Справа № 320/2521/21
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2022-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/2521/21 Суддя першої інстанції: Терлецька О.О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2022 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Бужак Н.П., Кобаля М.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на прийняте у порядку письмового провадження рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2021 року ОСОБА_1 (далі Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі Відповідач, в/ч НОМЕР_1 ), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо нарахування і виплати при звільненні з військової служби грошової компенсації за неотримане речове майно у сумі 26 896,47 грн;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно у сумі 26 896,47 грн;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за час затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно з дня звільнення з військової служби 23.06.2020 по день ухвалення судового рішення, виходячи з 8777,14 грн за кожний місяць затримки.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 11.08.2021 позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що особа, звільнена з військової служби, повинна бути повністю забезпечена, зокрема, речовим забезпеченням у день такого звільнення, а відсутність коштів на компенсацію відповідного забезпечення не може бути підставою для позбавлення особи цього права. Крім того, суд підкреслив, що протиправна затримка розрахунку при звільненні тягне за собою обов`язок роботодавця з виплати компенсації за час затримки такого розрахунку.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Свою позицію обґрунтовує тим, що судом було залишено поза увагою, що 21.05.2021 Відповідачем були надані докази виплати Позивачу компенсації за недоотримане речове майно, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в указаній частині. Крім того, підкреслює, що судом не враховано особливість правового статусу Відповідача, відсутність його вини у затримці розрахунку при звільненні, а відтак й відсутності підстав стягнення з нього середнього заробітку за час затримки такого розрахунку.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.11.2021 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції, які надійшли на адресу суду апеляційної інстанції 12.11.2021.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.01.2022 справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати в частині, виходячи з такого.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Позивач з 2014 року по 23.06.2020 перебував на військовій службі за контрактом і наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України № 164 від 23.06.2020 був звільнений з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту (а.с. 12).

Судом першої інстанції також встановлено, що перед звільненням з військової служби ОСОБА_1 04.06.2020 подав командиру рапорт про виплату грошової компенсації за неотримане під час служби речове майно (а.с. 13). Проте, під час розрахунку при звільненні Позивачу компенсація за неотримане речове майно виплачена не була.

31.07.2020 ОСОБА_1 направив командиру в/ч 3018 запит про причини невиплати грошової компенсації за неотримане речове майно. Також у цьому запиті Позивач також просив надати довідку-розрахунок про вартість речового майна, що належало до видачі.

Листом від 03.08.2020 №18/11-0-60-1451 в/ч НОМЕР_1 повідомила ОСОБА_1 , що останньому на підставі рапорту були нараховані за неотримане речове майно кошти в сумі 26 896,47 грн згідно довідки від 11.07.2020 №66 (а.с. 16), звітні документи були направлені до головного управління на витребування коштів для виплати, яка буде проведена після надходження таких коштів на рахунок військової частини (а.с. 14-15).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 1, 2, 9, 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон), Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.04.2016 №232 (далі Інструкція №232), Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 (далі Порядок №178), Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.06.2017 №475 (далі Інструкція №475), Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі Положення №1153), ст. ст. 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України, а також ряду правових позицій Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки на час розгляду справи виплати проведені не були, відсутність коштів не може бути поважною причиною їх нездійснення, що, у свою чергу, має наслідком відповідальність роботодавця, передбачену Кодексом законів про працю України.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може повністю погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. 7 ст. 21 Закону України «Про Національну гвардію України» порядок продовольчого та речового забезпечення військовослужбовців Національної гвардії України, а також грошової компенсації вартості за неотримані продукти харчування та речове майно визначаються відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Статтею 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок здійснення всіх видів матеріального забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, та виплати грошової компенсації вартості за речове майно, що не отримано такими військовослужбовцями, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

В силу положень п. 15 розд. ІІІ Інструкції №475 військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку, отримують грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація) в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно».

Військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за їх бажанням можуть отримати речове майно, яке не було отримане під час проходження служби.

Закупівельна вартість речового майна, що використовується для нарахування грошової компенсації, доводиться ВРЗ до військових частин на початку року.

Згідно пунктів 2, 3 Порядку № 178 виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

За правилами пункту 4 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Згідно п. 7 Порядку № 178 виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони, МВС, Мінінфраструктури, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецзв`язку, Головному управлінню розвідки Міноборони та Управлінню державної охорони на відповідний рік.

Відповідно до п. 242 Положення №1153 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини (абзац 3 пункту 242 Положення).

Викладене, у свою чергу, свідчить, що компенсація вартості за неотримане речове майно має бути виплачена військовослужбовцю на день звільнення з військової служби. При цьому умовою виплати такої компенсації є подання військовослужбовцем відповідних заяви чи рапорту.

Як було встановлено раніше, рапорт про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно ОСОБА_1 подав 04.06.2020. Згідно довідки від 11.07.2020 №66 про вартість речового майна, що належить до видачі, сума грошової компенсації склала 26 896,47 грн, з яких 22 793,62 грн за неотримане речове майно та 4 102,85 грн компенсація податку з доходу фізичних осіб (18%).

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 щодо нарахування і виплати при звільнення ОСОБА_1 з військової служби грошової компенсації за неотримане речове майно в сумі 26 896,47 грн та стягнення з неї указаної суми коштів, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність бюджетних асигнувань не може бути підставою для перешкоди особі в отриманні належних їй сум.

Такий висновок суду у повній мірі відповідає положенням статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практиці Європейського суду з прав людини, за якою реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян, а також позиції Верховного Суду, висловленої, зокрема, у постановах від 12.12.2018 у справі №825/874/17, 19.07.2019 у справі №240/4911/18, від 05.02.2020 у справі № 825/565/17, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19, від 27.04.2021 у справі №380/1513/20.

Поряд з цим, судом першої інстанції було залишено поза увагою, що до моменту прийняття рішення 11.08.2021 до канцелярії Київського окружного адміністративного суду 25.05.2021 надійшло клопотання в/ч НОМЕР_1 про приєднання доказів до матеріалів справи, зокрема, копії платіжного доручення від 05.04.2021 №788 про виплату ОСОБА_1 компенсації вартості за недоотримане речове майно в сумі 22 451,72 грн (а.с. 40). Однак, у рішенні суду у цій справі будь-якої оцінки указаним обставинам не надано.

З метою виконання, зокрема, принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи, судом апеляційної інстанції були витребувані в учасників справи ряд пояснень і документів.

Так, на виконання вимог ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.12.2021 ОСОБА_1 надав пояснення, в яких повідомив, що 09.04.2021 на його картковий рахунок були зараховані кошти в сумі 22 451,72 грн від в/ч НОМЕР_1 з призначенням платежу: «компенсація за недоотримане речове майно; згідно постанови КМУ від 16.03.2016 року №178; без ПДВ», на підтвердження його додав виписку по рахунку АТ «КБ «Приватбанк» від 28.12.2021 №67ELS56D4HT8TMNM.

Крім того, на виконання вимог цієї ж ухвали в/ч НОМЕР_1 надала суду пояснення, в яких повідомила, що згідно довідки від 11.07.2020 №66 вартість за неотримане речове майно складає 22 793,62 грн, компенсація податку з доходів фізичних осіб 18% - 4 102,85 грн, що загалом становить 26 896,47 грн. Крім того, з посиланням на відповідні платіжні доручення, що містять відмітки ДКС України про їх виконання, Відповідач зазначив, що кошти в сумі 22 451,72 грн були перераховані Позивачу, а суми військового збору у розмірі 341,90 грн та компенсації податку з доходів фізичних осіб у розмірі 4 102,85 грн були перераховані до бюджету.

Викладене, з урахуванням наданих на виконання вимог суду апеляційної інстанції документів, свідчить, що станом на 09.04.2021 військова частина НОМЕР_1 , на її переконання, вважає свій обов`язок з виплати ОСОБА_1 компенсації вартості за неотримане речове майно у повному обсязі.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що грошова компенсація за неотримане речове майно, що підлягало видачі під час проходження військової служби, не є грошовим забезпеченням військовослужбовця (чи його складовою) і, за своєю правовою природою, не може вважатися оподатковуваним місячним/річним доходом такої особи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №802/1677/16-а та від 22.04.2020 у справі № 820/611/17.

Пунктом 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України передбачено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені ст. 163 ПК України (пп. 1.2 п. 161 підрозд. 10 розд. XX)

Разом з тим, пп. 1.7 п. 16-1 підрозд. 10 розд. XX ПК України встановлено, що звільняються від оподаткування збором доходи, що згідно з розділом IV цього Кодексу не включаються до загального оподатковуваного доходу фізичних осіб (не підлягають оподаткуванню, оподатковуються за нульовою ставкою).

Викладене з урахування позицій Верховного Суду у справах №802/1677/16-а та №820/611/17 про те, що грошова компенсація за неотримане речове майно, що підлягало видачі під час проходження військової служби, не є грошовим забезпеченням військовослужбовця (чи його складовою) і, за своєю правовою природою, не може вважатися оподатковуваним місячним/річним доходом такої особи, дає підстави для висновку про те, що така компенсація не може бути й об`єктом оподаткування військовим збором.

Разом з тим, як свідчать пояснення в/ч НОМЕР_1 , останньою з належної до виплати ОСОБА_1 компенсації за неотримане речове майно в сумі 22 793,62 грн утримано 341,90 грн військового збору, що, як вже було підкреслено вище, з нормами Податкового кодексу України не узгоджується.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що Відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка полягає у невиплаті Позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно в сумі 341,90 грн, що зумовлює й висновок про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з в/ч 318 на користь ОСОБА_1 такої грошової компенсації у згаданій сумі.

Разом з тим, позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо нарахування і виплати при звільненні з військової служби грошової компенсації за неотримане речове майно саме у сумі 26 896,47 грн є необґрунтованими, оскільки аналіз змісту довідки від 11.07.2020 №66 свідчить, що вартість такого майна складає 22 793,62 грн, тобто без урахування додатково нарахованого податку з доходів фізичних осіб.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції в частині обґрунтованості позовних вимог про стягнення з в/ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за час затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно з дня звільнення з військової служби 23.06.2020 по день ухвалення судового рішення, виходячи з 8 777,14 грн за кожний місяць затримки, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

При цьому згідно ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.

Наведена позиція щодо застосування вказаних норм матеріального права викладена у постанові Верхового Суду України від 15.09.2015 у справі №21-1765а15.

У свою чергу, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 визначаючись щодо наявності чи відсутності підстав для застосування статей 116, 117 КЗпП України у разі невиплати (несвоєчасної виплати) військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно дійшов до наступних висновків.

Зі змісту положень Інструкції №232 слідує, що речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб військовослужбовців під час несення ними військової служби.

Такі гарантії щодо забезпечення військовослужбовців доречно порівняти із подібними категоріями трудового законодавства, а саме пунктом 3 частини першої статті 29 КЗпП України, відповідно до якого власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором забезпечити працівника необхідними для роботи засобами.

При цьому у постанові суду зауважено, що речове майно може бути різноманітним: майном особистого користування (предмети військової форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування військовослужбовців) та інвентарним майном, яке є власністю військової частини та використовується особовим складом тимчасово під час проведення спеціальних робіт, несення бойового чергування, варти тощо. Лише перший вид майна, у разі його неотримання, підлягає грошовій компенсації.

Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.

Водночас, щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, судова палата вважає, що таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних військовослужбовцю сум.

Стаття 116 КЗпП України оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Умовою для виникнення такого обов`язку є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.

Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.

Таким чином, як вірно підкреслив суд першої інстанції, Верховний Суд у справі №480/3105/19 дійшов висновку, що застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації за неотримане речове майно на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.

Системний аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.

При цьому, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні з вини роботодавця та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 було звільнено із військової служби та виключено із списків особового складу військової частини та всіх видів грошового забезпечення з 23.06.2020. Виплату компенсації вартості за неотримане речове майно в сумі 22 451,72 грн здійснено 09.04.2021, а в сумі 341,90 грн не забезпечено.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Наведений правовий висновок щодо застосування положень ст. ст. 116, 117 КЗпП України викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 06.08.2019 у справі № 826/9793/18 та від 23.04.2020 у справі № 810/3573/18.

У цьому випадку, на переконання судової колегії, вина в/ч НОМЕР_1 полягала у тому, що останньою при проведенні розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні не було своєчасно виплачено належні до отримання останнім суми коштів при звільнення, зокрема, грошової компенсації.

Відповідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок №100), у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно п. 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За правилами п. 8 вказаного Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Судова колегія звертає увагу, що Порядок № 100 регулює загальні засади обчислення середньоденного заробітку та середньої заробітної плати, в той час як Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затверджена наказом МВС України від 15.03.2018 №200, встановлює особливості обчислення грошового забезпечення для військовослужбовців Національної гвардії України. При цьому з аналізу положень Інструкції №200 випливає, що для розрахунку середньоденного та загального розміру середнього грошового забезпечення військовослужбовців Національної гвардії України потрібно використовувати не робочі, а календарні дні.

Отже, для спірних правовідносин при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.

Згідно довідки в/ч НОМЕР_1 від 24.06.2020 №139 (а.с. 17) середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 з розрахунку календарних днів складає 971,35 грн ((30 422,73 (заробітна плата за квітень 2020 року) + 28 829,50 (30 219,50 (заробітна плата за травень 2020 року) 1 390,00 (одноразова премія до 9 травня, що не включається до розрахунку за правилами п. 4 Порядку №100)) / 61 (кількість календарних днів у квітні-травні 2020 року)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16).

Згідно вже неодноразово згаданої вище постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Як зазначає Позивач та не було спростовано Відповідачем, загальний розмір належних ОСОБА_1 при звільненні виплат склав 78 726,85 грн без урахування грошової компенсації, розмір якої, як було встановлено вище, мав складати 22 793,62 грн, тобто 22% від загальної належної до виплати при звільненні суми 101 520,47 грн. При цьому, як було встановлено вище, 09.04.2021 Позивачу було виплачено Відповідачем грошову компенсація в сумі 22 451,72 грн. Відтак, починаючи з 10.04.2021 сума невиплаченої грошової компенсації складає 341,90 грн, тобто 0,3% від загальної належної до виплати при звільненні суми.

З урахуванням загальних правил Порядку №100, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні належних ОСОБА_1 виплат за період з 23.06.2020 по 12.01.2022 має становити 551 726,80 грн (971,35 грн х 568 календарних днів).

Водночас, виходячи з принципу пропорційності та зважає за наведену вище судову практику в аналогічній категорії справи, судова колегія приходить до висновку, що належним і достатнім способом захисту порушених прав ОСОБА_1 є стягнення на його користь 61 972,13 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.06.2020 по 09.04.2021 (975,35 грн х 290 календарних днів х 22%) та 813,44 грн за період з 10.04.2021 по 12.01.2022 (975,35 грн х 278 календарних днів х 0,3%).

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 62 785,57 грн, який підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача з відрахуванням усіх обов`язкових платежів.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, завершуючи розгляд справи, суд першої інстанції залишив поза увагою, що виплати, з приводу яких виник спір, частково проведені суб`єктом владних повноважень до моменту прийняття судового рішення, що свідчить про помилковість його висновків про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 3 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неповно з`ясовано обставини справи, що має своїм наслідком неправильне вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2021 року скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати при звільненні з військової служби ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно у сумі 22 793,62 грн.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , військова частина НОМЕР_1 , код НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) недоплачену грошову компенсацію за неотримане речове майно у сумі 341 (триста сорок одна) гривня 90 копійок.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , військова частина НОМЕР_1 , код НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 62 785 (шістдесят дві тисячі сімсот вісімдесят п`ять) гривень 57 копійок.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Н.П. Бужак

М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено 12 січня 2022 року.