Справа № 240/12044/21
Суддя: Горовенко Анна Василівна
Дата ухвалення: 2022-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2022 року м. Житомир

справа № 240/12044/21

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Горовенко А.В.,

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні суду за адресою: 10014, місто Житомир, вул. Мала Бердичівська, 23, адміністративну справу за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення коштів,-

встановив:

Національна академія внутрішніх справ звернулась до суду з позовом, в якому просить:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь Національної академії внутрішніх справ вартість витрат, пов"язаних з утриманням у навчальному закладі, у сумі 50178,33 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що відповідно до умов Договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ від 09 вересня 2013 року, а також вимог статті 74 Закону України "Про національну поліцію", просить стягнути із ОСОБА_1 на користь Національної академії внутрішніх справ витрати, пов`язані з утриманням у навчальному закладі у сумі 50178,33грн, у зв"язку зі звільненням зі служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідно до ухвали Житомирського окружного адміністративного суду від 12.08.2021 провадження у справі відкрито. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та у зв"язку з задоволенням клопотання позивача визнано поважними підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Ухвалою суду від 12.08.2021 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про залишення позовної заяви Національної академії внутрішніх справ без розгляду, відмовлено.

Згідно з ухвалою суду від 19.08.2021 у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження з викликом сторін, відмовлено.

Відповідач у строк, встановлений ч.1 ст.261 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), зазначений в ухвалі про відкриття провадження надіслав до суду відзив на позовну заяву (за вх.№48100/21), у якому просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування посилається на приписи ч.5 ст.122 КАС України вказує про пропуск місячного строку звернення до суду з даним позовом. Також вказує, що в період навчання в академії поєднував навчання та виконання посадових обов"язків за посадою на яку був призначений, саме тому грошове забезпечення поверненню не підлягає.

Окрім того, зауважує, що в даному випадку відповідача звільнено не зі служби в органах внутрішніх справ, а з 22.06.2018 зі служби в поліції, разом з тим контракту між вищим навчальним закладом, як відповідним органом поліції та відповідачем, укладено не було.

На переконання відповідача, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області, як юридична особа публічного права, що виступала замовником за договором від 09.09.2013, ліквідовано відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ", тому адміністративний позов подано неналежним позивачем.

Відповідач вказує, що стягнення сум грошового забезпечення у розмірі 9823,16 грн, виплаченого за час служби, вважає порушенням мінімальних державних гарантій в оплаті праці та є втручанням у мирне володіння майном, яке не ґрунтується на законі.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Суд, розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні докази за своїм внутрішнім переконанням, зазначає наступне.

Судом встановлено, що згідно з наказом Національної академії внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України від 08 серпня 2013 року №99 о/с ОСОБА_1 зарахований курсантом першого курсу денної форми навчання для здобуття освітньо-кваліфікаційного рівня бакалавра за державним замовленням, з проходженням табірного збору з 28 серпня 2013 року: Навчально-наукового інституту підготовки фахівців для підрозділів слідства та кримінальної міліції за напрямком підготовки "Правознавство" (т.1 а.с.9).

09 вересня 2013 року між Національною академією внутрішніх справ ("Виконавець"), Головним управління МВС України в Житомирській області ("Замовник"), та громадянином України рядовим міліції ОСОБА_1 укладено тристоронній договір №13-74 про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України (далі - Договір). Предметом Договору є підготовка за державним замовленням на денній формі навчання фахівця освітньо-кваліфікаційного рівня бакалавр за напрямом правознавство (т.1 а.с.10).

23 лютого 2017 року до Договору про підготовку фахівця у Національній академії внутрішніх справ №13-74 від 09 вересня 2013 року укладено Додатковий договір, за умовами якого змінено "Замовника" за Договором з Головного управління МВС України в Житомирській області на Головне управління Національної поліції в Житомирській області (т.1 а.с.14).

Згідно з витягом з наказу №278 від 03 березня 2017 року, ОСОБА_1 присуджено ступінь вищої освіти бакалавра за напрямом підготовки "Правознавство" (6.030401), видано документ про вищу освіту В17 №011192 здобувачам згідно з додатком та відраховано з числа курсантів навчально-наукового інституту №1 Національної академії внутрішніх справ 03 березня 2017 у зв`язку із завершенням навчання за освітньо-професійною програмою. Цим же наказом встановлено розмір фактичних витрат, пов`язаних з утриманням ОСОБА_1 у Національній академії внутрішніх справ випускників навчально-наукового - інституту №1 відповідно до пункту 2.3.6 Типового договору "Про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України", затвердженого наказом МВС України від 14 травня 2017 № 150 - 50178,33 грн (т.1 а.с. 15).

Після закінчення вищого навчального закладу лейтенанта поліції ОСОБА_1 направлено для подальшого проходження служби до Хорошівського відділення поліції Коростишівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області (т.1 а.с. 43).

У червні 2018 року ОСОБА_1 подав рапорт про звільнення зі служби у поліції у зв"язку із сімейними обставинами (т.1 а.с.44, 45).

Відповідно до наказу начальника Головного управління Національної поліції у Житомирській області №125о/с від 22.06.2018 (по особовому складу) лейтенанта поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби у поліції відповідно до п.7 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням) (т.1 а.с.49).

20 грудня 2018 року Національна академія внутрішніх справ надіслала на адресу відповідача лист за вих.№46/10-879 від 19.12.2018 щодо відшкодування витрат, пов"язаних з утриманням в НАВС, відповідно до змісту якого ОСОБА_1 повторно проінформовано про розмір витрат, пов"язаних з утриманням в навчальному закладі та запропоновано добровільно відшкодувати кошти в розмірі 50178,33грн до 19.01.2019, або звернутися до керівництва НАВС для укладення договору про розстрочення платежу строком до одного року у встановленому законом порядку (т.1 а.с 75-76, 76-а).

З огляду на вказане, зважаючи на те, що відповідач не відпрацювавши трьох років після закінчення навчального закладу, звільнився з органів внутрішніх справ за власним бажанням та не відшкодував у добровільному порядку кошти у розмірі 50178,33 грн, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку із відмовою відповідача відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням під час навчання в Національній академії внутрішніх справ.

Статтею 9 Закону України «Про міліцію» (чинного на момент зарахування відповідача на навчання) визначено, що на курсантів, слухачів, ад`юнктів, інших атестованих працівників, у тому числі й викладацького складу навчальних закладів МВС, поширюються права і обов`язки, гарантії правового і соціального захисту та відповідальність працівників міліції.

У ч.4 ст.18 Закону України «Про міліцію» закріплено, що підготовка фахівців у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України за державним замовленням здійснюється на підставі договору про навчання, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням, управлінням МВС в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві або Севастополі чи на транспорті та особою, яка навчається. Типову форму договору затверджує МВС за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки.

За приписами ч.6 ст.18 Закону України «Про міліцію» курсанти вищих навчальних закладів МВС у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу МВС за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують МВС витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

Частиною 2 ст.74 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що підготовка фахівців за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, проводиться на підставі контракту про здобуття освіти, який укладається між навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчається.

За правилами ч.4 ст.74 Закону України «Про Національну поліцію» особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, а також поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2017 №261 затверджено Порядок відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України (далі по тексту - Порядок № 261), який набрав чинності 20.04.2017 та був дійсним на час звільнення відповідача із поліції.

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку №261 цей Порядок визначає механізм відшкодування особами, які навчалися за денною формою навчання за державним замовленням (далі - особи) у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - вищі навчальні заклади), витрат, пов`язаних з їх утриманням у таких закладах (далі - витрати), у разі, в тому числі: звільнення із служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу з будь-яких підстав, крім звільнення із служби в поліції через хворобу (за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) чи у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Витрати відшкодовуються згідно з контрактом, укладеним між вищим навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчалася. У разі коли особа є неповнолітньою, установлення правових відносин здійснюється відповідно до вимог Цивільного кодексу України.

Типову форму контракту затверджує МВС.

Станом на час укладення вказаного вище Договору від 09.09.2013 між позивачем, відповідачем та ГУ МВС України в Житомирській області, форму типового договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України було затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ №150 від 14.05.2007, зміст якого передбачав наявність положень про відшкодування фактичних витрат на підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС в разі звільнення зі служби протягом трьох років після закінчення навчального закладу за власним бажанням.

Відповідно до пунктів 2.1.1.-2.1. Договору про підготовку фахівців у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справи України №13-74 від 09.09.2013 (далі - Договір) позивач зобов`язався, зокрема: забезпечити теоретичну та практичну підготовку фахівця згідно з навчальними планами та програмами і вимогами освітньо-кваліфікаційних рівнів; створити умови для навчання ОСОБА_1 та розробити програми для успішного проходження ним практик і стажування в підрозділах замовника або інших підрозділах за погодженням з замовником; забезпечити особу харчуванням, речовим майном та грошовим утриманням за нормами, затвердженими нормативно-правовими актами України.

За умовами пункту 2.3.5. Договору ОСОБА_1 зобов`язався після закінчення навчання прибути до місця призначення в термін, визначений у направленні на роботу, приступити до виконання службових обов`язків за посадою, на яку призначена замовником, і відпрацювати не менше трьох років.

Відповідно до пункту 2.3.6. Договору відповідач зобов`язався у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими пунктом 3 цього договору відшкодувати фактичні витрати, пов`язані з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком.

Підставою відшкодування фактичних витрат на підготовку, згідно пункту 3.2 Договору є відмова від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання.

В свою чергу, 23 лютого 2017 року до Договору про підготовку фахівця у Національній академії внутрішніх справ №13-74 від 09 вересня 2013 року укладено Додатковий договір, за умовами якого змінено "Замовника" договору на Головне управління Національної поліції в Житомирській області. Пунктом 5 зазначеного Додаткового договору передбачено, що порядок та витрати відшкодування витрат, пов"язані з утриманням у Національній академії внутрішніх справ, здійснюються відповідно до законодавства (т.1 а.с.14).

З огляду на вказане, спростовуються твердження відповідача щодо відсутності тристоронньої угоди між відповідачем, Головним управлінням Національної поліції у Житомирській області та позивачем.

Суд зазначає, що вказаний Договір та Додаткова угода підписані особисто відповідачем.

Таким чином, підписуючи вказані Договір та Додаткову угоду, відповідач ознайомлюючись з їх змістом, усвідомлював, що в разі звільнення зі служби протягом трьох років після закінчення навчання, вона зобов`язана буде відшкодувати навчальному закладу фактичні витрати, пов`язані з її утриманням, зокрема, витрати на її грошове забезпечення та свідомо погодилася на виконання таких умов.

При цьому жодних зауважень щодо змісту вказаних Договір та Додаткова угода, зокрема, щодо видів витрат, які в разі настання відповідних умов має відшкодувати ОСОБА_1 , зазначені документи не містять.

Відповідно до пункту 3 Порядку №261 відшкодування здійснюється в розмірі витрат, пов`язаних з грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; оплатою комунальних послуг та спожитих енергоносіїв (тепло-, водопостачання, водовідведення, електроенергія).

Розрахунок витрат на утримання осіб (грошове, продовольче, речове та медичне забезпечення) у вищих навчальних закладах здійснюється відповідно до встановлених норм за їх фактичною вартістю.

На підставі розрахунків вищого навчального закладу складається довідка про фактичні витрати на кожну особу за весь строк навчання, яка долучається до її особової справи.

На виконання вказаних вимог, Національною академією внутрішніх справ складено довідки про фактичні витрати, пов`язані з утриманням курсанта ОСОБА_1 у Національній академії внутрішніх справ за період з 28.08.2013 по 03.03.2017 у загальному розмірі 50178,33 грн, з яких: грошове забезпечення 9823,16 грн, продовольче забезпечення 13267,22 грн, речове забезпечення 6002,87 грн, вартість комунальних послуг і спожитих енергоносіїв 21085,08 грн. (т. 1 а.с.17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 35, 36, 37, 38, 39, 40).

Зі змістом вказаної довідок про відшкодування фактичних витрат на підготовку фахівців у Національній академії внутрішніх справ ОСОБА_1 ознайомлений, що підтверджується його підписом у відповідному рядку про ознайомлення з розрахунком (т.1 а.с. 16).

Доказів того що відповідачем було оскаржено вказані розрахунки матеріали справи не містять.

При цьому, суд одночасно звертає увагу на те, що курсанти, які навчаються в Національній академії внутрішніх справ перебувають на повному державному забезпеченні. Кошти, які витрачаються на їх навчання є державними (бюджетними).

З огляду на досліджені судом докази, суд дійшов висновку, що укладаючи з позивачем договір, ОСОБА_1 був обізнаний з його умовами, у тому числі щодо відшкодування Національній академії внутрішніх справ витрат, пов`язаних з утриманням у закладі, в разі невиконання договірних зобов`язань, зокрема, звільнення із служби протягом трьох років після закінчення навчання.

Окрім того, матеріали справи свідчать, що відповідно до витягу з наказу НАВС від 03 березня 2017 №278 відповідачу присуджено ступінь вищої освіти бакалавра за напрямами підготовки «Правознавство», видано документи про вищу освіту та відраховано з числа курсантів у зв`язку із завершенням навчання за освітньо-професійною програмою та встановлено розмір фактичних витрат, пов`язаних з утриманням в навчальному закладі - 50178,33 грн (а.с. 15).

Після закінчення вищого навчального закладу лейтенанта поліції ОСОБА_1 направлено для подальшого проходження служби до Хорошівського відділення поліції Коростишівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області (т.1 а.с. 43).

Відповідно до наказу начальника Головного управління Національної поліції у Житомирській області №125о/с від 22.06.2018 (по особовому складу) лейтенанта поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби у поліції відповідно до п.7 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням) (т.1 а.с.49).

Отже, враховуючи наявні у справі матеріали, вказане свідчить, що після закінчення навчання в НАВС відповідач прослужив в органах поліції менше ніж три роки.

При цьому, наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, довідкою про розрахунок фактичних витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 підтверджується, що вказані витрати становили 50178,33 грн.

Порядок відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №313 від 01.03.2007, (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) визначав механізм відшкодування особами, які навчалися за державним замовленням у вищих навчальних закладах МВС, витрат, пов`язаних з їх утриманням у таких закладах, у разі: дострокового розірвання договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість; відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення навчального закладу; звільнення осіб начальницького складу органів внутрішніх справ із служби протягом трьох років після закінчення навчального закладу за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни. Відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної і канікулярної відпустки та у зворотному напрямку, за направленням до місця служби після закінчення навчального закладу; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Такі витрати відшкодовуються згідно з договором про підготовку фахівця в навчальному закладі, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням або управлінням МВС та особою, а у разі коли особа є неповнолітньою, установлення правових відносин здійснюється відповідно до вимог Цивільного кодексу України. Розрахунок фактичних витрат здійснюється відповідно до норм утримання у вищому навчальному закладі. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку. Сума відшкодованих витрат зараховується до спеціального фонду державного бюджету і використовується у порядку, визначеному законодавством.

Порядком відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2017 №261 (чинним на даний час), визначено механізм відшкодування особами, які навчалися за денною формою навчання за державним замовленням (далі - особи) у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - вищі навчальні заклади), витрат, пов`язаних з їх утриманням у таких закладах (далі - витрати), у разі: дострокового розірвання контракту про здобуття освіти (далі - контракт) з будь-яких підстав, крім звільнення із служби в Національній поліції (далі - поліція) через хворобу (за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) чи у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; звільнення із служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу з будь-яких підстав, крім звільнення із служби в поліції через хворобу (за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) чи у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Після видання наказу про звільнення (відрахування з вищого навчального закладу) особи керівник органу поліції (вищого навчального закладу) або за його дорученням інша посадова особа видає зазначеній особі під підпис повідомлення із зобов`язанням протягом 30 діб з моменту отримання повідомлення відшкодувати МВС витрати із зазначенням їх розміру та реквізитів розрахункового рахунка для перерахування коштів. Таке повідомлення може бути надіслано особі рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення за останнім місцем реєстрації, зазначеним у матеріалах її особової справи. У разі звільнення особи до відпрацювання нею трьох років після закінчення вищого навчального закладу орган поліції, в якому особа проходила службу, невідкладно повідомляє про це вищому навчальному закладу, в якому особа навчалася. Сума відшкодованих витрат зараховується до спеціального фонду державного бюджету і використовується відповідно до кошторису МВС. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат, а також у разі порушення особою умов договору, укладеного відповідно до пункту 6 цього Порядку, таке відшкодування здійснюється в судовому порядку. Претензійно-позовну діяльність провадить вищий навчальний заклад, у якому навчалася особа.

Відповідно до положень Порядку №26, Національна академія внутрішніх справ після отримання від Головного управління Національної поліції в Житомирській області повідомлення та завірених копії документів, 20 грудня 2018 року рекомендованим листом надіслала на адресу відповідача лист за вих.№46/10-879 від 19.12.2018 щодо відшкодування витрат пов"язаних з утриманням в НАВС у добровільному порядку (т. 1 а.с. 41, 42, 75).

Проте, доказів добровільно відшкодувати відповідачем витрат матеріали справи не містять.

Підсумовуючи наведене, кошти, які витрачаються на навчання курсантів у вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України, є державними (бюджетними). Разом з тим, будучи обізнаним під час підписання Договору про необхідність відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі у разі дострокового розірвання контракту, відповідач на даний час вказану вище суму коштів не відшкодував, що є підставою для задоволення позову повністю.

Щодо посилання відповідача на те, що позивачем без поважних причин пропущено строк на подання позову який, на його думку, безпідставно поновлено, суд вказує наступне.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

За правилами ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

Статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом унормовано також пунктом другим частини третьої статті 2 КАС України до основних засад (принципів) адміністративного судочинства, зміст якого розкриває стаття 8 цього Кодексу.

Відповідно до ст.8 КАС України усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом.

Не може бути привілеїв чи обмежень прав учасників судового процесу за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Приписи вищенаведених правових норм процесуального права знайшли своє відображення і у частині першій статті 44 КАС України, якою регламентовано, що учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки.

Також статтею 44 КАС України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (пункти шостий, сьомий частини п`ятої цієї статті).

Такими процесуальними обов`язками учасників справи визначено, окрім іншого, дотримання встановленого законом строку звернення до суду.

Наведеними положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасника справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у нього прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом, упродовж визначених для цього строків.

Отже, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду, відносини стають стабільними.

В той же час, ст.121 КАС України, передбачена можливість поновлення процесуальних строків, зокрема частиною першою вказаної статті врегульовано, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Так, Верховний Суд у постанові від 09 липня 2020 року у справі № 280/5168/18 зазначив, що при оцінці поважності причин пропуску строку слід звертати увагу не лише на об`єктивні, але й суб`єктивні чинники, зокрема поведінку особи, що свідчить про її наміри реалізувати процесуальні права. Згідно з усталеною судовою практикою поважними визнаються обставини, які виникли або тривали протягом строку звернення до суду є об`єктивними, не залежать від дій особи і пов`язані з дійсними істотними перешкодами для своєчасного звернення до суду в конкретній справі.

У справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, як свідчить позиція Європейського Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Право на захист у суді своїх прав і свобод є конституційною гарантією, яка забезпечується реальною можливістю усякій заінтересованій особі звернутися до суду у встановленому законом порядку про захист прав, свобод та інтересів та можливістю обирати спосіб захисту, використовуючи при цьому всі дозволені законодавством інструменти та засоби.

Обгрунтовуючи свою позицію щодо поважності пропуску строку звернення до суду, позивач зазначив, що вперше звернувся до відповідача з позовом про стягнення витрат, пов`язаних утриманням у навчальному закладі 26.02.2019 в порядку цивільного судочинства, відповідно до ухвали Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 21.03.2019 відкрито провадження у цивільній справі №276/371/19 за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов"язаних з утриманням у навчальному закладі.

Ухвалою Володарсько-Волинським районним судом Житомирської області від 14.04.2021 у цивільній справі №276/371/19 провадження у справі за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 закрито.

При цьому, Касаційний цивільний суд в своїй постанові посилався на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 127/7858/18 (провадження № 14-373цс19) у яких зазначено, що спори, пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема й з питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

В той же час, надаючи правову оцінку твердженням відповідача про те, що незнання позивачем законодавства щодо визначення підсудності справи не може бути поважною причиною для поновлення процесуального строку, судом зокрема досліджено зміст постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 127/7858/18.

Так, за змістом вказаної постанови, Велика Палата Верховного Суду, серед іншого, послалася на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16, у якій Велика Палата відступила від висновків, викладених у постановах від14 березня 2018 року у справі № 461/5577/15-ц (провадження № 14-18цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 820/5761/15 (провадження № 11-750апп18).

З огляду на зазначене, суд вважає, що на момент формування вимоги про добровільне відшкодування витрат пов"язаних з утриманням в НАВС, позивач мав підстави вважати, що даний спір розглядається в порядку в порядку цивільного судочинства, про що свідчила позиція Верховного Суду, яка змінилася з прийняттям постанови від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16.

Суд зазначає, що з метою недопущення обмеження права на доступ до суду через зміну судової практики, суд констатує відсутність правових підстав для залишення позову у цій справі без розгляду з підстав пропуску строку звернення до суду.

При цьому, суд зауважує, що листом Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 21.05.2021 за вих.№276/371/19/5661/2021 на адресу представника Національної академії внутрішніх справ направлено оригінали документів у цивільній справі за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 , вказаний лист отримано адресатом - 27.05.2021, що підтверджується роздруківкою із офіційного веб-сайту Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштового відправлення №426.

Таким чином, позивач не маючи оригіналів документів по справі, до моменту їх отримання, був позбавлений можливості звернутися до суду з адміністративним позовом.

До Житомирського окружного адміністративного суду з даним позовом звернувся 07.06.2021 (здав позовну заяву у відділення поштового зв"язку).

Оцінюючи поведінку позивача та обставини справи в сукупності, суд повторно вказує, що пропуск строку подання позовної заяви, мав місце з поважних причин.

Також суд відхиляє доводи відповідача про дискримінаційність вимоги про відшкодування вартості навчання та порушення його «права мирно володіти своїм майном» з підстав зобов"язання відшкодувати грошове забезпечення, яке виплачено йому під час навчання, з огляду на наступне.

Статтею 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення ч.4 ст.74 Закону України «Про Національну поліцію» та Порядку №261 жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

За змістом наведеної норми «право мирно володіти своїм майном» не є абсолютним, держава вправі вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. У даному випадку ч.4 ст.74 Закону України «Про Національну поліцію» визначено коло осіб та передбачено випадки можливого втручання в право мирного володіння майном, Уряду України надано повноваження встановлювати порядку і умов такого втручання.

Отже, ухвалення Кабінетом Міністрів України Порядку №261 не суперечить положення статті 1 Додаткового протоколу. Крім того, таке ухвалення не є втручанням у право позивача мирно володіти майном.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем доведено правомірність та обґрунтованість вимог про стягнення з відповідача сум витрат, пов`язаних з його утриманням у навчальному закладі, натомість відповідачем не було надано суду доказів щодо спростування правової позиції позивача, викладеної у заявленому адміністративному позові, та доказів добровільної сплати зазначеної суми боргу.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що частиною першою статті 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При цьому, згідно з частиною другою статті 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Враховуючи викладене, судові витрати позивача - суб`єкта владних повноважень по сплаті судового збору відшкодуванню або примусовому стягненню із відповідача не підлягають.

Керуючись статтями 6-9, 32, 77, 90, 139, 242-246, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, Житомирський окружний адміністративний суд,-

вирішив:

Позов Національної академії внутрішніх справ (пл. Солом`янська, 1, Київ 35,03035, ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідн. номер НОМЕР_1 ) про стягнення коштів, - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Національної академії внутрішніх справ витрати, пов`язані з його утриманням під час навчання у розмірі 50178 (п"ятдесят тисяч сто сімдесят вісім) грн 33 (тридцять три) коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено в повному обсязі 10 січня 2022 року.

Суддя А.В. Горовенко