Справа № 400/12989/21
Суддя: Ярощук В.Г.
Дата ухвалення: 2022-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2022 р. № 400/12989/21
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Ярощук В.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідача:Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54020,

про:визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

17 грудня 2021 року до Миколаївського окружного адміністративного суду (далі-Суд) надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі-позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі - відповідач), про:

визнання протиправними дій відповідача по відмові позивачу в зарахуванні до стажу, який враховується при обчислені щомісячного довічного утримання грошового утримання судді у відставці, календарного періоду проходження строкової військової служби з 10.11.1970 по 15.01.1973 та половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі з 01.09.1973 по 01.07.1977, а також в частині встановлення йому розміру щомісячного утримання судді у відставці на рівні 86% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді;

зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці - позивачу-, з урахуванням стажу - 43 роки 1 місяць 2 дні, із зарахуванням до стажу його роботи половини строку навчання, який становить 1 рік 11 місяців за денною формою навчання у вищому юридичному навчальному закладі-Харківському юридичному інституті з 01.09.1973 по 01.07.1977; період проходження строкової військової служби з 10.11.1970 по 15.01.1973 який становить 2 роки 2 місяці 5 днів, встановивши щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 96% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, на підставі довідки Миколаївського апеляційного суду від 26.02.2020 за вих. № 8-15/30/2020, здійснивши такий перерахунок починаючи з 19.02.2020 та виплатити різницю між належною до сплати сумою щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та фактично виплаченою.

Позов обґрунтовано тим, що в Прикінцевих і перехідних положеннях Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон № 1402-VIII), зазначено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на момент їх призначення (обрання). Зарахування до стажу роботи на посаді судді половини строку навчання у вищому навчальному закладі та календарний період проходження строкової військової служби що, передбачалося Указом Президента України від 10.07.1995 № 584/95 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" та постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 № 865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів". Стаж позивача на посаді судді, з урахуванням періоду строкової військової служби та половини строку навчання у вищому навчальному закладі, становить 43 роки 01 місяць 02 дні, у зв`язку з чим відсоток суддівської винагороди для обчислення позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці повинен становити 96, а не 86 відсотків.

Відповідач правом на подачу відзиву не скористався. На підставі частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши заяви по суті, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, Суд встановив наступне.

Позивач є суддею Миколаївського апеляційного суду у відставці та з 17.08.2017 отримує в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Миколаївській області щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці.

Відповідно до розрахунку Миколаївського апеляційного суду від 16.08.2017 № 4-90 стаж роботи позивача, який надавав йому право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, станом на день звільнення з посади (16.08.2017 року становив 43 роки 01 місяць 02 дні. До цього стажу включені такі періоди:

- строкова служба в армії (10.11.1970-15.01.1973) - 02 роки 02 місяці 05 днів;

- навчання на денному відділенні Харківського юридичного інституту (01.09.1973-01.07.1977) - 01 рік 11 місяців;

- робота на посаді судді Миколаївського районного суду Миколаївської області (21.08.1978-05.07.1982) - 03 роки 01 місяць 12 днів;

- робота на посаді судді обласного суду, нині-апеляційного суду Миколаївської області (05.07.1982 - 19.08.2017) - 35 років 01 місяць 02 дні.

З 17.08.2017 позивач отримує в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Миколаївській області щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці.

Рішенням від 22.10.2020 у справі № 400/3385/20, яке набрало законної сили 24.11.2020, Миколаївський окружний адміністративний суд зобов`язав відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки Миколаївського апеляційного суду від 26.02.2020 № 8-15-30-2020 з 19.02.2020.

Рішенням від 25.11.2020 № 75, виконуючи рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 22.10.2020 року у справі № 400/3385/20, відповідач здійснив позивачу перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 19.02.2020, виходячи з відсотка суддівської винагороди судді який працює, - 86 %. Зазначений відсоток відповідач обчислив, не зарахувавши до стажу позивача на посаді судді такі періоди, як половину навчання у вищому навчальному закладі та період проходження строкової військової служби. За розрахунком відповідача, суддівський стаж позивача обчислений відповідачем у 38 роки 11 місяців 27 днів.

Зазначені обставини підтверджуються копією рішення відповідача від 25.11.2020 № 75.

В матеріалах справи міститься заява позивача до відповідача про здійснення належного перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці та лист-відповідь від відповідача в якому він посилається на частину третю статтю 142 Закону № 1402, де зазначено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 % суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на 2 % грошового утримання судді. Також відповідач зазначає, що в матеріалах пенсійної справи стаж позивача на посаді судді складає 38 років 11 місяців 27 днів.

Ухвалюючи рішення у справі, суд виходить з такого.

Згідно з частиною третьою статті 142 Закону № 1402-VIII станом на дату здійснення відповідачем перерахунку позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (25.11.2020) щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Відповідно до абзацу 4 пункту 34 Прикінцевих і перехідних положень Закону № 1402-VIII судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Спірні правовідносини стосовно стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного утримання, крім роботи на посадах судів України, регулюються Законом України "Про статус суддів" від 15.12.1992 № 2862-ХІІ (далі Закон № 2862-ХІІ), а також Указом Президента України від 10.07.1995 № 584/95 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" та постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 № 865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів", які були чинними на час обрання позивача суддею та набуття ним стажу роботи не менше 10 років безпосередньо на посаді судді, що відповідно до вказаних нормативних актів було умовою зарахування у зазначений вище стаж певних інших періодів роботи та певного строку навчання, крім роботи на посадах суддів судів України.

Абзац другий частини четвертої статті 43 Закону № 2862-ХІІ зі змінами, внесеними Законом України від 24.02.1994 № 4015-ХІІ "Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про статус суддів" передбачає, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно із частиною першої статті 25 Конституційного Договору від 08.06.1995 № 1к/95-ВР між Верховною Радою України та Президентом України "Про основні засади організації та функціонування державної влади і місцевого самоврядування в Україні на період до прийняття нової Конституції України", Президент України в межах своїх повноважень видає укази і розпорядження, які є обов`язковими для виконання на всій території України, дає їх тлумачення (зазначений Договір був чинний на момент видання Президентом України Указу Президента України від 10.07.1995 № 584/95 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" та втратив чинність із набранням чинності Конституцією України 28.06.1996).

Відповідно до пункту 1 Розділу XV "Перехідні положення" Конституції України закони та інші нормативні акти, прийняті до набуття чинності цією Конституцією, є чинними у частині, що не суперечить Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 106 Конституції України, Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України.

Відповідно до частини першої статті 117 Конституції України, Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Згідно із статтею 1 Указу Президента України від 10.07.1995 № 584/95 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" (стаття втратила чинність 20.03.2008), чинної на час набуття позивачем стажу роботи безпосередньо на посаді судді, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Крім того, згідно з абзацом 2 пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 № 865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів" (яка діяла одночасно із Законом № 2862-XII; втратила чинність 01.01.2012), доповненим згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11.06.2008 № 545, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Стаття 58 Конституції України закріплює, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з вимогами статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до частини шостої статті 47 та пункту 8 частини четвертої статті 48 Закону № 2453-VI незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Частина перша статті 126 Конституції України визначає, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11.10.2005 № 8-рп/2005, право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. Надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.

Крім того, Конституційний Суд України у мотивувальній частині рішення від 14.12.2011 № 18-рп/2011 вказав на неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.

До цього Конституційний Суд України неодноразово висловлював аналогічні правові позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у рішеннях, а саме: від 24.06.1999 № 6-рп/99, від 20.03.2002 № 5-рп/2002 (справа про пільги, компенсації та гарантії), від 01.12.2004 № 19-рп/2004 (справа про припинення дій чи обмеження пільг, компенсацій та гарантій), від 11.10.2005 № 8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18.06.2007 № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів); рішення від 22.05.2008 № 10-рп/2008.

Також в рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013 № 3-рп/2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абзацу 2 розділу 11 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", статті 138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).

Відповідно до пункту 11 Основних принципів незалежності судових органів (схвалені резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року) термін повноважень суддів, їх незалежність, безпека, відповідна винагорода, умови служби, пенсії і вік виходу на пенсію повинні належним чином гарантуватися законом.

Вищенаведене узгоджується з положеннями Європейської хартії про закон "Про статус суддів" від 10.07.1998, згідно з якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Згідно із пунктом 54 Рекомендації CM/Rес (2010)12) від 17.11.2010 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки - "оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов`язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв`язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці".

Виходячи з наведеного, конституційний статус судді зумовлює обов`язок держави гарантувати достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці - щомісячне довічне грошове утримання. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а виступає засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Ураховуючи викладене вище, суд зазначає, що законодавством, яке діяло на момент призначення (обрання) позивача на посаду, було передбачено право судді на зарахування до стажу, яке дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, календарного періоду проходження строкової військової служби, а також часу роботи на посадах прокурорів і слідчих.

Суд вважає, що стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та призначення щомісячного довічного грошового утримання є єдиним, обраховується та встановлюється (з`ясовується) Вищою радою правосуддя під час розгляду заяви про відставку (прийняття рішення про звільнення) і застосовується як для прийняття рішення про відставку, так і для встановлення щомісячного довічного грошового утримання та визначення його розміру.

Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 06.03.2018 у справі № 308/6953/17, від 19.06.2018 у справі № 243/4448/17, від 11.09.2018 у справі № 428/4671/17, від 01.10.2018 у справі № 541/503/17, від 17.10.2018 у справі № 140/263/17, від 23.10.2018 у справі № 686/10100/15-а.

Крім цього, Суд враховує, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформовано підхід, відповідно до якого засадничою складовою принципу верховенства права є принцип правової визначеності. Зокрема, у рішенні ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії» від 28.11.1999 (заява № 28342/95) зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (пункт 61).

Відповідно до правової позиції, сформованої в абзаці третьому пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 № 8-рп/2005, правова передбачуваність та правова визначеність необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Церква Бессарабської Митрополії та інші проти Молдови» від 13.12.2001 (заява № 45701/99) зазначено, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (пункт 109).

Отож, враховуючи вищенаведені рішення Конституційного Суду України та ЄСПЛ, частину третю статті 142 Закону № 2453-VI, статтю 1 Указу Президента України від 10.07.1995 № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів», Суд дійшов до висновку, що позивач мав законні очікування, що після звільнення його з посади судді за заявою про відставку йому постійно виплачуватиметься щомісячне довічне грошове утримання з урахуванням стажу роботи на посаді судді, половини строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та періоду проходження строкової військової служби.

Тобто позивач очікував, що набуте на підставі чинного законодавства його право на щомісячне довічне грошове утримання не буде звужене відповідачем зазначеним вище чином.

Отож, невключення до відповідного стажу роботи на посаді судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та періоду проходження строкової військової служби в армії, і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді, є неправомірним.

Ураховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що до стажу роботи позивача, який надає йому право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, повинні бути зараховані половина строку навчання на денному відділенні у Харківському юридичному інституті (01 рік 11 місяців) та строкова військова служба в армії (02 роки 02 місяці 05 днів).

Отже, загальний стаж роботи судді позивача, що дає йому право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, становить 43 роки 01 місяць 02 дні.

Відповідно щомісячне довічне грошове утримання позивача повинно йому виплачуватись відповідно до частини третьої статті 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в розмірі 96 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді:

кількість повних років на посаді понад 20 років становить 23 роки (43-20=23);

50 % + 23*2% = 96 %.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.11.2018 у справі № 559/443/17 та від 09.11.2018 у справі № 713/1064/17.

За приписами частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі вищенаведеного суд вважає обґрунтованими позовні вимоги щодо протиправності перерахунку щомісячного довічного грошового утримання позивача виходячи з 86 відсотків суддівської винагороди, та зобов`язання відповідача провести такий перерахунок виходячи з 96 відсотків такої винагороди.

Судові витрати у справі становить судовий збір у сумі 908 грн, сплачений позивачем за подання позовної заяви за квитанцією від 16.12.2021 б/н, який, відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, належить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача

Керуючись статтями 2, 19, 22, 139, 241-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54020; ідентифікаційний код за ) задовольнити.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України щодо відмови ОСОБА_1 в зарахуванні до стажу, який враховується при обчислені щомісячного довічного утримання грошового утримання судді у відставці, календарного періоду проходження строкової військової служби з 10.11.1970 по 15.01.1973 та половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі з 01.09.1973 по 01.07.1977, а також в частині встановлення йому розміру щомісячного утримання судді у відставці на рівні 86 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 , з урахуванням стажу 43 роки 01 місяць 02 дні, із зарахуванням до стажу його роботи половини строку навчання, який становить 01 рік 11 місяців за денною формою навчання у вищому юридичному навчальному закладі - Харківському юридичному інституті з 01.09.1973 по 01.07.1977; період проходження строкової військової служби з 10.11.1970 по 15.01.1973, який становить 02 роки 02 місяці 05 днів, встановивши щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 96 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, на підставі довідки Миколаївського апеляційного суду від 26.02.2020 за вих. № 8-15/30/2020, здійснивши такий перерахунок починаючи з 19.02.2020 та виплатити різницю між належною до сплати сумою щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та фактично виплаченою.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54020; ідентифікаційний код за ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 908,00 гривень.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

6. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду (адреса: проспект Гагаріна, 19-21, м. Одеса, 65039).

Суддя В.Г.Ярощук

Рішення складено в повному обсязі 12.01.2022