Справа № 600/7372/21-а
Суддя: Маренич Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2022-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2022 р. м. Чернівці справа № 600/7372/21-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маренича І.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 до Другого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В:

Військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просить:

- визнати дії заступника начальника Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Юзефовича Едуарда Едуардовича щодо винесення постанови від 01.12.2021 року у виконавчому провадженні №67712957 про стягнення виконавчого збору у розмір 24000 грн з військової частини НОМЕР_1 протиправними;

- визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці, Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м, Іванр-Франківськ) Юзефовича Едуарда Едуардовича від 01.12.2021 року у виконавчому провадженні №67712957 про стягнення виконавчого збору у розмір 24000 грн з військової частини НОМЕР_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що як вбачається із оскаржуваної постанови, стягненню підлягає виконавчий збір в сумі 24000,00 грн, що становить 10% від суми боргу, що підлягала примусовому стягненню, однак відповідачем розмір виконавчого збору мав обраховуватись як 10% від фактично стягнутої суми і саме з цієї суми має визначатись розмір виконавчого збору. Отже, винесення постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 24000,00 грн вказує на намагання відповідача стягнути з позивача збір за кошти, які не були фактично стягнуті, повернуті стягувачу при примусовому виконанні рішення органами державної виконавчої служби. Додатково зазначав, що заборгованість зазначена у виконавчому листі по справі №600/1548/21 фактично погашена 08.12.2021 р., що підтверджується платіжним дорученням.

Ухвалою суду від 28.12.2021 р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено, що справа буде розглядатись за правилами спрощеного позовного провадження на 09:00 год. 06.01.2021 р.

На виконання ухвали суду відповідачем надано відзив на позов, в якому, заперечуючи проти позову, просив у його задоволенні відмовити з тих підстав, що у спірних правовідносинах він діяв в рамках Закону України "Про виконавче провадження".

Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне.

Як вбачається з наявних матеріалів та відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 09.07.2021 р. у справі №600/1548/21-а, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, відмовлено повністю.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04.10.2021 р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 09.07.2021 року скасовано в частині відмови у визнанні протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 р. по 21 вересня 2018 р. із застосуванням базового місяця - січень 2008 р. та зобов`язання військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 р. по 21 вересня 2018 р. із застосуванням базового місяця - січень 2008 р. Ухвалено в цій частині постанову, якою адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 р. по 28 лютого 2018 р. із застосуванням базового місяця - січень 2008 р. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 р. по 28 лютого 2018 р. із застосуванням базового місяця - січень 2008 р. У задоволенні решти позовних вимог в цій частині відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

18.11.2021 р. Чернівецьким окружним адміністративним судом видано виконавчий лист по справі №600/1548/21-а про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 р. по 28 лютого 2018 р. із застосуванням базового місяця - січень 2008 р.

01.12.2021 р. ОСОБА_1 звернувся до Другого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) із заявою, в якій просив прийняти до примусового виконання вказаний вище виконавчий лист.

Постановою заступника начальника Другого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Юзефовичем Е.Е. від 01.12.2021 р. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №600/1548/21-а від 18.11.2021 р. та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 (боржника) виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.

Пунктом 3 названої постанови вирішено стягнути з боржника виконавчий збір/основну винагороду у розмірі 24000,00 грн.

Крім цього, заступником начальника Другого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Юзефовичем Е.Е. 01.12.2021 р. прийнято постанову про стягнення виконавчого збору ВП 67712957, якою керуючись пунктом 3 статті 27 Закону України Про виконавче провадження, стягнуто з боржника Військової частини НОМЕР_1 на користь стягувача (Другого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) виконавчий збір у розмірі 24000,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що вказані постанови отримано позивачем 10.12.2021 р.

Не погоджуючись із прийнятою постановою про стягнення виконавчого збору, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України Про виконавче провадження від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ (далі - Закон №1404-VІІІ).

Статтею 1 Закону №1404-VІІІ визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону №1404-VІІІ відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 1 частини другої статті 18 Закону №1404-VІІІ визначено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону №1404-VІІІ виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону (абзац 2 частини п`ятої статті 26 Закону №1404-VІІІ).

Згідно з абзацом 1 частини шостої статті 26 Закону №1404-VІІІ за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Частиною першою статті 27 Закону №1404-VІІІ визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.

Відповідно до частини другої статті 27 Закону №1404-VІІІ виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Згідно з частиною третьою статті 27 Закону №1404-VІІІ за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Відповідно до абзацу 1 частини четвертої статті 27 Закону №1404-VІІІ державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Частиною п`ятою статті 27 Закону №1404-VІІІ передбачено, що виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Розділом 8 Закону №1404-VІІІ врегульовано порядок виконання рішень немайнового характеру, до яких віднесено наступні: рішення, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення; рішення про відібрання дитини; рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною; рішення про поновлення на роботі; рішення про виселення боржника; рішення про вселення стягувача.

Отже, державний виконавець на підставі поданого належним чином виконавчого документа, зокрема виконавчого листа, зобов`язаний розпочати його примусове виконання. У випадку примусового виконання юридичною особою рішення немайнового характеру державний виконавець одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження виносить постанову про стягнення з боржника (юридичної особи) виконавчого збору у розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати. Законом також чітко передбачено, у яких випадках виконавчий збір не стягується, а також визначено перелік рішень, які є рішеннями немайнового характеру, та регламентовано порядок їх виконання.

З матеріалів справи вбачається, що в адміністративній справі №600/1548/21-а ОСОБА_1 (позивач) звертався до суду з позовом, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність (дії) військової частини НОМЕР_1 щодо невірного нарахування та недоплати йому індексації грошового забезпечення під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 період з 01 січня 2016 р. по 21 вересня 2019 р. із застосуванням базового місяця - січень 2008 р.; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату належної йому індексації грошового забезпечення під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 за період з 01 січня 2016 р. по 21 вересня 2018 р. із застосуванням базового місяця - січень 2008 р.; визнати протиправною бездіяльність командира військової часини НОМЕР_1 у вигляді не здійснення перерахунку та нарахування грошового забезпечення; визнати протиправними дії командира військової частини НОМЕР_1 , які полягають у незастосуванні пункту 1 Примітки до Додатку 1 та пункту 1 Примітки до Додатку 14 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 р. №704 при обчисленні починаючи з 01.03.2018 р. по 21.09.2018 р. включно, розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням з урахуванням 50% розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого Законом України від 07.12.2017 р. № 2246-VIII Про Державний бюджет України на 2018 рік на 01.01.2018 р.; зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 , починаючи 01.03.2018 р. по 21.09.2018 р. включно вчинити дії щодо перерахунку, виходячи з розмірі посадового окладу та окладу за військовим званням з урахуванням пункту 1 Примітки до Додатку 1 та пункту 1 Примітки до Додатку 14 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 р. № 704, виходячи з 50 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого Законом України від 07.12.2017 р. № 2246-VIII Про Державний бюджет України на 2018 рік на 01.01.2018 р. та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти; зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 сплатити недоплачені протягом 2018 року суми грошового забезпечення з урахуванням проведеного перерахунку відповідно до пункту 1 Примітки Додатку 1 та Примітки Додатку 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 р. №704 50% розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законами на 1 січня календарного року, а саме Законом України від 07.12.2017 р. № 2246І-УІІІ Про Державний бюджет України на 2018 рік на 01.01.2018 р.

Отже, предметом спору у вказаній справі було визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень та зобов`язання його вчинити певні дії. Тобто, позивач в адміністративній справі №600/1548/21-а звернувся до суду із позовом з вимогами немайнового характеру.

Таким чином, рішенням суду зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 як відповідача в адміністративній справі №600/1548/21-а вчинити певні дії, а саме здійснити перерахунок та виплату індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по лютий 2018 р. із застосуванням базового місяця січень 2008 р.

При цьому у резолютивній частині вказаного рішення суду відсутня конкретна сума, належна до стягнення на користь ОСОБА_1 .

Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі №600/1548/21-а, яке набрало законної сили, є рішенням немайнового характеру, а тому його примусове виконання повинно відбуватися з урахування положень Закону №1404-VІІІ, якими регламентовано порядок примусового виконання рішень немайнового характеру.

Водночас за примусове виконання рішення немайнового характеру стягується виконавчий збір у розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи (частина третя статті 27 Закону №1404-VІІІ).

Статтею 8 Закону України Про Державний бюджет України на 2021 рік установлено у 2021 році мінімальну заробітну плату з 1 січня - 6000 гривень.

Таким чином, сума виконавчого збору за примусове виконання виконавчого листа у справі №600/1548/21-а у відповідності до положень Закону №1404-VІІІ та Закону України Про Державний бюджет України на 2021 рік становить 24000,00 грн (6000,00*4).

Тому, на переконання суду, при винесенні оскаржуваної позивачем постанови ВП №6712957 від 01.12.2021 р. про стягнення виконавчого збору в сумі 24000,00 грн відповідач правомірно діяв відповідно до наведених вище приписів Закону №1404-VІІІ.

Правові підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Не зазначення у позовних вимогах та у рішенні суду в справі №600/1548/21-а конкретної суми грошової компенсації, яка підлягає стягненню на користь позивача, виключає майновий характер названого спору.

До того ж, відсутність у вказаних документах конкретної суми, що підлягає примусовому стягненню, унеможливлювало державного виконавця при вирішенні питання про стягнення виконавчого збору застосувати положення частини другої статті 27 Закону №1404-VІІІ та розрахувати і визначити суму виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Також суд звертає увагу, що відповідно до частини 9 статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання рішення; про стягнення виконавчого збору державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження, при цьому одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем приймається постанова про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

При цьому, у розумінні положень Закону №1404-VIII примусове виконання виконавчого документу розпочинається з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Верховний Суд у постанові від 28.04.2020 у справі №480/3452/19 зазначив, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження, незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.

Таким чином, стягнення виконавчого збору зумовлюється лише фактом початку примусового виконання (відкриттям виконавчого провадження) та не ставиться у залежність від фактично вчинених дій щодо примусового виконання. Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження. Крім того, на момент відкриття виконавчого провадження державний виконавець не зобов`язаний самостійно з`ясовувати будь-яку інформацію щодо виконання судового рішення боржником, оскільки вчинення будь-яких дій до відкриття виконавчого провадження Законом №1404-VIII не передбачено.

Аналогічна правова позиція також наведена у постановах Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 360/3324/19 та від 23.12.2020 у справі № 620/334/20.

Доводи позивача, що виконавчий збір стягується виключно за примусове виконання рішення, отже якщо примусового виконання рішення не відбулося то і виконавчий збір не стягується, суд не приймає, оскільки ст. 27 Закону № 1404-VIII прямо передбачений обов`язок державного виконавця одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження винести постанову про стягнення виконавчого збору. Матеріали справи свідчать, що на час відкриття виконавчого провадження відомості про повне виконання боржником рішення суду в добровільному порядку у державного виконавця були відсутні. Отже, у державного виконавця не було законних підстав для того, щоб не вирішувати питання про стягнення виконавчого збору та відповідно, не приймати постанову про стягнення виконавчого збору.

Щодо доводів, що Закон № 1404-VIII не визначає право виконавця нараховувати виконавчий збір саме в повному обсязі, а дозволяє стягнення виконавчого збору в частині стягнутої заборгованості, суд зазначає наступне.

Так, ч. 2 ст. 27 вказаного Закону в редакції, яка була чинною до 28 серпня 2018 року, було визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

28 серпня 2018 року набрав чинності Закон України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII, яким до ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" внесені зміни, а саме: у ч. 2 ст. 27 слова "фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом" замінені словами "підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів".

Отже, починаючи з 28 серпня 2018 року ч. 2 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Тобто, з 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми, що підлягає стягненню.

Зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку, що державний виконавець діяв на підставі та в межах своїх повноважень, тому, вимога позивача є безпідставною.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність заявлених позовних вимог, а тому такі задоволенню не підлягають.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Особливості визначення шкоди, заподіяної протиправними (незаконними) індивідуальними актами та/або рішеннями, зазначеними у частині першій статті 266-1 цього Кодексу, встановлюються Законом України Про банки і банківську діяльність та Законом України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб.

Відповідно до ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно частин першої третьої ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач не довів незаконність оскаржуваної постанови. Натомість доводи відповідача свідчать про безпідставність позову.

Керуючись статтями 241 - 246, 250, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складання).
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 );

Відповідач - Другий відділ державної виконавчої служби у місті Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (вул. Руська, 183, м. Чернівці, 58023, ).

Суддя І.В. Маренич