОП ОСОБА_1 , 06.01.2022 на адресу суду направив відповідь на відзив, відповідно до змісту якого позивач проти доводів відзиву на позовну заяву заперечує, вважає їх безпідставними необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу.

На адресу суду 10.01.2022 надійшло клопотання представника позивача Борис Л.Д. від 05.01.2022 про долучення додаткового документального доказу до матеріалів справи.

Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження, заслухавши представників сторін, дослідивши в сукупності письмові докази, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, а відповідач заперечує проти позову, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується копією свідоцтва серія НОМЕР_1 про державну реєстрацію фізичних осіб-підприємців (а.с.8). Основний вид діяльності: 23.61 Виготовлення виробів із бетону для будівництва.

Відповідно до відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 є власником об`єкта нерухомого майна - адміністративно-виробничі будівлі заводу залізобетонних виробів, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 (а.с.36). Складовими частинами даного об`єкта нерухомого майна є: прохідна «А» загальною площею 122,4 кв.м; лабораторія «Б» загальною площею 218,9 кв.м; гараж «В» загальною площею 142,3 кв.м; гараж «Г» загальною площею 162,1 кв.м; гараж «Д» загальною площею 82,0 кв.м; ремонтний цех «Ж» загальною площею 150,9 кв.м; котельня «З» загальною площею 193,3 кв.м; гараж «К» загальною площею 46,9 кв.м; майстерня «И» загальною площею 46,5 кв.м; цех «Р» загальною площею 3107,3 кв.м.; бетономішалка «Р1» загальною площею 197,1 кв.м.

Позивачем отримано податкові повідомлення-рішення від 04.03.2021 №0-0915/2017 (77 515,20 грн), №0-0915/2018 (83 203,46 грн), №0-0915/2017/2019 (9 326,03 грн) відповідно до яких ГУ ДПС в Івано-Франківській області повідомляє, що згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України ФОП ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання за податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості (18010300) за податковий період 2017-2019 роки у загальній сумі 170 044,69 грн.

Так, Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28 грудня 2014 року № 71-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2015 року (надалі, також - Закон № 71-VIII), запроваджено новий місцевий податок, зокрема податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Пунктом 12.3. статті 12 Податкового кодексу України (надалі, також - ПК України) передбачено, що сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України, об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Згідно з підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 261 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до положень підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Підпунктом 266.6.1. пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Спірним питанням у межах цих правовідносин є встановлення чи є нерухоме майно, що належить позивачу об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпункт "є" підпункту 266.2.2. пункту 266.1 статті 266 ПК України, на який посилається позивач як на підставу протиправності податкового повідомлення-рішення, встановлює, що не є об`єктом оподаткування будівлі з промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України свідчить про те, що законодавець у кожному підпункті (від "а" до "л") передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Більше того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 підпунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування.

При цьому у підпункті "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України законодавцем використано правову конструкцію, яка передбачає одночасно дві умови для звільнення об`єкта нерухомості від оподаткування податком на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, а саме: 1) об`єкт нерухомості - промислові будівлі; 2) суб`єкт, який володіє об`єктами нерухомості повинен бути промисловим підприємством.

Згідно положень підпункту 14.1.129-1. пункту 14.1 статті 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду.

Відповідно до статті 5 ПК України поняття, правила та положення, установлені цим Кодексом та законами з питань митної справи, застосовуються виключно для регулювання відносин, передбачених статтею 1 цього Кодексу.

У разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу.

Інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості", 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії", 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості", 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості", 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості", 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості", 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості", 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Необхідно зауважити, що в законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала поняття «промислове підприємство».

Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29 листопада 2010 року № 530 (далі - ДК 009:2010), економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устаткування, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях В "Добувна промисловість та розроблення кар`єрів", С "Переробна промисловість", D "Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря", Е "Водопостачання; каналізація, поводження з відходами" та F "Будівництво".

Промисловість в розумінні економічної теорії - це провідна галузь господарства, яка об`єднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.

Як встановлено, враховуючи, що позивач здійснює господарську діяльність за видом діяльності 23.61 виготовлення виробів із бетону для будівництва (основний), а вищевказані нежитлові будівлі (адміністративно-виробничі будівлі заводу залізобетонних виробів) у 2017-2019 роках належали позивачу на праві власності, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №13179151 від 11.07.2007 (а.с.37), за вимогами ДК 018-2000 віднесені до класу "Будівлі промислові та склади" (код 125), використовувалися позивачем безпосередньо за призначенням, то у даному випадку не є об`єктом оподаткування, відповідно до підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.

Таким чином, на підставі наведеного, позивач відповідає вимогам, які ставляться до суб`єкта - власника нежитлової нерухомості, для звільнення його від податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, оскільки підпунктом "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України охоплюється промислова нерухомість, яка використовується фізичною особою-підприємцем.

Враховуючи наведене, також те, що обставини, викладені в позовній заяві, є обґрунтованими, тому наявні підстави для скасування судом оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, враховуючи, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення, позивач, згідно з квитанцією від 18.10.2021, підтвердив сплату судового збору на суму 1 700,46 гривень, за подання даного адміністративного позову, суд робить висновок про стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Івано-Франківській області сплачений судовий збір в розмірі 1 700,46 гривень.

Щодо стягнення з відповідача на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 понесених ним витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 400,00 грн (10 100,46 грн-1 700,46 грн) суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб?єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно частиною 3 статті 134 цього Кодексу для цілей витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов?язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (пункт 1); розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (пункт 2).

Відповідно до частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (надання послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, до матеріалів справи представником позивача адвокатом Борис Л.Д. для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надано наступні документи: ордер на надання правової допомоги серії АТ №1015939 від 18.10.2021 (а.с.7); договір про надання правової допомоги №27/21 від 15.10.2021 (а.с.32-34); розрахунок вартості послуг (а.с.35); рахунок-фактура №2-27/21 від 15.10.2021 на суму 6 300 грн (а.с.31); акт прийому-передачі послуг від 01.09.2021 (а.с. 79); ордер на надання правової допомоги серії АТ №1018626 від 27.12.2021 (а.с.54); рахунок-фактура №3-27/21 від 31.12.2021 на суму 2100,00 грн (а.с.53); детальний опис наданих послуг від 31.12.2021 на загальну сум 10 100,46 грн (а.с.55); акт наданих послуг №1/27/21 від 18.10.2021 на суму 6 300,00 грн (а.с.56); акт наданих послуг №2/27/21 від 31.12.2021 на суму 2 100,00 грн (а.с.57).

Згідно детального опису наданих послуг від 31.12.2021, ФОП ОСОБА_1 адвокатом Борис Л.Д. надано наступну правову допомогу: сплата судового збору - 1 700,46 грн; отримання правової інформації, консультацій і роз`яснень - 2 100,00грн; складання адміністративного позову - 4 200,00 грн; складання відповіді на відзив - 2 100,00 грн; загальний розмір винагороди адвокат становить 10 100,46 грн.

Частиною 9 статті 139 КАС України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Системний аналіз наведених вище норм права дає підстави вважати, що на підтвердження понесення витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об`ємів робіт, їх кількості та видів.

Крім того, відповідно до частин 2, 3 статті 30 Закону України від 05.07.2012 за №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Однак, при вирішенні питання щодо розподілу витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, суд враховує те, що розгляд цієї справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, оскільки дана справа є справою незначної складності. Підготовка позовної заяви у даній справі не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, адже, усі документи, необхідні для складання і подання до суду позовної заяви були у позивача в наявності, або ж могли бути ним безперешкодно отримані.

Принагідно зауважити, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 за №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 за №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат на підставі статті 41 Конвенції, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited проти України від 23.01.2014, заява №19336/04, пункт 268). У рішенні Європейського суду з прав людини від 28.11.2002 у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи, а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, суті виконаних послуг, суд вважає, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 8 400 грн (10 100,46 грн-1 700,46 грн) є неспівмірною із складністю цієї справи та надмірною з фактичним обсягом наданих адвокатом послуг та затраченим ним часом на надання таких послуг.

Отже, беручи до уваги принцип співмірності, напрацьовану правову позицію щодо аналогічних відносин, а також виходячи із критеріїв, визначених частинами 3, 5 статті 134, частиною 9 статті 139 КАС України, суд вважає, що співмірними і обґрунтованими є витрати на правову допомогу у розмірі 3 000,00 грн.

Враховуючи вищевикладене, на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правову допомогу адвоката в сумі 3 000,00 грн.

При цьому, судом встановлено, що згідно наявних відомостей з офіційного веб-сайту Міністерства юстиції України Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30.09.2020 державним реєстратором внесено запис про державну реєстрацію Головного управління ДПС в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ - 43968084), як територіального органу, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України.

Відтак, починаючи з 30.09.2021 Головне управління ДПС в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ ВП- 43968084, вулиця Незалежності, 20, місто Івано-Франківськ, 76018) є правонаступником Головного управління ДПС в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ - 43142559, вулиця Незалежності, 20, місто Івано-Франківськ, 76018).

Зважаючи на викладене, керуючись статтею 52 Кодексу адміністративного судочинства України, судом допущено заміну Головного управління ДПС в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ - 43142559) його правонаступником - Головним управління ДПС в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ ВП - 43968084).

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Івано-Франківській області №0-0915/2017, №0-0915/2018 та №0-0915/2017/2019 від 04.03.2021.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ ВП - 43968084, вул. Незалежності, 20, м. Івано-Франківськ, 76018) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) сплачений судовий збір у розмірі 1 700 (одна тисяча сімсот) гривень 46 копійок.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ ВП - 43968084, вул. Незалежності, 20, м. Івано-Франківськ, 76018) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 3 000 (три тисячі) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 );

відповідач - Головне управління ДПС в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ ВП - 43968084, вул. Незалежності, 20, м. Івано-Франківськ, 76018).

Суддя Главач І.А.