Справа № 140/6746/21
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2022-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2022 рокуЛьвівСправа № 140/6746/21 пров. № А/857/18696/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Ільчишин Н. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2021 року (прийняте у м. Луцьку суддею Лозовським О. А.) у справі № 140/6746/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області, про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Волинського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України (далі - ГУ ПФУ) в Тернопільській області щодо відмови йому в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції від 26.07.2001); зобов`язати призначити та виплачувати пенсію за вислугою років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції від 26.07.2001) в розмірі 90 % суми щомісячного заробітку без обмеження її максимального розміру, з урахуванням довідки прокуратури Волинської області № 21-256 вих.21 від 08.04.2021 про складові заробітної плати прокуратури Волинської області з дня звернення (19.04.2021) до відділу обслуговування громадян № 1 (сервісного центру ГУ ПФУ у Волинській області).

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 01.09.1994 по 17.09.2002 працював в органах Міністерства внутрішніх справ України і згідно довідки Головного управління Національної Поліції у Волинській області № 19312/12/01/3-2016 від 17.09.2016 має вислугу 8 років 16 днів. З 18.09.2002 по 08.06.2016 працював на посадах слідчого, прокурора та старшого прокурора Любомльської міжрайонної прокуратури Волинської області і має стаж 13 років 8 місяців та 20 днів. 08.06.2016 позивач був звільнений з органів прокуратури у зв`язку зі скороченням штату на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», пункту першого частини першої статті 40 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України). Вказує, що стаж вислуги років в органах МВС та прокуратури з 01.09.1994 по 08.06.2016 становить 21 рік 9 місяців 6 днів, що дає йому право на призначення пенсії за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991 (в редакції від 12.07.2001).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржив ОСОБА_1 , який вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, за невідповідності висновків суду обставинам справи, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції безпідставно не врахував, що він отримав необхідну вислугу років у період роботи з 01.09.1994 по 08.06.2016 відповідно до Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 (в редакції від 12.07.2001), який був чинний до 15.07.2015 та набув право виходу на пенсію 01.09.2014 після набуття стажу роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років незалежно від віку. Судом першої інстанції також не враховано, що статтею 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII збільшено стаж роботи та вислугу років, що дає право на призначення пенсії за вислугу років у порівнянні із статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991, що є звуженням його прав у розумінні Конституції України.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому вказав, що доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не спростовують оскаржуваного рішення суду першої інстанції; жодних доказів в обґрунтування порушення судом першої інстанції при ухваленні цього рішення норм матеріального та процесуального права позивачем при поданні апеляційної скарги не надано.

Відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01.09.1994 по 17.09.2002 працював в органах Міністерства внутрішніх справ України та згідно довідки Головного управління Національної Поліції у Волинській області № 19312/12/01/3-2016 від 17.09.2016 вислуга на день звільнення становить 8 років 16 днів.

З 18.09.2002 по 08.06.2016 ОСОБА_1 працював на посадах слідчого, прокурора та старшого прокурора Любомльської міжрайонної прокуратури Волинської області.

08.06.2016 позивач звільнений з органів прокуратури у зв`язку з скороченням штату на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», пункту першого частини першої статті 40 Кодексу Законів про працю України.

Вислуга років в органах МВС та прокуратури з 01.09.1994 по 08.06.2016 становить 21 рік 9 місяців 6 днів, що на думку ОСОБА_1 , дає йому право на призначення пенсії за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 (в редакції від 12.07.2001).

З огляду на зазначене 19.04.2021 позивач звернувся до відділу обслуговування громадян № 1 (сервісного центру) ГУ ПФУ у Волинській області із заявою за призначення пенсії за вислугу років згідно статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 (в редакції від 12.07.2001).

Для прийняття рішення за результатами поданої заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено ГУ ПФУ в Тернопільській області

Рішенням ГУ ПФУ у Тернопільській області від 27.04.2021 у призначенні пенсії за вислугу років відмовлено, оскільки стаж роботи позивача на посадах прокурорів, який дає право на пенсію за вислугу років складає 13 років 08 місяців 22 дні, що є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що працівники прокуратури за наявності на день звернення до органів Пенсійного фонду відповідної вислуги років та відповідного стажу роботи на посадах прокурорів мають право на пенсійне забезпечення у відповідності до чинної редакції статті 86 Закону України № 1697. Оскільки обрахований відповідно до частини шостої статті 86 Закону № 1697-VII стаж роботи позивача на посадах прокурора становить менше 15 років, відсутні правові підстави для призначення йому пенсії за вислугу років на підставі частини першої статті 86 вказаного Закону.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

При вирішенні наведеного спору колегія суддів враховує, що умови та порядок пенсійного забезпечення прокурорів та слідчих визначено ст. 50-1 Закону України № 1789-ХІІ від 05.11.1991, «Про прокуратуру»; редакція зазначеної статті неодноразово змінювалась.

Відповідно до ст. 50-1 Закону України № 1789-ХІІ від 05.11.1991, «Про прокуратуру» (в редакції Закону України № 2663-ІІІ від 12.07.2001) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 % від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 %, але не більше 90 % від суми місячного (чинного) заробітку.

Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VІ, який набрав чинності з 01.10.2011, внесені зміни до ст. 50-1 Закону України № 1789-ХІІ від 05.11.1991 «Про прокуратуру», зокрема, змінено у відсотках розмір пенсії за вислугу років, яка призначається прокурорам і слідчим у разі реалізації ними такого права. Встановлено, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 15 років.

Надалі, 01 квітня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, яким у пункті 5 Прикінцевих положень визначено, що у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України, зокрема, «Про прокуратуру».

Зазначений у п. 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 01 червня 2015 року прийнятий не був, у зв`язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ щодо права прокурорів і слідчих на пенсійне забезпечення за вислугу років і відповідно пенсії за цим Законом не призначаються.

Відтак, за наслідками аналізу п. 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України № 213-VIII колегія суддів дійшла висновку про те, що ним скасовані чинні станом на 01 червня 2015 року норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначались відповідно до конкретного переліку законів, зокрема, і відповідно до Закону України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ.

Разом з тим, 15 липня 2015 року набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII відповідно до пп. 1 п. 3 розділу XII «Прикінцеві положення» якого норми Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 р. № 1789-XII втратили чинність, крім, зокрема, частин 3, 4, 6 та 11 статті 50-1.

Статтею 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII врегульовано питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури, які і були чинними на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.

Згідно з частиною першою статті 86 Закону № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Тобто, станом на дату звернення позивача в орган Пенсійного фонду України необхідними умовами для призначення пенсії за вислугу років були: а) стаж за вислугу років - 25 років; б) стаж на посадах прокурорів - не менше 15 років.

Отже, питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури України регулюється ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ, який набув чинності 15 липня 2015 року та є чинним.

Як підтверджено матеріалами справи, позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років, оскільки вислуга років відповідно до частини шостої статті 86 Закону № 1697 становить 27 років 00 місяців 18 днів, стаж роботи на посадах прокурорів - 13 років 08 місяців 22 дні.

Так, згідно записів трудової книжки, позивач з 18.09.2002 по 08.06.2016 проходив службу в органах прокуратури.

Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи дату звернення позивача до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії, а саме 19 квітня 2021 року, до спірних правовідносин необхідно застосовувати саме норми Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ, а не статтю 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ.

Щодо аргументів позивача та суду першої інстанції про неможливість звуження обсягу досягнутих соціальних гарантій шляхом внесення змін до законодавства, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції, яка була чинна на час прийняття позивача на роботу в органах прокуратури і на яку покликається позивач) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку.

У період дії статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ у вказаній редакції позивач не набув стаж роботи 20 років та стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 10 років, а тому при прийнятті Закону № 1697-VII не відбулося звуження змісту та обсягу існуючих прав позивача.

Водночас, з матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, що документи для призначення пенсії за вислугу років позивач подав 19.04.2021, тобто в період, коли втратили чинність норми ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ, на підставі яких призначалися пенсії за вислугу років працівникам прокуратури.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Даючи оцінку вказаним аргументам, у спірних правовідносинах необхідно виходити з позиції Конституційного Суду України, наведеній у пункті 2 мотивувальної частини рішення у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року №1-7/99, викладеної стосовно дії загально-правового принципу норми права у часі. Згідно з позицією Конституційного Суду України дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним, чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У рішенні від 3 жовтня 1997 року (справа № 18/183-97) Конституційний суд України вказав, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Так, з 15 липня 2015 року введено в дію новий Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VІІ, яким на сьогоднішній день регулюються питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури України (стаття 86), а також обмеження щодо виплати та обчислення розміру пенсії, та який є спеціальним при вирішенні спірних правовідносин.

При цьому, Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ втратив чинність, крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46-2, статті 47, частини першої статті 49, частини п`ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, частини третьої статті 51-2, статті 53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), статті 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, статті 2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокурора України.

Тобто, питання щодо наявності у позивача права на пенсійне забезпечення як працівника прокуратури має вирішуватись у відповідності до приписів чинної на час звернення за призначенням пенсії за вислугу років статті 86 Закону № 1697-VІІ.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.02.2019 у справі № 415/2185/17, від 10.10.2019 у справі № 554/5582/17, від 04 березня 2021 року у справі № 452/208/17.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки станом на 19.04.2021 (день звернення позивача із заявою про призначення пенсії) вислуга років позивача на посадах прокурорів складала менше 15 років та відповідно була недостатньою для призначення пенсії на підставі статті 86 Закону № 1697-VII, відповідач правомірно відмовив у призначенні позивачу пенсії за вислугу років, відтак, у задоволенні позову необхідно відмовити.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, при цьому доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Враховуючи наведене, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2021 року в адміністративній справі № 140/6746/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин