Справа № 140/6353/20
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2022-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2022 рокуЛьвівСправа № 140/6353/20 пров. № А/857/19245/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,

з участю секретаря судового засідання - Ільченко А.З.,

а також сторін (їх представників):

від позивача - Андріяш Н.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22.09.2021р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Андріяш Наталії Валеріївни, діючої на підставі ордера на надання правової допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення із служби в митних органах, поновлення на публічній службі (суддя суду І інстанції: Ковальчук В.Д.; час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 11 год. 21 хв. 22.09.2021р., м.Луцьк; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

29.04.2020р. представник адвокат Андріяш Н.В., діючої на підставі ордера на надання правової допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просила:

визнати протиправним та скасувати наказ Львівської митниці ДФС № 221-0 від 17.04.2020p. «Про звільнення ОСОБА_1 »;

поновити ОСОБА_1 у Львівській митниці ДФС на посаді заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення № 5 митного поста «Рава-Руська» Львівській митниці ДФС;

перевести ОСОБА_1 у Галицьку митницю Держмитслужби на посаду, рівнозначній посаді заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення № 5 митного поста «Рава-Руська» Галицької митниці Держмитслужби;

стягнути з Львівської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 понесені у справі судові витрати (Т.1, а.с.1-7).

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що звільнення позивача з посади заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення № 5 митного поста «Рава-Руська» Львівської митниці ДФС є незаконним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, порушує його право на проходження публічної служби з підстав недотримання процедури звільнення працівника. Зокрема, роботодавцем порушено п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» щодо обов`язкової пропозиції позивачу іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби). Крім того, попередження роботодавця про наступне вивільнення позивачем не отримувалося.

Також звільнення вважає протиправним з тих підстав, що таке мало б відбуватись на підставі поданих раніше заяв про звільнення в порядку переведення до Волинської митниці Держмитслужби на підставі п.5 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), ст.41 Закону України «Про державну службу».

Справа розглядалася судами різних інстанцій неодноразово (Т.2, а.с.54-58, 173-177; Т.3, а.с.15-24).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22.09.2021р. заявлений позов задоволено частково;

визнано протиправним та скасовано наказ Львівської митниці ДФС № 221-о від 17.04.2020р. «Про звільнення ОСОБА_1 »;

поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення № 5 митного поста «Рава Руська» Львівської митниці ДФС з 23.04.2020р.;

у задоволенні решти позовних вимог відмовлено;

рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення № 5 митного поста «Рава Руська» Львівської митниці ДФС допущено до негайного виконання (Т.3, а.с.164-168).

Не погодившись з винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач Галицька митниця Держмитслужби, яка покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог (Т.3, а.с.172-178).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що починаючи з дати вручення позивачу попередження про наступне вивільнення, розпочалися правовідносини по припиненню державної служби останнього. Видача попередження про наступне вивільнення є подією, фактом, на момент вчинення яких застосовується закон, під час дії якого вони настали або мали місце, тому до зазначених правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про державну службу» в редакції, чинній на момент такого вручення, тобто в редакції Закону України № 440-ІХ від 14.01.2020р. «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи», який набрав чинності 13.02.2020р.

Застосовуючи процедуру припинення державної служби, передбачену цим Законом, відповідач діяв із дотриманням вимог законодавства.

З урахуванням вимог ст.87 Закону України «Про державну службу», при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не його обов`язком.

Покликання суду на правові висновки, які викладені у постанові Верховного Суду від 16.06.2021р. у справі № 440/1964/20 вважає помилковими, оскільки в ній наведені інші обставини і норми права; також вказане рішення не є остаточним, оскільки справу скеровано на новий судовий розгляд. Отже, вказане рішення не є релевантне до розглядуваних правовідносин.

Відповідачем неодноразово наголошувалось на тому, що непропонування позивачу вакантних посад при їх наявності, проте за відсутності обов`язку щодо їх пропонування позивачу, не є порушенням діючого законодавства.

Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності), однак така пропозиція вакантної посади є правом, а не обов`язком суб`єкта призначення або керівника державної служби, оскільки ця норма закріплена в ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу», в редакції, яка існувала на час звільнення позивача.

Твердження суду про те, що при звільненні позивача не проведений порівняльний аналіз продуктивності праці, оцінка продуктивності праці та кваліфікація працівника, є помилковими, оскільки жодним нормативно-правовим актом така вимога не передбачена.

Висновок суду про те, що 06.04.2020р. позивачем було подано заяву про звільнення з Львівської митниці ДФС відповідно до п.5 ст.36 КЗпП України у зв`язку з переведенням до Волинської митниці Держмитслужби не підтверджений жодним доказом, окрім пояснень самого ОСОБА_1 .

В той же час, допустимих доказів щодо подання такої заяви (нарочно або скерування засобами поштового зв`язку) до матеріалів справи не долучено.

Водночас, заява позивача про йото звільнення із Львівської митниці ДФС відповідно до п.5 ст.36 КЗпП України у зв`язку з переведенням до Волинської митниці Держмитслужби, яка надійшла на Львівську митницю ДФС 14.04.2020р., тобто, за один день до закінчення 30-денного строку для попередження про вивільнення та за три дні видачі наказу оскаржуваного наказу, не створювала для Львівської митниці ДФС обов`язку для її безумовного задоволення та звільнення позивача з зазначених підстав.

Твердження суду першої інстанції про те, що вищезазначена заява позивача від 13.04.2020р. залишилась без відповіді, не відповідає дійсності, оскільки в матеріалах справи наявний лист-відповідь Львівської митниці ДФС № 136/ДНЗ/13-70-04 від 13.05.2020р., яким відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Позивач ОСОБА_1 скерував до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її безпідставною, необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального законодавства, ухвалив законне і справедливе судове рішення (Т.3, а.с.206-209).

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника позивача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як достовірно встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 , починаючи з 1996 року, працював у митних органах України (Т.1, а.с.9-11, 47).

24.04.2019р. відповідно до наказу Львівської митниці ДФС № 247-о від 11.04.2019р. «Про переведення працівників» ОСОБА_1 був призначений в порядку переведення з 24.04.2019р. на посаду заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення № 5 митного поста «Рава-Руська» Львівської митниці ДФС (Т.1, а.с.43).

Постановою КМ України № 858 від 02.10.2019р. «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» утворено, зокрема, Галицьку митницю Держмитслужби та реорганізовано Львівську митницю ДФС шляхом її приєднання до Галицької митниці Держмитслужби.

Згідно з п.1 наказу ДФС України № 30-рг від 25.11.2019р. «Про реорганізацію митниць ДФС» розпочато реорганізацію Львівської митниці ДФС.

Пунктом 2 цього наказу утворено комісію з реорганізації Львівської митниці ДФС, а відповідно до п.4 зазначеного наказу визначено строк проведення реорганізації митниць ДФС - три місяці з дня опублікування повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи (Т.1, а.с.60-61).

В подальшому наказом ДФС України № 14-рг від 24.03.2020р. «Про внесення змін до деяких наказів ДФС» внесено зміни до наказу № 30-рг від 25.11.2019р., замінивши слова «три місяці» словами «шість місяців» в пункті 4 цього наказу (Т.1, а.с.62).

28.11.2019р. в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено інформацію про рішення щодо припинення юридичної особи - Львівської митниці ДФС.

Розпорядженням КМ України № 1217-р від 04.12.2019р. «Питання Державної митної служби» погоджено з пропозицією Міністерства фінансів щодо можливості забезпечення здійснення з 08.12.2019р. Державною митною службою покладених на неї постановою КМ України № 227 від 06.12.2019р. «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України», функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань державної митної справи.

Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців, 14.11.2019р. проведена державна реєстрація як юридичної особи - Галицької митниці Держмитслужби.

З дня набрання чинності вказаним розпорядження КМ України розпочала роботу Галицька митниця Держмитслужби.

21.12.2019р. Львівською митницею ДФС видано наказ № 666 «Про попередження про наступне вивільнення» виданий Львівською митницею ДФС 21.12.2019р., яким наказано письмово попередити про наступне вивільнення працівників Львівської митниці ДФС із займаних посад відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України № 889-VІІІ від 10.12.2015р. «Про державну службу» згідно списку, в тому числі й позивача (позиція № 166 додатку до наказу) (Т.1, а.с.238-153).

В подальшому, 07.02.2020р. Львівською митницею ДФС прийнято наказ № 03 «Про скасування наказу Львівської митниці ДФС № 666 від 21.12.2019р. «Про попередження про наступне вивільнення», як такий що не реалізований (Т.1, а.с.254).

Натомість, наказом Львівської митниці ДФС № 07 від 10.03.2020р. «Про попередження про наступне вивільнення» було зобов`язано Комісію з реорганізації Львівської митниці ДФС письмово попередити про наступне вивільнення працівників Львівської митниці ДФС із займаних посад.

Наказом Львівської митниці ДФС № 08 від 11.03.2020р. «Про попередження про наступне вивільнення» було зобов`язано Комісію з реорганізації Львівської митниці ДФС скерувати відповідно до ст.9-1 Закону України № 889-VІІІ від 10.12.2015р. «Про державну службу», попередження про наступне вивільнення працівників Львівської митниці ДФС із займаних посад на підставі п.4 ч.1 ст.83, п.1 ч.1 ст.87 Закону № 889-VII та ч.1 ст.40 КЗпП України згідно списку, що додається (Т.1, а.с.50-56).

В додатку до вищезазначеного наказу зазначений ОСОБА_1 - заступник начальника митного поста - начальник відділу (позиція № 50 додатку до наказу).

16.03.2020р. позивача попереджено про наступне звільнення із займаної посади 13.04.2020р. (із врахуванням висновків п.48 постанови касаційного суду від 15.07.2021р. - Т.3, а.с.22); одночасно повідомлено про відсутність рівнозначної посади або іншої роботи (Т.1, а.с.46-49).

06.04.2020р. позивачем скеровано до Львівської митниці ДФС заяву про звільнення з 06.04.2020р. із займаної посади у Львівській митниці ДФС відповідно до п.5 ст.36 КЗпП України у зв`язку з переведенням до Волинської митниці Держмитслужби.

13.04.2020р. позивач повторно скерував до Львівської митниці ДФС заяву аналогічного змісту (Т.1, а.с.14).

Згідно листа Львівської митниці ДФС № 136/ДЗН/13-70-04 від 13.05.2020р. в задоволенні заяви позивача від 13.04.2020р. про звільнення в порядку переведення відмовлено (Т.1, а.с.65).

Наказом Львівської митниці ДФС № 221-о від 17.04.2020р. «Про звільнення ОСОБА_1 » позивач звільнений 22.04.2020р. із посади заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення № 5 митного поста «Рава-Руська» Львівської митниці ДФС відповідно до п.4 ч.1 ст.83, п.1 ч.1 ст.87 Закону України № 889-VІІІ від 10.12.2015р. «Про державну службу», п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України; підстава: попередження про наступне звільнення від 11.03.2020р. (Т.1, а.с.8).

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що станом на 11.03.2020р. в Галицькій митниці Держмитслужби були наявні 269 вакантних посад державної служби, станом на 11.04.2020р. - 243 вакантних посад державної служби. При цьому була наявна вакантна посада заступника начальника митного поста начальника відділу. Така посада є рівнозначною з посадою, яку займав ОСОБА_1 . Таким чином, при наявності вакантних посад та рівнозначної посади, керівником державної служби позивачу рівнозначну посаду державної служби не було запропоновано.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на керівника державної служби з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, керівник державної служби є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися в державному органі протягом цього періоду та які існували на день звільнення.

Однак, як встановлено судом під час розгляду справи, з моменту попередження про наступне вивільнення (11.03.2020р.) і по дату звільнення з державної служби (22.04.2020р.) відповідачем не пропонувалось позивачу іншої рівноцінної посади державної служби, та/або іншої роботи (посади державної служби), що свідчить про порушення процедури звільнення, передбаченої ст.87 Закону України «Про державну службу».

При цьому, судом відхилені твердження відповідача про те, що суб`єкту призначення надано право пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду, оскільки штатним розписом підтверджується наявність вакантних посад у відповідача, а тому він повинен був пропонувати позивачу наявні вакантні посади.

Також відповідачем не надано доказів про те, що при скороченні штату були залишені працівники із більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці ніж позивач.

Таким чином, оскаржуваний наказ винесений відповідачем з порушенням законодавства.

Окрім цього, відповідач не відреагував належним чином на подані заяви позивача про звільнення в порядку переведення, чим порушив право останнього на працю.

Щодо позовних вимог про переведення у Галицьку митницю Держмитслужби на посаду, рівнозначну посаді заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення № 5 митного поста «Рава-Руська» суд висновувався тим, що вирішення питання про призначення працівника на посаду є виключною прерогативою роботодавця (суб`єкта призначення), якого суд не може підміняти.

Вказана вимога суперечить завданню адміністративного судочинства, яким є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції фактично не оскаржується в частині відмовлених позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Стосовно решти позовних вимог колегія суддів вважає, що наведені висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають нормам матеріального права і фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу».

Пунктом 1 ст.1 цього Закону визначено, що державна служба це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.3 Закону України «Про державну службу» цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Частинами 2, 3 ст.5 цього передбачено, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.83 зазначеного Закону державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (ст.ст.87, 87-1 цього Закону).

Підстави припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення визначені приписами ст.87 Закону України «Про державну службу», відповідно до п.1 ч.1 якої підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Частиною 3 ст.87 зазначеного Закону (в редакції Закону України № 440-IX від 14.01.2020р.) встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Процедура вивільнення державних службовців на підставі п.1 ч.1 ст.87 цього Закону регулюється також нормами Кодексу законів про працю /КЗпП/ України, а саме ст.ст.40 та 49-2 КЗпП України.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Наказ про звільнення повинен обов`язково містити підставу звільнення з нормативним посилання, тобто роботодавець повинен зазначити як причину, так і підставу звільнення з покликанням на назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт нормативно-правового акту на підставі якого проводиться звільнення працівника.

Зі змісту оскаржуваного наказу Львівської митниці ДФС № 221-о від 17.04.2020р. «Про звільнення ОСОБА_1 » слідує, що підставою такого було попередження про наступне вивільнення від 11.03.2020р., а також зазначено посилання на п.4 ч.1 ст.83, п.1 ч.1 ст.87 Закону України № 889-VІІІ від 10.12.2015р. «Про державну службу» (із змінами), п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України без зазначення конкретної причини та підстави звільнення, з покликанням на всі наявні три правові підстави, передбачені вищенаведеним законом (скорочення чисельності або штату державних службовців; скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців; реорганізація державного органу») (Т.1, а.с.8, 44).

Таким чином, зазначене рішення відповідача про звільнення позивача прийнято без конкретизації причин та підстав, а лише містить формальний перелік пунктів, передбачених ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», які по своїй юридичні природі є різними, а тому потребують чіткого правового визначення та диференціації.

Відсутність чіткої та однозначної причини звільнення призводить до порушення принципу «правової визначеності», оскільки загальні формулювання унеможливлюють чітке розуміння підстав звільнення.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.04.2019р. у справі №815/1554/17, принцип правової визначеності має застосовуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування існуючих норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій, а також послідовність дій держави щодо можливого втручання в охоронювані Конвенцією та Конституцією України права та свободи цієї особи.

Отже, посилання відповідача в наказі про звільнення на п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» без зазначення конкретної підстави для звільнення, лише з покликанням на норми закону, породжує для позивача негативні наслідки у вигляді стану юридичної невизначеності щодо підстав такого звільнення.

Отже, спірний наказ відповідача про звільнення позивача прийнято без конкретизації причин та підстав, а останній містить лише формальний перелік пунктів, передбачених ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», які по своїй юридичні природі є різними, а тому потребують чіткого правового визначення та диференціації.

Щодо посилань апелянта про застосування до розглядуваних правовідносин Закону України «Про державну службу України» в редакції Закону України № 440-ІХ від 14.01.2020р., колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до абз.2 ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» (в редакції Закону України № 889-VIII від 10.12.2015р.) державний службовець, якого звільнено на підставі п.1 ч.1 цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Законом України № 440-ІХ від 14.01.2020р. «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» (набрав чинності 13.02.2020р.) норму ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» доповнено новим абзацом, відповідно до якого суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення

За змістом ст.36 КЗпП України зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору.

Відповідно до ст.49-2 КЗпП України (в редакції до початку лютого 2020 року) про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (ч.2 ст. 49-2 КЗпП України).

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно у разі якщо вивільнення є масовим відповідно до ст.48 Закону України «Про зайнятість населення».

02.02.2020р. набрав чинності Закон України № 378-IX від 12.12.2019р. «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України», яким норму ст.49-2 КЗпП України доповнено її новою частиною такого змісту: «Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу, здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень».

До внесення змін у ст.49-2 КЗпП України (Законом № 378-IX), та до внесення змін у ст.87 Закону України «Про державну службу» (Законом № 440-ІХ) законодавство про працю не передбачало особливого порядку вивільнення працівників, які мають статус державних службовців у випадках змін в організації виробництва і праці.

Так, при вивільненні зазначених працівників враховувалось переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством, а звільнення з підстав, зазначених у п.п.1, 2, 6 ст.40 КЗпП України, допускалось, якщо неможливо було перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Із набранням чинності Законом України № 378-IX від 12.12.2019р. «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» (02.02.2020р.) та Законом України «Про державну службу» в редакції Закону № 440-ІХ від 14.01.2020р (13.02.2020р.) у разі вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу» на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України суб`єкт призначення або керівник державної служби може, але не зобов`язаний пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).

При цьому аналіз наведеної правової норми дає підстави для висновку, що саме за наявності будь-якої вакантної посади державної служби у тому самому державному органі суб`єкт призначення ініціює відповідну пропозицію державному службовцю.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16.06.2021р. у справі № 440/1964/20, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Предметом спору у цій справі є питання правомірності наказу Львівської митниці ДФС № 221-о від 17.04.2020р. «Про звільнення ОСОБА_1 », яким позивача звільнено 22.04.2020р. року із посади заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення № 5 митного поста «Рава-Руська» Львівської митниці ДФС відповідно до п.4 ч.1 ст.83, п.1 ч.1 ст.87 Закону України № 889-VIII від 10.12.2015р. «Про державну службу», п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону № 889-VIII станом на момент початку процедури звільнення позивача, а саме на момент ознайомлення позивача із попередженням про наступне звільнення, так само і на час видання оскаржуваного наказу № 221-о від 17.04.2020р. «Про звільнення ОСОБА_1 » було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми спеціального законодавства (Закон № 889-VIII у редакції з 13.02.2020р).

Під час судового розгляду встановлено, що станом на 11.03.2021р. в Галицькій митниці Держмитслужби були наявні 269 вакантних посад державної служби, станом на 11.04.2020р. - 243 вакантних посад державної служби. При цьому була наявна вакантна посада заступника начальника митного поста начальника відділу. Така посада є рівнозначною з посадою, яку займав ОСОБА_1 .

Таким чином, при наявності вакантних посад та рівнозначної посади керівником державної служби не було запропоновано позивачу рівнозначну посаду державної служби.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на керівника державної служби з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, керівник державної служби є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися в державному органі протягом цього періоду та які існували на день звільнення.

Однак, як встановлено судом під час розгляду справи, з моменту попередження про наступне вивільнення (11.03.2020р.) і по дату звільнення з державної служби (22.04.2020р.) відповідачем не пропонувалось позивачу іншої рівноцінної посади державної служби, та/або іншої роботи (посади державної служби), що свідчить про порушення процедури звільнення, передбаченої ст.87 Закону України Про державну службу.

Оскільки штатним розписом відповідача Галицькою митницею Держмитслужби підтверджується наявність вакантних посад, а тому він повинен був пропонувати позивачу наявні вакантні посади.

Також відповідачем Львівською митницею ДФС не надано доказів про те, що при скороченні штату були залишені працівники із більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці ніж позивач.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в ч.2 ст.42 КЗпП України.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен з`ясовувати сам суб`єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 11.07.2018р. у справі № 816/1232/17.

В роз`ясненнях, наданих Національним агентством України з питань державної служби № 48-р/з від 14.02.2018р., вказано, що скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу є підставою для припинення державної служби у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу». При цьому такому державному службовцю за наявності вакантних посад у державному органі має бути запропонована інша рівноцінна посада державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції інша робота (посада державної служби) у цьому державному органі.

Під час судового розгляду справи відповідачем Львівською митницею ДФС жодним чином не обґрунтовано, чому за наявності вакантних посад у реорганізованому державному органі суб`єкт призначення не запропонував їх позивачу, зважаючи на його тривалий безперервний стаж роботи у митних органах, позитивну характеристику тощо.

Наказом Галицької митниці Держмитслужби № 20 від 02.12.2019р. введено в дію штатний розпис на 2019 рік Галицької митниці Держмитслужби, який затверджено головою Державної митної служби України у кількості 1150 штатних одиниць (Т.1, а.с.262-281).

Відповідно до штатного розпису на 2019 рік Львівської митниці ДФС, такий було затверджено в.о.голови ДФС 25.02.2019р. у кількості 948 штатних одиниць (Т.1, а.с.186-199).

Отже, скорочення штату або чисельності працівників в результаті реорганізації Львівської митниці ДФС шляхом приєднання її до Галицької митниці ДМСУ не відбулось.

З урахуванням наведеного, на момент винесення попередження, так і на момент звільнення позивача, у Галицькій митниці Держмитслужби були наявні рівнозначні вакантні посади, посаді з якої звільнено ОСОБА_1 .

Додатково колегія суддів враховує, що оскаржуваний наказ Львівської митниці ДФС № 221-о від 17.04.2020р. «Про звільнення ОСОБА_1 » жодним чином не обґрунтований критеріями, які приймались суб`єктом призначення до уваги при вирішенні питання про переведення працівників Львівської митниці ДФС до Галицької митниці Держмитслужби, чи вивчалась особова справа позивача, чи вирішувалась питання про можливість його залишення на державній службі, не було запрошено позивача на співбесіду для вирішення даного питання.

За таких умов суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 протиправно звільнено з Львівської митниці ДФС 22.04.2020р., тому він підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого його було незаконно звільнено, тобто, на посаді заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення № 5 митного поста «Рава Руська» Львівської митниці ДФС, з наступного дня після звільнення - з 23.04.2020р.

Також згідно пояснень представника позивача питання стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу вирішено в судовому порядку за окремим позовом ОСОБА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги, зокрема, щодо розгляду заяв позивача щодо звільнення в порядку переведення, не мають самостійного значення, оскільки не впливають на загальний висновок суду щодо вирішення спору. Тому апеляційний суд вважає, що їх докладний аналіз є зайвим.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову.

Із урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов є частково підставним та обґрунтованим, а тому підлягає до часткового задоволення, з вищевикладених мотивів.

Згідно вимог ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Галицьку митницю Держмитслужби.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування останнього колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22.09.2021р. в адміністративній справі № 140/6353/20 залишити без задоволення, а вказане рішення суду - без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Галицьку митницю Держмитслужби.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку лише у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді В. З. Улицький
С. М. Кузьмич
Дата складання повного тексту судового рішення: 12.01.2022р.