Справа № 320/4926/21
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2022-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 січня 2022 року № 320/4926/21
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панченко Н.Д., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ
до суду звернувся ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) (далі Позивач) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (код: 22933548, адреса: 04071, м. Київ, вул. Ярославська, 40), в якому просить суд:

- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області за № 29 від 30.03.2021 року щодо призначення ОСОБА_1 пенсії зі зменшенням пенсійного віку;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду у Київській області ( код ЄДРПОУ ) призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсію зі зменшенням пенсійного віку з моменту досягнення пенсійного віку.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що за твердженням Позивача йому було безпідставно відмовлено в призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, так як посвідченням громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіологічного контролю 4 категорії та довідкою про проживання підтверджено проживання у зоні посиленого радіологічного контролю до 01.01.1993 року тільки 3 роки 7 місяців 28 днів.

Ухвалою суду від 28 квітня 2021 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 26 травня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та запропоновано Відповідачу протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати до суду відзив на позовну заяву.

06 липня 2021 року до суду надійшов відзив від Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, у якому його представник вказав на те, що Позивач не надав підтвердження факту його перебування (проживання) у зоні посиленого радіологічного контролю 4 роки з моменту аварії на ЧАЕС станом на 01.01.1993 року.

02 липня 2021 року до суду надійшло заперечення Позивача на відзив Відповідача, в якому він зазначив, що видання йому посвідчення категорії 4 підтверджує той факт, що він (Позивач) дійсно постійно проживав на території зони посиленого радіоекологічного контролю і станом на 01.01.1993 року проживав у цій зоні не менше 4 років. Також доказом, на переконання Позивача, є довідка, видана Гостомельською селищною радою про те, що Позивач з 21.01.1986 року до 21.01.1987 року був зареєстрований на території зони посиленого радіоекологічного контролю.

Дослідивши подані сторонами матеріали, судом встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 має посвідчення громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіологічного контролю (категорія 4) серії НОМЕР_2 , видане Київською облдержадміністрацією 23 листопада 1993 року (далі Посвідчення).

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, Позивач звернувся до Відповідача із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку в порядку статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідач Рішенням № 29 від 30.03.2021 «Про відмову в призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку» відмовив у призначенні пенсії із зниженням віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у зв`язку із тим, що Посвідчення та довідка, видана виконкомом Гостомельської селищної ради Київської області 24.03.2021 року № 867, підтверджують проживання Позивача у зоні посиленого радіологічного контролю тільки 3 роки 7 місяців та 28 днів. У своїй відмові Відповідач зазначив, що оскільки не виконується умова проживання або роботи у зоні посиленого радіологічного контролю 4 роки до 01.01.1993 року, право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відсутнє.

Не погоджуючись із таким рішенням Відповідача Позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Так, при вирішенні спору суд виходить з наступного.

Щодо правомірності рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області за № 29 від 30.03.2021 року, яким Позивачу було відмовлено в призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку.

Статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» встановлені умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення.

Відповідно до частини 1 статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу (категорії осіб, які постраждали - зменшення віку):

1. Учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС: - які працювали у зоні відчуження з моменту аварії до 1 липня 1986 року незалежно від кількості робочих днів, а з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року - не менше 5 календарних днів - 10 років;

- які працювали у 1987 році у зоні відчуження не менше 14 календарних днів - 8 років

- які працювали з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року у зоні відчуження від 1 до 5 календарних днів, у 1987 році - від 10 до 14 календарних днів, у 1988 році - не менше 30 календарних днів, на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві - не менше 14 календарних днів у 1986 році - 5 років.

2. Потерпілі від Чорнобильської катастрофи:

- евакуйовані з 10-кілометрової зони відчуження у 1986 році - 10 років;

- евакуйовані з інших територій зони відчуження у 1986 році - 8 років;

- особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні безумовного (обов`язкового) відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 2 років 4 роки та додатково 1 рік за кожний рік проживання, роботи, але не більше 9 років;

- особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років;

- особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років;

- особи, які працювали з моменту аварії до 1 липня 1986 року не менше 14 календарних днів або не менше трьох місяців протягом 1986-1987 років за межами зони відчуження на роботах з особливо шкідливими умовами праці (за радіаційним фактором), пов`язаними з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що виконувалися за урядовими завданнями - 2 роки;

Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 01 січня 2022 року.

Призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.

Як було зазначено вище, для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку Позивачем Відповідачу були надані такі документи: посвідчення громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіологічного контролю (категорія 4) серії НОМЕР_2 , видане Київською облдержадміністрацією 23 листопада 1993 року (Посвідчення) та Довідку, видану виконкомом Гостомельської селищної ради Київської області 23.03.2021 № 867 про те, що Позивач з 21.01.1986 року до 21.01.1987 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (гуртожиток). З 08.08.1989 по теперішній час Позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 цього ж селища.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Як встановлено судом, підставою для прийняття Відповідачем рішення про відмову у призначені Позивачеві пенсії зі зниженням пенсійного віку було твердження пенсійного органу про те, що із наданих Позивачем документів підтверджується проживання Позивача у зоні посиленого радіологічного контролю тільки 3 роки 7 місяців та 28 днів, а тому не виконується умова проживання або роботи у зоні посиленого радіологічного контролю 4 роки до 01.01.1993 року.

Крім того, Відповідач у своїй відмові зазначив, що за умови надання Позивачем додаткових документів право виходу на пенсію буде переглянуто.

В той же час, Відповідач не ставить під сумнів надане йому Посвідчення Позивача, яке надає пільги, в тому числі, на отримання пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Суд зазначає, що принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами.

Як вже було встановлено судом, відповідно до вимог абзацу першого частини першої статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон N 796-XII) особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, про що також зазначено у статті 26 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон N 1058-IV).

Як убачається із абзацу шостого пункту 1 частини другої статті 55 Закону N 796-XII особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років мають право на зменшення пенсійного віку на 2 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Згідно зі статтею 65 Закону N 796-XII документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи".

Підпунктом "ґ" п. 7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону N 1058-IV, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року N 122, або довідка військової частини, в складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою проводились роботи по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на цих територіях, видана органами місцевого самоврядування (при призначенні пенсії із застосуванням норм статті 55 Закону N 796-XII.

Таким чином, з аналізу вищезазначених норм можна зробити висновок про те, що єдиним документом, що підтверджує статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та надає право користування пільгами, встановленими законом, зокрема, призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" або "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2019 р. справа N 370/2598/16-ц.

Судом встановлено, що як на дату звернення Позивача до пенсійного органу, так і на дату прийняття ним оскаржуваного рішення, Позивач мав статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи та йому було видано Київською облдержадміністрацією 23 листопада 1993 року посвідчення громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіологічного контролю (категорія 4) серії НОМЕР_2 , яке було дійсним.

Тобто належність Позивача до особи потерпілого від Чорнобильської катастрофи 4 категорії на дату прийняття рішення пенсійним органом про відмову у призначенні пенсії, а саме станом на 30.03.2021, ніким не оспорювалась, а тому Позивач мав право на користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зокрема призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій.

Стосовно тверджень Відповідача про те, що посвідченням громадянина який постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіологічного контролю (категорія 4) серії НОМЕР_2 підтверджено проживання позивача у зоні посиленого радіологічного контролю до 01.01.1993 лише строком 3 роки 7 місяців та 28 днів суд зазначає таке.

Відповідно до положень статті 14 Закону N 796-XII, у редакції, що діяла на дату видачі посвідчення позивачеві, для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи:

1) інваліди з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих від Чорнобильської катастрофи (статті 10 і 11), щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, хворі внаслідок Чорнобильської катастрофи на променеву хворобу, - категорія 1;

2) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження:

- з моменту аварії до 1 липня 1986 року - незалежно від кількості робочих днів;

- з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року - не менше 5 календарних днів;

- у 1987 році - не менше 14 календарних днів, а також потерпілі від Чорнобильської катастрофи;

- евакуйовані у 1986 році із зони відчуження;

- особи, які постійно проживали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття постанови про відселення, - категорія 2;

3) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали:

- у зоні відчуження з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року - від 1 до 5 календарних днів;

- у зоні відчуження в 1987 році - від 1 до 14 календарних днів;

- у зоні відчуження в 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів;

- на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки - не менше 14 календарних днів у 1986 році,

а також потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які:

- постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 року прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій;

- постійно проживають або постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3;

4) особи, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років, - категорія 4.

Враховуючи чинне як на дату прийняття Відповідачем оскаржуваного рішення так і на дату вирішення судом даної справи, посвідчення позивача (категорія 4) серії НОМЕР_2 та законодавчо визначені підстави його видачі, суд дійшов висновку, що твердження Відповідача про не підтвердження факту проживання Позивачем у цій зоні не менше чотирьох років помилковим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Таким чином, рішення Відповідача від 30.03.2021 про відмову у призначені Позивачеві пенсії зі зниженням пенсійного віку у зв`язку з тим, що документами не підтверджено проживання або роботу Позивача у зоні посиленого радіологічного контролю 4 роки до 01.01.1993 року, є необґрунтованим та таким, що прийняте на підставі припущень суб`єкта публічного права, що є неприпустимим, а відтак протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду у Київській області ( код ЄДРПОУ ) призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсію зі зменшенням пенсійного віку з моменту досягнення пенсійного віку суд зазначає таке.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства ("STRETCH v. THE UNITED KINGDOM " № 44277/98).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини"). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність ("MALTZAN (FREIHERR VON) AND OTHERS v. GERMANY " № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).

У пункті 52 рішення у справі "Щокін проти України" (№ 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд однак зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі "Скордіно проти Італії" ("Scordino v. Italy"№ 36813/97).

Відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

У вказаному рішенні Європейський суд з прав людини, з посиланням на закріплений в законодавстві України принцип in dubio pro tributario, зазначив, що органи державної влади повинні віддавати перевагу найбільш сприятливому для людини та громадянину тлумаченню національного законодавства.

Крім того, практикою Європейського суду з прав людини сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у пункті 61 Рішення "Брумареску проти Румунії" Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права ("Brumarescu v. Romania" № 28342/95). Крім цього, у пункті 109 справи "Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови" Суд зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку ("Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. Moldova" № 45701/99).

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту шляхом зобов`язання відповідача вчинити дії, варто зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що вимога позивача зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду у Київській області призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсію зі зменшенням пенсійного віку з моменту досягнення пенсійного віку є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з нормами частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторон.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас відповідач як суб`єкт владних повноважень належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача, не надав.

Враховуючи викладене, адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно матеріалів справи, за подання до суду даного адміністративного позову Позивачем було сплачено судовий збір на суму 908 грн., що підтверджується квитанцією про сплату від 15 квітня 2021 року, код квитанції 9229-6386-4916-8102, а тому вказана сума підлягає відшкодуванню на користь Позивача за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача.

Керуючись статтями 9, 14, 139, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області за № 29 від 30.03.2021 року щодо призначення ОСОБА_1 пенсії зі зменшенням пенсійного віку.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України призначити ОСОБА_1 пенсію зі зниженням пенсійного віку з моменту досягнення пенсійного віку.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (код: 22933548, адреса: 04071, м. Київ, вул. Ярославська, 40) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) судові витрати у вигляді судового збору на суму 908 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (код: 22933548, адреса: 04071, м. Київ, вул. Ярославська, 40).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
рішення виготовлено у повному обсязі та підписане 12.01.2022

Суддя Панченко Н.Д.