Справа № 160/14327/21
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2022-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

13 січня 2022 р. Справа № 160/14327/21

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голобутовського Р.З., розглянувши в порядку письмового провадження питання щодо закриття провадження у справі № 160/14327/21 за позовною Лівобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення надміру сплачених коштів,

ВСТАНОВИВ:

29.06.2021 року Лівобережне управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради (далі - позивач) звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ОСОБА_1 (далі - відповідач), у якій просить:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь Лівобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради 6018,76 грн., як суму надміру виплаченої державної допомоги на дітей одиноким матерям.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що відповідач подала недостовірні відомості про відсутність у неї доходів та не повідомила про зміни в майновому стані, отриманні коштів, через що їй були надміру виплачені кошти державної допомоги на дітей одиноким матерям в загальній сумі 6018,76 грн.

25.08.2021 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом на виконання вимог ч. 3 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України зроблено запит до Головного управління ДМС у Дніпропетровській області щодо отримання інформації про місце проживання (реєстрації) відповідача.

03.09.2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від Головного управління ДМС у Дніпропетровській області надійшла відповідь на запит, у якій зазначено, що місцем проживання (реєстрації) ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 .

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.09.2021 року відкрито провадження у адміністративній справі; справу №160/14327/21 призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується матеріалами справи.

Ухвалою суду від 14.09.2021 року відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Копія ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.09.2021 року направлено на адресу відповідача, проте до суду 04.01.2022 року повернувся конверт з відміткою поштового відділення про повернення «за закінченням терміну зберігання».

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 28.01.2021 року у справі № 820/1400/17 зазначив, що до повноважень адміністративних судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками «за закінченням терміну зберігання», «адресат вибув», «адресат відсутній» і т. п., з врахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання адміністративним судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Аналогічну позицію висловив Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, зокрема, у постанові від 31.03.2021 року у справі № 640/2371/20 та постанові від 29.04.2021 року у справі № 826/12038/17.

В силу ч. 4 ст. 124, ч. 8 ст. 126 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає відповідача належним чином повідомленим про можливість подання відзиву у зазначені строки та належним чином повідомленим про судовий розгляд справи.

Відповідачем, на виконання ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України не було надіслано до суду письмового відзиву на адміністративний позов та не було повідомлено про поважність причин ненадання відзиву.

Відповідно до ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до управління праці та соціального захисту населення Самарської районної у місті Дніпрі ради із заявою від 16.04.2019 року № 687 про призначення державної допомоги на дітей одиноким матерям.

Рішенням Дніпровської міської ради від 23.01.2019 року №40/40 «Про внесення змін до рішень міської ради стосовно структури міської ради та її виконавчих органів, граничної чисельності працівників міської ради та її виконавчих органів» затверджено виконавчий орган міської ради зі статусом юридичної особи - Лівобережне управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради.

Згідно з рішенням XXII сесії VII скликання Самарської районної у місті Дніпрі ради «Про припинення діяльності управління праці та соціального захисту населення Самарської районної у місті Дніпрі ради як юридичної особи шляхом реорганізації» діяльність управління як юридичної особи припиняється шляхом реорганізації (приєднання до Лівобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради) з 24.04.2019 року.

Відповідно до Закону України від 21 листопада 1992 року № 2811-XII "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" та Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 та на підставі наданих відповідачем документів, ОСОБА_1 була призначена державна допомога на дітей одиноким матерям, на сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на період з 01.04.2019 по 30.09.2019 (рішення від 23.04.2019 року).

Наступне звернення відповідача для отримання допомоги було 04.10.2019 року, згідно заяви від 04.10.2019 року №900 ОСОБА_1 була призначена державна допомога на дітей одиноким матерям на період з 01.10.2019 року по 31.03.2020 року (рішення від 08.10.2019 року).

Під час проведення перевірки достовірності даних, отриманих від осіб, які звертаються за державною допомогою, управлінням соціального захисту населення було подано запит до Державного реєстру фізичних осіб. Згідно отриманої інформації з Державного реєстру фізичних осіб було встановлено, що ОСОБА_1 у І кварталі 2019 року був нарахований дохід, отриманий платником податку від АТ «Альфа-Банк» в сумі 195,16 грн., в II та III кварталах 2019 року відповідач отримала заробітну плату від ФОП ОСОБА_3 в сумі 6756,56 грн. та 2812,85 грн.

Відповідач при заповненні декларації про доходи та майновий стан (декларації від 16.04.2019 року, від 04.10.2019 року) зазначила інформацію про відсутність доходів.

ОСОБА_1 при подачі документів була повідомлена про повернення надміру нарахованих коштів, у разі подання нею неповних чи недостовірних відомостей про доходи та майновий стан сім`ї, про що підтвердила своїм підписом в заяві.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 надала недостовірні дані про відсутність у неї доходів та не повідомила про отримання нею в 2019 році доходів, їй були надміру виплачені кошти державної допомоги на дітей одиноким матерям за період з 01.04.2019 року по 30.09.2019 року та за період з 01.10.2019 року по 31.03.2020 року в сумі 4882,32 грн.

Соціальним інспектором було здійснено вихід за місцем проживання ОСОБА_1 та залишено повідомлення за вих. № 8/14-189 від 05.06.2020 року про переплату державної допомоги у розмірі 4882,32 грн. із зазначенням строку для їх повернення, роз`яснено порядок їх повернення та попереджено про стягнення коштів державної допомоги в судовому порядку у разі відмови від добровільного повернення. Повідомлення відповідач отримала особисто.

Згідно пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України №264 від 08.04.2020 року ОСОБА_1 автоматично продовжилась виплата без звернення за новим періодом з 01.04.2020 року по 31.07.2020 року.

17.08.2020 року відповідач звернулась до Лівобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради із заявою №462 та пакетом документів для призначення державної допомоги одиноким матерям.

У декларації від 17.08.2020 року про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням соціальної допомоги, у VII розділі відповідач зазначила, що 23.07.2020 року придбала домоволодіння за ціною 358418 грн. (інформацію підтверджено довідкою № 220633598 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно).

Відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України №264 від 08.04.2020 року, рішенням управління від 05.10.2020 року було перевірено право отримання відповідачем державної допомоги одиноким матерям з 01.04.202 року по 30.06.2020 року.

Згідно рішення управління з 01.07.2020 року виплату державної допомоги припинено та виставлено суму надмірно виплачених державних коштів допомоги одиноким матерям за липень 2020 року у розмірі 1136,44 грн.

19.11.2020 року за вказаним листом було направлено відповідачу повідомлення за вих. № 8/14-643 від 17.11.2020 року про переплату державної допомоги у розмірі 1136,44 грн.

Станом на день звернення до суду із позовом, позивачем вказано, що відповідач надміру виплачені кошти державної допомоги на дітей одиноким матерям на рахунок управління не повернула.

З метою стягнення вказаних коштів, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, що «судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Статтею 55 Конституції України проголошено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У відповідності до ч. 5 ст. 125 Конституції України, з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування у сфері дотримання прав і свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема обов`язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи місцевого самоврядування. Тобто однією з визначальних особливостей Кодексу адміністративного судочинства України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до ч. 5 ст. 46 Кодексу адміністративного судочинства України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, громадські об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень:

1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності громадського об`єднання;

2) про примусовий розпуск (ліквідацію) громадського об`єднання;

3) про затримання іноземця або особи без громадянства чи примусове видворення за межі території України;

4) про встановлення обмежень щодо реалізації права на свободу мирних зібрань (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо);

5) в інших випадках, коли право звернення до суду надано суб`єкту владних повноважень законом.

Правовий аналіз ст. 46 Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що з наведених у цих пунктах підстав громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Однак і в цих випадках водночас із перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб обставин, що стали підставою для втручання суб`єктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих суб`єктів владних повноважень.

Крім того, п. 5 ч. 5 ст. 46 Кодексу адміністративного судочинства України, який є частиною норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків превентивного судового контролю і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, яка б надавала право для розширеного тлумачення права суб`єкта владних повноважень на адміністративний позов.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Відповідно до вимог ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Оскільки спірні правовідносини стосуються права ОСОБА_1 на грошові кошти, отримані нею як допомога на дітей одиноким матерям, тобто цивільного права, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 27.02.2019 року у справі №802/461/17-а дійшла висновку, що цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.

Аналогічну правову позицію викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 824/973/16-а (провадження № 11-200апп18), 08 травня 2018 року у справі № 753/7317/15 (провадження № 11-238апп18) та 22 серпня 2018 року у справі № 819/1324/15 (провадження № 11-602апп18).

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Суд роз`яснює, що позовні вимоги стосуються вирішення саме майнових прав відповідача, а тому належать до розгляду місцевим судом в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 19, 46, 238, 248, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

Провадження у справі № 160/14327/21 за позовною заявою Лівобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення надміру сплачених коштів - закрити.

Роз`яснити позивачу про право звернення з позовом про стягнення надміру сплачених коштів до місцевого суду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в строки, передбачені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський