Справа № 200/7752/21
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2022-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2022 року справа №200/7752/21

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Міронової Г.М., Блохіна А.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року (повне судове рішення складено 26 липня 2021 року у м. Слов`янську) у справі № 200/7752/21 (суддя в І інстанції Молочна І.С.) за позовом ОСОБА_1 до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до суду з вимогами до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (далі - Управління) про:

- визнання протиправною бездіяльність Управління щодо неврахування при розрахунку пенсії ОСОБА_1 , період роботи на Крайній Півночі з 22.03.1989 по 31.01.1993 у пільговому обчисленні з розрахунку один рік роботи за один рік і шість місяців роботи;

- зобов`язання Управління зарахувати ОСОБА_1 період роботи на Крайній Півночі з 22.03.1989 по 31.01.1993, у пільговому обчисленні з розрахунку один рік роботи за один рік і шість місяців роботи в районах Крайньої Півночі та в місцевостях прирівняних до районів Крайньої Півночі;

- зобов`язання Управління провести перерахунок, нарахування та виплатити виниклу заборгованість по пенсії ОСОБА_1 з 08.03.1995 (з моменту звернення із заявою про призначення пенсії).

Слід зазначити, що ухвалою місцевого суду від 22.07.2021, зокрема, залучено в якості другого відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі - ГУ ПФУ в Донецькій області) (а.с.115-117).

В обґрунтування позову позивач зазначив, з відповіді на адвокатський запит він дізнався, що в його стаж роботи не включено у пільговому обчисленні період роботи з 22.03.1989 по 31.01.1993, як трудовий стаж вироблений в районах Крайньої Півночі та в місцевостях прирівняних до районів Крайньої Півночі, який підтверджується записами в його трудовій книжці та відповідними довідками.

Позивач вважав таку бездіяльність протиправною, оскільки вона порушує його конституційні права.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги наведено практично ті самі доводи, якими вмотивовано позовну заяву.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим Орджонікідзевським РВ Маріупольського МУ УМВС України в Донецькій області 07.08.1997 (а.с.27).

ОСОБА_1 присвоєно реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 (зв.а.с.27).

Позивач перебуває на обліку в Маріупольському об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (правонаступник - Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області) та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» зі зниженням пенсійного віку відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України від 05 листопада 1999 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення», що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до матеріалів пенсійної справи позивача загальний страховий стаж враховано за період з 12.06.1961 по 05.06.2011 та складає 45 років 10 місяців 19 днів, додатково за списком №1 - 3 роки. Коефіцієнт стажу складає 0,48833 (а.с.15).

Відповідно до витягу з електронної пенсійної справи позивача відповідач не зарахував період роботи з 22.03.1989 по 31.01.1993 до його страхового стажу у пільговому обчисленні з розрахунку один рік роботи за один рік і шість місяців роботи в районах Крайньої Півночі та в місцевостях прирівняних до районів Крайньої Півночі.

Не погоджуючись з вказаною бездіяльністю відповідача позивач звернувся до суду з цим позовом.

Судами встановлено, що відповідно до записів трудової книжки №№ НОМЕР_3 від 26.07.1972, на ім`я ОСОБА_1 , позивач 06.03.1989 був звільнений по статті 38 КЗпП УРСР у зв`язку з виїздом у райони Крайньої Півночі, у період з 22.03.1989 по 31.01.1993 працював електрозварником за вахтовим методом роботи в Пурпейському дорожньому ремонтно-будівельному управлінні ВО «Пурнефтегаз» район Крайньої Півночі (а.с.13).

Відповідно до довідки ВАТ «Роснефть-Пурнефтегаз» від 30.09.1998 вих.№866 ОСОБА_2 дійсно працював в Дорожньо-ремонтно-будівельному управлінні ВО «Пурнефтегаз», в районі Крайньої Півночі, за вахтовим-експедиційним методом роботи з 11-годинним робочим днем за спеціальністю - електрозварник занятий на різкі та річній сварці, Список №2 Розділ 33 906 (зв.а.с.19).

Відповідно до довідки ВАТ «Роснефть-Пурнефтегаз» від 19.07.1999 №263 ОСОБА_2 працював в Пурпейському дорожньо-будівельному управлінні ВО «Пурнефтегаз» за спеціальністю електрозварник 5 розряду, вахтовим методом роботи з 22.03.1989 по 31.01.1993 (а.с.18).

Відповідно до довідки ОАТ «Нефтяна Компанія «Роснефть» від 12.11.2007 №Е-1151 ОСОБА_2 працював повний робочий день в Пурпейському дорожньо-будівельному управлінні ВО «Пурнефтегаз» електрозварником, вахтовим методом роботи з 22.03.1989 по 31.01.1993. Стаж роботи з 22.03.1989 по 31.01.1993 дає право на дострокове призначення трудової пенсії передбачене позицією 906 розділом №ХХХІІІ «Загальні професії» Списку №2, затвердженого постановою Кабінету Міністрів СРСР від 26.01.1991 №10. Пурпейське дорожньо-будівельне управління ВО «Пурнефтегаз» знаходилось в районі Крайньої Півночі, де виплачувався районний коефіцієнт до заробітної плати в розмірі 1,7 (зв.а.с.18).

Згідно з архівною довідкою ОАТ «Нефтяна Компанія «Роснефть» від 08.06.2007 №Е-33 ОСОБА_2 за період роботи в Пурпейському ремонтно-будівельному управлінні, Пурпейському дорожньому ремонтно-будівельному управлінні ВО «Пурнефтегаз» з 22.03.1989 по 31.01.1993 користувався пільгами, які встановлені статтею 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960 «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють у районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» та статті 3 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 29.06.1967 №1908 «Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі». Трудові договори не укладались за весь період роботи у ВО «Пурнефтегаз» (а.с.19).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.2014 № 280 Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Основними завданнями Пенсійного фонду України є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; внесення пропозицій Міністрові соціальної політики щодо забезпечення формування державної політики із зазначених питань; виконання інших завдань, визначених законом.

Отже, відповідач має діяти в межах та у спосіб, встановлених законодавчих норм.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 1058-IV).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Пунктом 1 частини першої статті 9 Закону № 1058-IV визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначається у тому числі пенсія за віком.

Частиною четвертою статті 24 Закону № 1058-IV визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до пункту 5 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону 1058-IV, період роботи до 01.01.1991 в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 01.01.1991.

Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10.02.1960 № 148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26.09.1967 «Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі».

Пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами.

Перелік районів Крайньої Півночі і місцевостей, прирівняних до районів Крайньої Півночі, на яких розповсюджується дія Указів Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 і від 26.09.1967 «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», визначений постановою Ради Міністрів СРСР №1029 від 10.11.1967.

Статтями 1-4 Указу Президії ВР СРСР від 10.02.1960 передбачено надання всім робітникам і службовцям державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій наступних пільг: виплату надбавок до заробітної плати; надання додаткових відпусток; можливість об`єднання відпусток, але не більш як за три роки; виплату різниці між розміром допомоги по соціальному страхуванню і фактичним заробітком (включаючи надбавки) в разі тимчасової втрати працездатності.

Підпунктом «д» пункту 5 Указу Президії ВР СРСР від 10.02.1960 регламентовано, що робітникам, які переводяться, направляються або запрошуються на роботу в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей держави, на умовах укладення ними трудових договорів на роботу в цих районах на строк 5 років, а на островах Північного Льодовитого океану - два роки, надавати додаткові наступні пільги: зараховувати один рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців при обчисленні стажу, який дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності. Пільги, які передбачені цією статтею, надаються також особам, які прибули в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за власним бажанням і які уклали строковий договір про роботу в цих районах.

Статтею 3 Указу Президії ВР СРСР від 26.09.1967 встановлено скоротити тривалість трудового договору, що дає право на отримання пільг, передбачених статтею 5 Указу Президії ВР СРСР від 10.02.1960, з п`яти до трьох років та надавати зазначені пільги особам, які прибули в ці райони і місцевості з власної ініціативи, за умови укладення ними трудових договорів на строк три роки, а на островах Північного Льодовитого океану - два роки.

Про надання пільг, передбачених статтями 1-4 Указу від 10.02.1960, незалежно від наявності письмового строкового трудового договору, а пільг, передбачених статтею 5 Указу від 10.02.1960, - за умови укладання трудового договору, йдеться також в Інструкції про порядок надання пільг особам, які працюють у районах Крайньої Півночі і у місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, затвердженої постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати та Президії ВЦРПС від 16.12.1967 №530/П-28 (далі - Інструкція).

За змістом пункту 7 Інструкції трудові договори на певний строк (три або два роки) укладаються у письмовій формі міністерствами, відомствами, центральними установами, а також підприємствами, установами та організаціями, які розташовані в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, з працівниками, які прибули на роботу в ці місцевості з інших районів держави.

Згідно з пунктом 6 Інструкції пільги, передбачені Указами Президії ВР СРСР від 10.02.1960 та від 26.09.1967, надаються працівникам експедицій, цілорічних партій, нафторозвідок, загонів, які розташовані (базуються) у районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, а також працівникам експедицій та інших геологорозвідувальних і топографо-геодезичних організацій, які розташовані (базуються) поза районами Крайньої Півночі і місцевостями, прирівняними до районів Крайньої Півночі, направленим на роботу в райони Крайньої Півночі і в місцевості, прирівняні до районів Крайньої Півночі, в цілорічні партії, нафторозвідки, загони.

Відповідно до пункту 5.9 Основних положень про вахтовий метод організації робіт, затверджених постановою Держкомпраці СРСР, Секретаріату ВЦРПС та Міністерства охорони здоров`я СРСР від 31.12.1987 № 794/33-82, працівникам підприємств та організацій, які виїжджають для виконання робіт вахтовим методом у райони Крайньої Півночі або в прирівняні до них місцевості з інших районів держави, надаються пільги, передбачені статтями 1, 2, 3, 4 Указу від 10.02.1960.

Отже, на працівників, які працювали вахтовим методом в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, поширюються пільги, передбачені статтями 1-4 Указу від 10.02.1960, а додаткові пільги, передбачені статтею 5 цього Указу, зокрема, зарахування одного року роботи у районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців роботи при обчисленні стажу, що дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності, не поширюються.

Як встановлено судами вище, позивач у період з 22.03.1989 по 31.01.1993 працював електрозварником за вахтовим методом роботи в Пурпейському дорожньому ремонтно-будівельному управлінні ВО «Пурнефтегаз» район Крайньої Півночі, що підтверджується записами його трудової книжки, а також довідкою від 30.09.1998 вих.№866, що видана ВАТ «Роснефть-Пурнефтегаз`довідкою, довідкою від 19.07.1999 № 263, що видана ВАТ «Роснефть-Пурнефтегаз», довідкою від 12.11.2007 №Е-1151, що видана ОАТ «Нефтяна Компанія «Роснефть», архівною довідкою від 08.06.2007 №Е-33, що видана ОАТ «Нефтяна Компанія «Роснефть».

Крім того, судами встановлено, що відповідно до архівної довідки від 08.06.2007 №Е-33, виданою ОАТ «Нефтяна Компанія «Роснефть», трудові договори не укладались за весь період роботи позивача в ВО «Пурнефтегаз».

Враховуючи вищезазначене, позивач у період з 22.03.1989 по 31.01.1993 не укладав строковий трудовий договір на роботу на Крайній Півночі та у місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, а працював цей період вахтово-експедиційним методом в районі Крайньої Півночі (Ямало-Ненецкий автономний округ).

Правова позиція щодо застосування норм права у подібних правовідносин викладена у постановах Верховного Суду України від 02.12.2015 у справі № 338/357/15-а, від 13.04.2016 у справі № 21-5592а15 та Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 338/1152/14-а, від 11.12.2018 у справі № 338/1096/15-а, від 14.03.2019 у справі № 403/859/15-а, від 16.10.2019 у справі № 176/797/14-а, 18.03.2020 у справі № 345/1785/17.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин першої та другої 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відтак, зважаючи на відсутність у позивача права на пільги, передбачені статтею 5 Указу Президії ВР СРСР від 10.02.1960, місцевий суд дійшов правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для відмови в задоволенні позову в повному обсязі.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року у справі № 200/7752/21 - залишити без змін.

Повне судове рішення - 11 січня 2022 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін Г. М. Міронова