Справа № 160/16620/21
Суддя: Захарчук-Борисенко Наталія Віталіївна
Дата ухвалення: 2022-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Захарчук-Борисенко Н. В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами у м. Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
15.09.2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якій просить:
- визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 у розгляді заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області щодо не проведення попереднього розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до встановленого ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" порядку.
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області провести попередній розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до встановленого ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" порядку.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 11.12.2018 та 28.12.2018 року позивач ОСОБА_1 громадянин РФ засобами поштового зв`язку звертався до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку із переслідуванням останнього у країні походження в контексті п.п. 5-6 ч.1 ст. 589 КПК України. Проте, в подальшому позивач дізнався, що зазначена заява залишена без розгляду з причин порушення порядку звернення.
На підставі зазначеного, позивач вважає, що відмова оформлена Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 14.12.2018 року за вих. № Є-4128/6/1201-18 є протиправною та такою що підлягає скасуванню.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.10.2021 відкрито провадження в адміністративній справі. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи у письмовому провадженні в порядку статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.11.2021 призначено справу до розгляду в судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
23.11.2021 до суду від відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначено, що 14.03.2018 року громадянин РФ ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За результатами розгляду заяви громадянина РФ ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наказом ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 03.04.2018 № 28 прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно громадянина РФ ОСОБА_1 . Зазначене рішення заявник оскаржував у судовому порядку.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2018 року у справі 0440/5861/18 залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 05.12.2018 у справі № 0440/5861/18 відмовлено у задоволенні позовної ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити певні дії. Рішення набрало законної сили.

Одночасно відповідач звертає увагу, що під час звернення ОСОБА_1 датованого 05.12.2018 року, яке надійшло до відповідача 14.12.2018 за вх. № Є-4128/6/1201-18 на ОСОБА_1 поширювалась дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або тимчасового захисту», оскільки останній знаходився в процедурі оскарження рішень щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту згідно до положень статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та відповідно, вже мав діючу довідку про звернення за захистом в Україні та статус шукача міжнародного захисту. Тобто, на час надіслання засобами поштового зв`язку звернення від 05.12.2018 гр. РФ ОСОБА_1 вже перебував в процедурі розгляду його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідач зазначає, що позовні вимоги у справі за позовом ОСОБА_1 є безпідставними і необґрунтованими, такими що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Згідно з ст. 258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

На адресу Дніпропетровського окружного від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача не заперечував проти задоволення заяви представника позивача.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи, вищевикладені правові норми та обставини справи, суд вважає доцільним розглянути справу у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином РФ.

У 2014 році позивач прибув до України з території країни походження - РФ.

14.03.2018 позивач звернувся із заявою до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом ГУ ДМС України в Дніпропетровській області № 28 від 03.04.2018 позивачу відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись із наказом відповідача, позивач оскаржував останній в судовому порядку.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2018 року у справі 0440/5861/18 залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 05.12.2018 у справі № 0440/5861/18 відмовлено у задоволенні позовної ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити певні дії. Рішення набрало законної сили.

05.12.2018 позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Листом за вих. № Є-4128/6/1201-18/1201.3.3/27499-18 від 14.12.2018 Головним управлінням Державної міграційної служби в Дніпропетровській області позивачу надано відповідь з посиланням на вимоги встановлені ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись із відмовою відповідача, яка викладена у листі ГУ ДМС у Дніпропетровській області за вих. № Є-4128/6/1201-18/1201.3.3/27499-18 від 14.12.2018, позивач звернувся з даною позовною заявою до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить із наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі - Закон № 3671-VI), міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Отже, до категорії біженців можуть належати громадяни - іноземці (особи без громадянства), відносно яких на Батьківщині чи країні попереднього постійного проживання існують ризики переслідування з причин 1) раси, 2) віросповідання, 3) національності, 4) громадянства (підданства), 5) належності до певної соціальної групи або 6) політичних переконань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Отже, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач має довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Як встановлено судом, позивач вже звертався до відповідача із заявою щодо визнання першого біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Не погоджуючись із відмовою відповідача у задоволенні заяви про надання статусу біженця, позивач оскаржував останню в судовому порядку.

Проте рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2018 року у справі 0440/5861/18 залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 05.12.2018 у справі № 0440/5861/18 відмовлено у задоволенні позовної ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити певні дії. Рішення набрало законної сили.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звертаючись повторно із заявою, яка направлена засобами поштового зв`язку, що не заперечується сторонами, до відповідача щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, міграційним органом надана відповідь з посиланням на ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються також по чотири фотокартки заявника та членів його сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, відомості про яких внесено до заяви.

З системного аналізу статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», можна зробити висновок, що необхідною та достатньою умовою для реєстрації міграційним органом заяви є безпосередня особиста присутність заявника (біженця) чи його представника.

Зазначені вимоги обумовлені Законом у зв`язку із необхідністю реалізації повноважень міграційної служби які спрямовані, зокрема, на ознайомлення заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проведення дактилоскопії особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також реалізації інших повноважень, що передбачені ч. 12 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Натомість, як зазначає позивач, його заява направлена засобам поштового зв`язку, а не особисто або через представника як передбачено Законом, що, в свою чергу, унеможливлює ГУ ДМС у Дніпропетровській області реалізувати повноваження, які передбачені ст. 7 Закону.

У оспорюваному листі Головного управління ДМС в Дніпропетровській області вичерпно надано відповідь та роз`яснено позивачу механізм (процедуру) звернення з такою заявою на підставі ст. 7 Закону.

Порядок попереднього розгляду заяв унормований, зокрема, статтею 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Приписами ч. 1 ст. 8 зазначеного Закону передбачено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Проте, відсутні підстави вважати що відповідачем порушено порядок, оскільки, саме позивачем не виконано формальні вимоги з приводу особистої участі при зверненні ло відповідача.

Адміністративний суд, розглядаючи справу щодо правомірності дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Враховуючи вказане, суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Виходячи з викладеного, судом встановлено правомірність дій відповідача, а відтак, вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини 1статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд робить висновок, що позовна заява не підлягає задоволенню.

Підстави для стягнення на користь позивача судових витрат згідно з ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні, з огляду на те, що у задоволенні позову відмовлено, а отже розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. 139, 242-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , Російська федерація, ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП відсутній, паспортні данні невідомі) до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (вул. В. Липинського, 7, м. Дніпро, 49000, ) визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Захарчук-Борисенко