Справа № 380/1621/20
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2022-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 січня 2022 рокуЛьвівСправа № 380/1621/20 пров. № А/857/18794/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Кушнерика М.П., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції Гулик А.Г.,

час ухвалення рішення 20.05.2021 року,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 25.05.2021 року,

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач) в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 07.10.2019 року за № 697 про відмову в наданні довідки про вартість не отриманого речового майна, що належало позивачу до видачі станом на 04.10.2019 року та виплатити компенсацію за не отримане речове майно; зобов`язати відповідача надати позивачу довідку про вартість неотриманого речового майна станом на 04.10.2019 року та провести розрахунок за неотримане речове майно станом на 04.10.2019 року; визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 та 2019 рік у розмірі місячного грошового забезпечення; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2018 та 2019 роки у розмірі місячного грошового забезпечення; визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04.10.2019 року; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04.10.2019 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення відповідача від 07.10.2019 року за № 697 про відмову в наданні позивачу довідки про вартість неотриманого речового майна, що належало йому до видачі станом на 04.10.2019 року. Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію вартості неотриманого речового майна станом на 04.10.2019 року. Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не розгляду рапорту позивача про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік та за 2019 рік. Зобов`язано відповідача розглянути рапорти позивача про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік і за 2019 рік та прийняти рішення про надання або про відмову у наданні такої допомоги. Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04.10.2019 року. Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04.10.2019 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та не встановлення всіх обставин справи, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивач не має календарної вислуги за останнім контрактом більше ніж 5 років, а тому він не набуває права на отримання речового майна, яке він отримав під час військової служби за останнім контрактом та, відповідно, і грошової компенсації за нього. Відповідач вважає, що в даному випадку підстави для складання довідки про вартість речового майна, що належить до видачі позивачу, відсутні. Позивачу відмовлено у виплаті матеріальної допомоги, оскільки зазначена ним підстава для виплати порівняно з підставами інших військовослужбовців, яким виплачено матеріальну допомогу є менш значимою, а також виходячи з обмеженого фінансування.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.1 ч.1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до переконання, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 30.09.2019 року № 405 позивача звільнено з військової служби у відставку відповідно до підпункту «в» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно з наказом відповідача (по стройовій частині) від 04.10.2019 року № 217 позивача виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Грошову компенсацію на оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань не отримав.

Позивач звернувся до відповідача з рапортом від 04.12.2018 року, в якому просив надати дозвіл на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2018 році у розмірі місячного грошового забезпечення.

Згідно з протоколом засідання комісії для розгляду рапортів від 18.12.2018 року № 6 вказаною комісією затверджено перелік військовослужбовців, яким підлягає виплаті матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у 2018 році. Прізвища позивача у вказаному списку немає.

01.10.2019 року позивач звернувся до відповідача із рапортом, в якому просив надати дозвіл на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2019 році у розмірі місячного грошового забезпечення у зв`язку з хворобою, до якого долучив свідоцтво про хворобу № 809.

Згідно з протоколом загальних зборів відповідача № 4 від 29.03.2019 року вирішено першочергово виплату матеріальної допомоги, а саме: смерть рідних по крові (8000 грн), важкий стан здоров`я військовослужбовця або членів його сім`ї (10000 грн). Решту допомоги вирішено розподілити між всіма військовослужбовцями, які потребують матеріальної допомоги.

У відповіді від 09.10.2019 року № 740т на рапорт позивача виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2019 році зазначено, що вказана позивачем підстава для отримання матеріальної допомоги є менш значною, ніж підстави інших військовослужбовців, яким така допомога, призначена. Тому вказаний рапорт не підлягає задоволенню.

01.10.2019 року позивач звернувся до відповідача із рапортом, в якому просив надати дозвіл на нарахування грошової компенсації за неотримане речове майно у зв`язку зі звільненням з військової служби.

Позивач звернувся до відповідача з рапортом (а.с. 18) про надання довідки про вартість речового майна, що належить позивачу до видачі на час звільнення. Також просить надати відповідь щодо невиплати грошової компенсації за неотримане речове майно та невиплати матеріальної допомоги відповідно до рапортів від 01.10.2019 року.

Відповідач листом від 07.10.2019 року № 697 повідомив позивача про те, що календарна вислугу позивача станом на 01.10.2019 року становить 4 роки 7 місяців 10 днів. Право на компенсацію за неотримане майно мають військовослужбовці за наявності календарної вислуги більше 5 років. У зв`язку з недостатністю календарної вислуги років позивач права на відповідну компенсацію не набув.

Відповідач листом від 09.10.2019 року № 740 повідомила позивача про те, що військовій частині виділено недостатньо коштів для виплати матеріальної допомоги усім потребуючим. Тому на загальних зборах офіцерів військової частини НОМЕР_1 визначені причини на першочергову виплату матеріальної допомоги, а саме: смерть рідних по крові, важкий стан здоров`я військовослужбовця або членів його сім`ї. Відповідач вказує, що зазначена позивачем підстава для виплати допомоги, порівняно з підставами інших військовослужбовців, яким виплачено матеріальну допомогу, є менш значимою.

Вирішуючи спірні правовідносини колегія суддів виходить з наступного.

Щодо права позивача на отримання довідки про вартість неотриманого речового майна та компенсації за нього апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-XII (далі Закон № 2232) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Ч. 1 ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011) передбачає, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою КМУ від 16.03.2016 року № 178 затв. Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Постанова № 178), який передбачає, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

П. 3 Постанови № 178 визначає, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Згідно п. 4, 5 Постанови № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

З аналізу вищенаведеного колегія суддів приходить до висновку, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.

Застосовування в п. 3 Постанови № 178 словосполучення «у разі звільнення з військової служби», а не, наприклад, «при звільненні з військової служби», дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).

Отже, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

У зв`язку з тим, що з позивачем не було проведено повного розрахунку, він звертався до відповідача з рапортом про надання довідки про вартість неотриманого речового майна та грошової компенсації за неотримане речове майно (а.с. 16, 18), проте відповідачем було відмовлено у наданні відповідної довідки та виплаті компенсації.

Щодо посилання відповідача на абз.9 п.4 розділу ІІІ Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затв. наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 № 232 (з наступними змінами, далі - Інструкція), згідно якого особам офіцерського, сержантського, старшинського та рядового складу, які проходили військову службу за контрактом, нарахування заборгованості здійснюється під час звільнення в запас або у відставку військовослужбовців, які були прийняті на військову службу за контрактом із запасу, нараховується заборгованість за наявності календарної вислуги більше ніж 5 років, пропорційно часу, який минув з настання права на отримання речового майна, що не було отримане під час проходження служби в повному обсязі, то колегія суддів вважає таке необґрунтованим з огляду на таке.

За змістом наказу № 335 від 26.11.2019 року позивача звільнено з військової служби відповідно до підпункту «в» ст. 26 Закону № 2232.

Разом з тим, варто зазначити, що згідно Інструкції, грошова компенсація вартості речового майна надається військовослужбовцям за наявності календарної вислуги більше ніж 5 років, то згідно з ч. 1 ст. 91 Закону № 2011 порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

При цьому, Постановою № 178 така умова компенсації вартості за не отримане речове майно не передбачена.

Згідно з ч. 3 ст. 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України. Отже, суд застосовує Постанову № 178, як нормативний акт вищої сили, а не наказ Міністерства оборони України.

Факт перебування позивача у запасі перед укладенням контракту не змінює правового регулювання та необхідності застосування до спірних правовідносин норм Постанови № 178, яка не ставить в залежність виплату компенсації вартості речового майна та наявність вислуги років. Така компенсація має виплачуватись незалежно від підстав звільнення.

Щодо твердження відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду, апеляційний суд зазначає наступне.

Віднесення справ стосовно невиплати військовослужбовцям, звільненим з військової служби, грошової компенсації за неотримане речове майно, до юрисдикції адміністративних судів робить актуальним питання про строки звернення до суду за захистом цього права, оскільки фактично спір стосується відновлення майнового стану у зв`язку із неотриманням належного їм речового майна під час проходження служби.

Колегія суддів указує що предметом у зазначеній категорії справ, належать, до категорії справ щодо проходження публічної служби, однак безпосередньо стосується порушення майнових прав особи, яке пов`язане зі звільненням з публічної служби.

Відповідно до ст. 12 Закону № 2011 у зв`язку із особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, в якості гарантій соціального і правового захисту військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

До таких гарантій належить і продовольче, речове та інше забезпечення військовослужбовців, визначене ст. 91 вищевказаного Закону, в тому числі і речове забезпечення військовослужбовців або грошова компенсація вартості за неотримане речове майно.

Дана компенсація не входить до складу грошового забезпечення та до виплат, які б належали позивачу при звільненні, та носить одноразовий характер.

Специфічний характер правовідносин у категорії спорів, що розглядаються, у яких на публічно-правовий характер спору накладається майновий аспект, змушує брати до уваги ці особливості при визначенні того, які норми визначають строки звернення до суду для цих справ.

В той же час враховуючи специфіку публічно - правових спорів, для вирішення яких КАС України визначені спеціальні строки, то колегія суддів вважає достатнім строком для реалізації позивачем права звернення до суду за захистом порушеного права загальний шестимісячний строк, встановлений ч. 2 ст. 122 КАС України.

Вказана позиція підтримана Верховним судом у постанові від 04.07.2019 року у справі № 821/2/18.

Таким чином, строк звернення до суду позивачем не пропущено.

Посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі № 620/1982/19 не береться апеляційним судом до уваги, оскільки спір у вказаній справі стосувався стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає таке.

Ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на наведене та з метою ефективного захисту права позивача апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність видачі довідки про вартість неотриманого речового майна та проведення розрахунку із позивачем за неотримане речове майно на підставі виданої довідки.

Щодо компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій колегія суддів зазначає наступне.

Ст. 4 Закону України «Про відпустки» передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до ст. 16-2 вищевказаного Закону учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій надаються пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідно до ч.8 ст. 10-1 Закону № 2011 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Згідно з ч. 14 ст. 10-1 Закону № 2011 у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до п. 17 ст. 10-1 Закону № 2011 в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з п. 18 ст. 10-1 Закону № 2011 в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

В той же час, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону № 2011, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Поняття особливого періоду визначено абз. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України від 21.10.1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відповідно до якого особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Ст. 1 Закону України «Про оборону України» визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.

Однак, норми Закону № 2011 не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Судом встановлено, що при звільненні позивача з військової служби відповідач не провів виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2019 рік.

Доказів протилежного ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не подано.

Крім того, відповідно до п. 3 розд. XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затв. Наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року № 260 у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби, їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки.

В даному випадку спеціальним законом, яким підлягає застосуванню до спірних правовідносин, є Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», який і надає пільгу у вигляді права одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік учасникам бойових дій, до яких і відноситься позивач.

Не використання такого виду додаткової відпустки під час проходження військової служби повинно відшкодовуватись у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби шляхом виплати компенсації за всі невикористані ними дні додаткової відпустки.

Щодо вимоги про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018-2019 роки апеляційний суд звертає увагу на наступне.

П. 2 постанови КМУ від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі Постанова № 704) встановлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно п. 5 Постанови № 704 керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надано право, серед іншого, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Згідно п. 1,2 розділу ХХIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затв. наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260 (далі Порядок), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення. Військовослужбовцям, прийнятим (призваним) на військову службу із запасу, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань виплачується в календарному році, у якому вони призначені та вступили до виконання обов`язків за посадами.

Відповідно до п. 7 розділу ХХIV Порядку розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

Згідно п. 9 розділу ХХIV Порядку виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Відповідно до п. 9 наказу Міністерства оборони України № 65 від 15.02.2018 року «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2018 рік» матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань виплачувати військовослужбовцям у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення. Накази про виплату матеріальної допомоги видавати виключно в межах доведених граничних обсягів видатків та отриманих асигнувань на виплату з урахуванням порядку, передбаченого пунктом 7 вказаного наказу після розгляду заяв військовослужбовців. У заявах про виплату матеріальної допомоги зазначаються конкретні причини (важкий стан здоров`я військовослужбовця або членів його сім`ї, смерть рідних по крові або шлюбу, пожежа або стихійне лихо та з інших соціально-побутових питань), які стали підставою для порушення клопотання, та розмір потреби.

Наказом від 06.08.2018 року № 257ад «Про створення комісії для розгляду рапортів про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2018 році» призначено та затверджено склад комісії військової частини НОМЕР_1 для розгляду рапортів з клопотанням про виплату у 2018 році матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовцям відповідача. Комісія в своїй діяльності керуватися Порядком № 260.

Суд встановив, що позивач звернувся до відповідача з рапортом від 04.12.2018 року, в якому просив надати дозвіл на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2018 році у розмірі місячного грошового забезпечення.

Згідно з протоколом засідання комісії для розгляду рапортів від 18.12.2018 року № 6 вказаною комісією затверджено перелік військовослужбовців, яким підлягає виплаті матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у 2018 році. Прізвища позивача у вказаному списку немає.

Оцінивши в сукупності докази суд дійшов висновку, що рішення про надання/ненадання грошової допомоги на підставі рапорта позивача, зазначена комісія не приймала. Також відповідач не надав суду жодних доказів отримання позивачем протоколу засідання комісії для розгляду рапортів від 18.12.2018 року № 6, з якого він міг би дізнатись про порушення свого права.

Відповідно до п. 7 наказу Міністерства оборони України № 30 від 25.01.2019 року «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2019 рік» матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань (далі - матеріальна допомога) виплачувати військовослужбовцям у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення (без урахування винагород).

Накази про виплату матеріальної допомоги видавати виключно в межах доведених граничних обсягів видатків та отриманих асигнувань на її виплату з урахуванням порядку, передбаченого пунктом 5 цього наказу, після розгляду заяв військовослужбовців.

У заявах про виплату матеріальної допомоги зазначаються конкретні причини (важкий стан здоров`я військовослужбовця або членів його сім`ї, смерть рідних по крові або шлюбу, пожежа або стихійне лихо та з інших соціально-побутових питань), які стали підставою для порушення клопотання, та розмір потреби.

Відповідно до п. 5 вищезазначеного наказу виплати здійснюються в такій послідовності: розрахунки зі звільненими військовослужбовцями; щомісячне грошове забезпечення військовослужбовцям, винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах, у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, інших заходах в умовах особливого періоду; грошова допомога для оздоровлення; інші одноразові додаткові види грошового забезпечення, індексація грошового забезпечення.

Системний аналіз наведених вище норм дозволяє зробити висновок, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань вважається одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців і входить до його складу. Така надається військовослужбовцям, в межах асигнувань, у розмірі, що не перевищує розміру місячного грошового забезпечення, за їх заявою на підставі наказу командира військової частини.

01.10.2019 року позивач звернувся до відповідача із рапортом, в якому просив надати дозвіл на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2019 році у розмірі місячного грошового забезпечення у зв`язку з хворобою, до якого долучив свідоцтво про хворобу № 809.

Згідно з протоколом загальних зборів відповідача № 4 від 29.03.2019 року вирішено першочергово виплачувати матеріальну допомогу, у таких випадках: смерть рідних по крові (8000 грн), важкий стан здоров`я військовослужбовця або членів його сім`ї (10000 грн). Решту допомоги вирішено розподілити між всіма військовослужбовцями, які потребують матеріальної допомоги. Прізвище позивача у вказаному протоколі відсутнє.

У відповіді від 09.10.2019 року № 740 (а.с. 20) на рапорт позивача про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2019 році зазначено, що вказана позивачем підстава для отримання матеріальної допомоги є менш значною, ніж підстави інших військовослужбовців, яким така допомога, призначена. Тому вказаний рапорт не підлягає задоволенню.

Проте, суд не може погодитись з таким твердженням, оскільки відповідачем не було надано доказів, що у всіх інших військовослужбовців, яким виплатили спірну допомогу підстави були більш значимі та це не досліджувалось і судом першої інстанції.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що питання про надання грошової допомоги на підставі рапорта позивача на засіданні комісії для розгляду рапортів з клопотанням про виплату у 2019 році матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 не розглядалось. Відповідне рішення за вказаним рапортом не приймалось.

Сама по собі відповідь відповідача від 09.10.2019 року № 740 не є рішенням за результатами розгляду рапорта позивача від 01.10.2019 року, оскільки таке має прийматися за результатами розгляду на засіданні відповідної комісії.

Разом з тим, відповідач не подав суду належних та допустимих доказів щодо прийняття рішення комісією для розгляду рапортів з клопотанням про виплату у 2019 році матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовців відповідача про відмову позивачу у наданні матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за результатом розгляду його рапорта.

Колегія суддів погоджується з твердженням відповідача про те, що повноваження щодо надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є саме дискреційними повноваженнями відповідача, які регулюються вимогами чинного законодавства, разом з цим, зазначає, що відповідач зобов`язаний, за наявності визначених умов, виплатити таку допомогу.

Натомість, відповідачем зазначено, що отриманих асигнувань бюджетних коштів на виплату матеріальної допомоги позивачу було недостатньо та вказані позивачем підстави є менш значною, ніж підстави інших військовослужбовців, яким така допомога, призначена.

Варто звернути увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 21.11.2018 року у справі № 824/166/15-а, відповідно до якої держава не може відмовляти у здійсненні особі певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає та відповідності особи умовам, що ставляться для їх отримання.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 року зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (рішення у справі «Бурдов проти Росії» № 59498/00, пар. 35, ECHR 2002-III) (пункти 23, 26).

У рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Будченко проти України» від 24.04.2014 року, вказано, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000-І) (пункт 40).

Апеляційний суд зазначає, що у зв`язку з тим, що комісія не прийняла жодного рішення за результатом розгляду рапортів позивача, суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2018 та 2019 роки у розмірі місячного грошового забезпечення є передчасними, а тому слід зобов`язати відповідача розглянути рапорт позивача про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовців, та прийняти відповідне рішення за результатами його розгляду у відповідності до вимог чинного законодавства.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 308,311,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року у справі № 380/1621/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді М. П. Кушнерик
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 12 січня 2022 року.