Справа № 120/13543/21-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2021-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

28 грудня 2021 р. Справа № 120/13543/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Богоноса М.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Панасюк В.В.

відповідача Іванова Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди

УСТАНОВИВ:

19.10.2021 у Вінницький окружний адміністративний суд надійшов адміністративний позов ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2 ) до Міністерства юстиції України (далі - відповідач, Мін`юст).

У позовній заяві позивач просить: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо тривалого і нерозумного в часі розгляду його скарги від 12.10.2018; визнати такою, що містить недостовірну інформацію відповідь на скаргу, що викладена у листі № 86491/9.1.4/31-21 від 28.09.2021; зобов`язати відповідача повторно розглянути скаргу та надати відповідь у відповідності із Законом України «Про звернення громадян»; зобов`язати відповідача сплатити 1505000 грн. в якості компенсації заподіяної моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що 12.10.2018 на підставі Закону України «Про звернення громадян» звернувся до відповідача із скаргою на неправомірні дії органів та посадових осіб державної виконавчої служби при виконанні рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 у справі «Яворовенко та інші проти України».

Просить врахувати, що в порушення Закону відповідь на скаргу отримав лише 05.10.2021. До того ж отриману відповідь позивач вважає недостовірною та неповною, оскільки Мінюстом зроблено помилкові та необґрунтовані висновки про повне виконання рішення Суду від 17.07.2014, що призвело до порушення його прав.

За словами позивача, оскаржувана бездіяльність Мінюсту при розгляді його звернення заподіяла йому моральну шкоду, яку він оцінює у 1505000 грн та просить стягнути ці кошти з відповідача.

Ухвалою від 22.10.2021 відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 16.11.2021 та встановлено строк для подання заяв по суті спору.

Також ухвалою від 22.10.2021 витребувано за ініціативою суду у Міністерства юстиції України належним чином засвідчені копії документів (в тому числі реєстраційно-контрольну картку), що пов`язані із процедурою реєстрації, розгляду та надання відповіді на скаргу ОСОБА_2 від 12.10.2018.

27.10.2021 на адресу суду від позивача надійшло клопотання про витребування додаткових доказів.

03.11.2021 на адресу суду від позивача надійшла заява про долучення додаткових доказів.

03.11.2021 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, а також витребувані ухвалою від 22.10.2021 докази.

15.11.2021 (вх. № 75562/21 та № 75754/21) на адресу суду надійшли «заперечення на відзив», у яких позивач вважає твердження викладені у відзиві необґрунтованими. Також позивач просив провести підготовче засідання без його участі.

У підготовчому судовому засіданні 16.11.2021, усними ухвалами занесеними до протоколу судового засідання продовжено розгляд справи за відсутністю позивача, відмовлено у задоволенні клопотань позивача про витребування додаткових доказів та вирішено інші питання, що були предметом розгляду у підготовчому провадженні.

Як наслідок, 16.11.2021 постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 09.12.2021.

26.11.2021 позивачем повторно подано «заперечення на відзив» у яких він окреслює стан виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 у справі «Яворовенко та інші проти України», наводить аргументи із яких вважає рішення суду невиконаним повністю і як наслідок вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо відсутності належного реагування у відповідь на скаргу від 12.10.2018.

29.11.2021 позивачем подано «заперечення на відзив» у яких він висловлює свої міркування про стан виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 у справі «Яворовенко та інші проти України», наводить аргументи із яких вважає рішення суду невиконаним повністю і як наслідок вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо відсутності належного реагування у відповідь на скаргу від 12.10.2018.

01.12.2021 позивачем подано заяву із додатками, із посиланням на які ОСОБА_2 обґрунтовує неповне виконання ухваленого на його користь рішення суду від 17.07.2014.

09.12.2021 позивач у судове засідання не прибув. За результатом вирішення процесуального питання щодо можливості продовження розгляду справи за відсутності позивача, судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 205 КАС України постановлено усну ухвалу про відкладення розгляду справи на 28.12.2021.

Про дату, час та місце призначеного на 28.12.2021 судового засідання відповідача повідомлено безпосередньо у суді, а позивача у спосіб надіслання йому повістки на адресу зазначену у позовній заяві.

Повідомлення про судове засідання отримано позивачем 14.12.2021, доказом чого є долучене до матеріалів справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

28.12.2021 позивач у судове засідання не прибув. За результатом вирішення процесуального питання щодо можливості продовження розгляду справи, судом на підставі норм ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 205 КАС України постановлено усну ухвалу про продовження розгляду справи за відсутності позивача.

У судовому засіданні 28.12.2021 представник відповідача заперечив проти задоволення вимог адміністративного позову та із мотивів вказаних у відзиві просив відмовити у його задоволенні. У наданих поясненнях із посиланням на рішення Верховного Суду прийняті у справах за участю ОСОБА_2 звернув увагу на те, що рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 у справі «Яворовенко та інші проти України» зокрема в частині виконання рішень національних судів виконано у повному обсязі, а законність постанови про закінчення виконавчого провадження підтверджується рішеннями судів, що набрали законної сили.

Надавши оцінку аргументам сторін, що викладені у заявах по суті та поданим доказам, суд встановив наступне.

12.10.2018 позивач звернувся до Міністра юстиції України із скаргою на дії та бездіяльність органів та посадових осіб уповноважених Законом на виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 у справі «Яворовенко та інші проти України», а саме керівництва Департаменту ДВС, Уповноваженого ЄСПЛ, Головного територіального управління юстиції у м. Києві і Печерського районного відділу ДВС.

Зміст основних аргументів скарги полягав у тому, що згідно з Додатком до вищезазначеного рішення Європейського суду з прав людини за заявою ОСОБА_2 підлягає виконанню в тому числі рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року.

Позивач у скарзі зазначив, що всупереч приписам рішень судів ухвалених на його користь, із ним не проведено повного розрахунку при звільненні, не змінено дату наказу про його звільнення та не видано трудової книжки із належними у ній записами.

Тому просив Мінюст дати доручення Департаменту ДВС та Уповноваженому у справах ЄСПЛ на вчинення дій по сплаті залишку боргу повного розрахунку при звільненні для завершення виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 у справі «Яворовенко та інші проти України».

Міністерством юстиції України скаргу ОСОБА_2 скеровано за належністю до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Департамент листом від 14.11.2018 року повідомив ОСОБА_2 про результат розгляду скарги.

На думку ОСОБА_2 , інформація про результат розгляду його скарги наведена у листі від 14.11.2018 була недостовірною, а тому він у січні 2019 року звернувся до суду з адміністративним позовом (справа № 120/241/19-а), у якому просив:

визнати інформацію, що міститься в листі Департаменту ДВС від 14.11.2018 року - недостовірною;

визнати протиправною бездіяльність Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у відсутності контролю за законністю, повнотою і своєчасністю дій державних виконавців при виконанні рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 року, в невиконанні частині рішення Замостянського районного суду від 01.03.2004 року по погашенню встановленого залишку боргу повного розрахунку, що залишається не виплаченим та по виконанню мір зобов`язального характеру;

зобов`язати Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України скасувати постанову державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби ВП № 44360795 від 13.09.2016 року про закінчення виконавчого провадження з виконання рішень ЄСПЛ від 17.07.2014 року, як передчасну та прийняти міри по погашенню залишку боргу повного розрахунку;

сплатити 200000,00 грн. моральної шкоди та 500,00 грн. понесених витрат на лікування та захист порушених прав;

винести окрему ухвалу суду в адресу Міністерства юстиції України про тяганину і неналежне виконання судових рішень органами державної виконавчої служби, що стало предметом звернень і рішень ЄСПЛ, як таке, що вже нанесло та продовжує наносити збитки бюджету державі, у вигляді заявлених вимог по відшкодуванню за затримку погашення боргу повного розрахунку і мір зобов`язального характеру, згідно законодавства України.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 15.03.2019, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25.06.2019, у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанції позивач оскаржив їх до Верховного Суду.

Постановою Верховного Суду від 04.09.2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15.03.2019 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25.06.2019 у справі № 120/241/19-а в частині позовної вимоги щодо визнання недостовірною інформацію, що міститься в листі Департаменту ДВС від 14.11.2018 року скасовано та в цій частині адміністративну справу № 120/241/19-а направлено на новий розгляд до Вінницького окружного адміністративного суду. В іншій частині рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15.03.2019 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25.06.2019 року у справі № 120/241/19-а залишено без змін.

За результатом нового розгляду справи, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 28.01.2020 залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01.09.2020 адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України щодо неналежного розгляду скарги ОСОБА_2 від 12.10.2018 на протиправні дії та бездіяльність посадових осіб Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо виконання рішення суду. Зобов`язано Мін`юст розглянути скаргу ОСОБА_2 від 12.10.2018 відповідно до Закону України «Про звернення громадян». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Підставою для ухвалення рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 став висновок суду, що розгляд скарги позивача належить до повноважень Міністерства юстиції України, а не Департаменту, який є структурним підрозділом Міністерства. Тому суд вважав, що скаргу розглянуто неуповноваженим суб`єктом і як наслідок зобов`язав повторно розглянути скаргу ОСОБА_2 від 12.10.2018 Міністерство юстиції України (суб`єкта, якому скарга адресована).

Згідно супровідного листа від 08.09.2020 копію постанови суду апеляційної інстанції надіслано ОСОБА_2 , Департаменту та Мінюсту.

Із відмітки про реєстрацію документа встановлено, що на адресу Мінюсту копія рішення надійшла 17.09.2020 (а.с. 53).

Листом Міністерства юстиції України від 16.09.2021 позивача повідомлено, що підстав для задоволення вимог про надання доручення посадовим особам Мінюсту стосовно взяття на контроль та вчинення дій для завершення виконання рішення Європейського суду від 17.07.2014 у справі «Яворовенко та інші проти України» (заява № 25663/02) не вбачається з огляду на те, що всі рішення судів, тривале невиконання яких стало підставою для ухвалення рішення 17.07.2014 в частині заяви ОСОБА_2 , виконані в повному обсязі (а.с. 78-80).

Не погодившись із результатом розгляду скарги, позивач звернувся до суду із позовом який розглядається у цій справі та просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо тривалого і нерозумного в часі розгляду його скарги від 12.10.2018; визнати такою, що містить недостовірну інформацію відповідь на скаргу, що викладена у листі № 86491/9.1.4/31-21 від 28.09.2021; зобов`язати відповідача повторно розглянути скаргу та надати відповідь у відповідності із Законом України «Про звернення громадян»; зобов`язати відповідача сплатити 1505000 грн. в якості компенсації заподіяної моральної шкоди.

Оцінка суб`єктного складу учасників справи та змісту заявлених позовних вимог дала підстави для висновку, що ініційований позивачем спір не є тотожним тому, що розглядався у справі № 120/241/19-а, а тому судом прийнято справу до провадження.

Визначаючись щодо позовних вимог у цій справі, суд керується такими мотивами.

Спір виник у правовідносинах із розгляду Мінюстом звернення ОСОБА_2 . Основним нормативно - правовим актом який регулює спірні відносини є Закон України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР (далі - Закон від 02.10.1996 № 393/96-ВР).

Згідно ст. 1 Закону від 02.10.1996 № 393/96-ВР, громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до ст. 3 Закону від 02.10.1996 № 393/96-ВР, скарга, як різновид звернення громадян, - це звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Статтею 4 Закону від 02.10.1996 № 393/96-ВР передбачено, що предметом оскарження можуть бути рішення, дії чи бездіяльність у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян) або створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод.

Безспірно встановлено, що звернення ОСОБА_2 від 12.10.2018 за своєю назвою та змістом є скаргою у розумінні Закону від 02.10.1996 № 393/96-ВР. У ній позивач посилається на порушення його прав як заявника, на користь якого Європейським судом ухвалено рішення від 17.07.2014 у справі «Яворовенко та інші проти України», а чинником який спричини порушення прав позивача як стягувача у виконавчому провадженні ВП № 44360795 (відкритого з метою виконання рішення ЄСПЛ) є неповне виконання рішень національних судів невиконання яких стало підставою для ухвалення Європейським судом рішення від 17.07.2014.

У скарзі позивач просив про захист своїх прав у спосіб надання Мінюстом доручення Департаменту ДВС та Уповноваженому у справах ЄСПЛ на вчинення дій по сплаті залишку заборгованості із повного розрахунку при звільненні для завершення повного виконання рішення ЄСПЛ.

Згідно ст. 16 Закону від 02.10.1996 № 393/96-ВР, скарга на дії чи рішення органу державної влади, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

Оцінюючи відповідь на скаргу позивача та визначаючись щодо аргументів позову про її недостовірність, суд керується такими мотивами.

17.07.2014 року Європейським судом з прав людини прийнято рішення у справі № 25663/02 «Яворовенко та інші проти України», яким зобов`язано державу Україну упродовж трьох місяців виконати рішення національних органів, ухвалені на користь заявників, які підлягають виконанню, та виплатити по 2000 євро кожному із заявників (або його правонаступникам), наведених у Додатку, в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди та компенсації судових та інших витрат плюс будь-які податки, що можуть нараховуватись заявникам на вищезазначені суми, які мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу.

Згідно з Додатком до вищезазначеного рішення Європейського суду з прав людини за заявою ОСОБА_2 підлягають виконанню:

5.1 рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року;

5.2 рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 28.03.2006 року;

5.3 рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 16.10.2006 року;

5.4 рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 06.04.2007 року;

5.5 рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 27.11.2006 року.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби від 13.08.2014 року відкрито виконавче провадження № 44360795 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Яворовенко та інші проти України» та зобов`язано боржника - державу Україна добровільно виконати таке рішення у строк, встановлений Законом України «Про виконавче провадження» та Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 18.04.2016 у справі № 802/82/16-а, що набрала законної сили, встановлено, що Департаментом державної виконавчої служби виконано рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 у справі «Яворовенко та інші проти України» у частині, яка стосується виконання рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 28.03.2006, рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 16.10.2006 року та рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 06.04.2007 року.

Крім того, вказаним рішенням також встановлено, що сума заборгованості, яка підлягає виплаті ОСОБА_2 згідно з рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року та на виконання рішення Європейського суду з прав людини становить 1900147,03 грн. При цьому, беручи до уваги факт виплати ОСОБА_2 коштів на загальну суму 711209,73 грн., які входять в суму повного розрахунку при звільненні з ДАК «Укрресурси» станом на жовтень 2015 року, тобто у суму 1900147,03 грн., а отже останньому необхідно виплатити заборгованість у сумі 1188937,30 грн.

У подальшому, із урахуванням вищевказаної постанови Департаментом державної виконавчої служби перераховано ОСОБА_2 кошти у сумі 1188937,30 грн. та подано до суду звіт про виконання постанови від 18.04.2016 року у справі № 802/82/16-а, який прийнято ухвалою від 29.08.2016 року.

13.09.2016 у зв`язку із фактичним виконанням рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 у справі № 25663/02 та виплатою суми 1188937,30 грн. виконавче провадження № 44360795 закінчено, про що винесено відповідну постанову.

26.09.2016 ОСОБА_2 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду (справа № 802/1462/16-а) з позовом до Департаменту ДВС Міністерства юстиції України, у якому, серед іншого, просив скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження № 44360795.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 31.10.2016 у адміністративній справі № 802/1462/16-а, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду, ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову.

Нормами статті 1 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV (далі - Закон від 23.02.2006 № 3477-IV) визначено, що рішення - це остаточне рішення Європейського суду з прав людини у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону від 23.02.2006 № 3477-IV, порядок виконання рішення визначається цим Законом, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон від 02.06.2016 № 1404-VIII) передбачено, що виконавче провадження як завершальну стадію судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону від 02.06.2016 № 1404-VIII, підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України.

Згідно частини першої статті 5 Закону від 02.06.2016 № 1404-VIII, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV, який діяв у період відкриття виконавчого провадження по виконанню ЄСПЛ та його завершення), виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Оцінка питанню щодо повного виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 у справі № 25663/02 та пов`язаних із ним рішень національних судів неодноразово надавалася Судом касаційної інстанції.

Зокрема у постанові від 14.09.2021 по справі № 127/25607/17 за участю ОСОБА_2 , Верховним Судом зроблено висновок про повне виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниця від 01.03.2004, а також рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 у справі «Яворовенко та інші проти України».

Перевіряючи обставини виконання зазначених рішень Верховний Суд вказав, що в матеріалах справи міститься копія наказу ДАК «Укрресурси» від 01 грудня 2015 року про зміну дати звільнення ОСОБА_2 з 08 травня 2012 року на 01 грудня 2015 року на підставі рішення Замостянського районного суду м. Вінниця від 25 січня 2001 року, про що внесено запис у трудову книжку, а трудову книжку вручено особисто ОСОБА_2 . Вищезазначені відомості внесено в трудову книжку ОСОБА_2 .

Крім того, у справах № 802/1462/16-а, № 802/840/16-а та № 120/1132/19-а в яких ОСОБА_2 був позивачем, судами теж встановлено, що рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 в частині виконання рішення Замостянського районного суду від 01.03.2004 є виконаним.

Зокрема, у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 120/1132/19-а зазначено, що виконавче провадження ВП № 44360795 з примусового виконання рішення ЄСПЛ у справі «Яворовенко та інші проти України» завершене.

Водночас особливу увагу суд звертає на висновки Верховного Суду, наведені в одному з останніх його рішень, постановлених у спорі між позивачем та Міністерством юстиції України. Йдеться про постанову Верховного Суду від 09.02.2021 у справі № 120/1592/19-а.

Вказаною постановою залишено без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_2 та залишено без змін рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20.09.2019 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23.01.2020.

При цьому Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, ураховуючи факт закінчення виконавчого провадження з виконання рішення ЄСПЛ у справі "Яворовенко та інші проти України" та, серед іншого, зазначив таке:

"…Зі змісту судових рішень у справах № 802/1462/16-а, № 802/840/16-а, № 120/1132/19-а, які набрали законної сили, вбачається, що у межах виконавчого провадження № 44360795 з примусового виконання рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 у справі № 25663/02 позивачеві виплачено кошти у загальному розмірі 1900147,03 грн, у тому числі 1188937,30 грн, перерахованих ВПВР Департаменту ДВС МЮУ згідно з платіжним дорученням № 2994 від 03.08.2016, а вказане виконавче провадження закінчено у зв`язку з повним виконанням. При цьому закінчення виконавчого провадження ВП № 44360795 з примусового виконання рішення ЄСПЛ у справі № 25663/02 "Яворовенко та інші проти України" від 17.04.2014 на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону України "Про виконавче провадження" було обумовлено саме фактом підтвердження виконання усіх судових рішень національних судів, зазначених у Додатку до вищезазначеного рішення ЄСПЛ від 17.07.2014, як таких, що підлягали виконанню…".

"…Отже, ураховуючи факт закінчення виконавчого провадження з примусового виконання рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 у зв`язку з повним його виконанням, колегія суддів погоджується також із висновками судів попередніх інстанцій про відсутність у МЮ України обов`язку вчиняти дії по його виконанню поза межами відповідного виконавчого провадження…".

"…Колегія суддів не приймає до уваги доводи касаційної скарги щодо неврахування судами попередніх інстанцій обставин, встановлених у судових рішеннях у справах № 802/82/16-а, № 802/922/18-а, № 802/2272/16-а, № 120/133/19-а, № 120/134/19-а, оскільки обставини, встановлені судовим розглядом у цих справах не спростовують факт закінчення виконавчого провадження ВП № 44360795 з примусового виконання рішення ЄСПЛ у справі № 25663/02 "Яворовенко та інші проти України" від 17.07.2014 на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV, тобто у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі..".

Таким чином, висновками у наведених вище судових рішеннях, які набули статусу остаточних, підтверджується як факт проведення з позивачем повного розрахунку на виконання рішення ЄСПЛ у справі "Яворовенко та інші проти України", так і неможливість вчинення Міністерством юстиції України будь-яких дій, пов`язаних з виконанням цього рішення, поза відповідним виконавчим провадженням.

Відповідно до ст. 18 Закону від 02.10.1996 № 393/96-ВР, особа, яка звернулася із скаргою має право одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги. Цьому праву кореспондує передбачений нормами ст. 19 Закону обов`язок органу державної влади, що розглядає скаргу об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти скаргу та письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

У разі виявлення під час розгляду скарги порушень, орган державної влади зобов`язаний скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень.

Повертаючись до змісту листа Міністерства юстиції України від 16.09.2021 «Щодо розгляду скарги» ОСОБА_2 від 12.10.2018, суд вважає, що висновки про повне виконання рішення ЄСПЛ у справі «Яворовенко та інші проти України» від 17.07.2014 в частині виконання рішення Замостянського районного суду від 01.03.2004 є об`єктивними та достовірними. Аргументи позивача про недостовірність інформації зазначеної у відповіді від 16.09.2021 на його скаргу від 12.10.2018 не знайшли свого підтвердження при розгляді цієї справи.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 129 Конституції України, однією із засад судочинства є обов`язковість судових рішень.

Суд зазначає, що обставини повного виконання рішення ЄСПЛ у справі «Яворовенко та інші проти України» від 17.07.2014 встановлені такими, що набрали законної сили та є остаточними рішеннями судів у цивільних та адміністративних справах за участю позивача.

Позивач, у свою чергу, із урахуванням несприятливих для його інтересів наслідків таких висновків судів, намагається поставити під сумнів достовірність та правильність встановлення цих обставин домагаючись перегляду Міністерством юстиції України на підставі Закону України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 № 393/96-ВР результатів закінченого виконавчого провадження № 44360795 з примусового виконання рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 у справі № 25663/02, що є недопустимо.

Висновок про недопустимість таких наслідків узгоджується із нормами ч. 1 ст. 12 Закону від 02.10.1996 № 393/96-ВР, в силу якого дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно ч. 1 та 3 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження", рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Тому, у разі незгоди із рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових осіб та органів ДВС, учасник виконавчого провадження вправі оскаржувати їх в порядку та строки передбачені нормами Закону України «Про виконавче провадження», а не домагатися їх оцінки та перегляду у спосіб подання скарги в порядку Закону від 02.10.1996 № 393/96-ВР.

Суд встановив, що позивач скористався своїм правом на оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження та 26.09.2016 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду (справа № 802/1462/16-а) з позовом до Департаменту ДВС Міністерства юстиції України, у якому, серед іншого, просив скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження № 44360795.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 31.10.2016, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду, ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову.

Натомість основною метою подання позивачем скарги від 12.10.2018 є намагання домогтися перегляду висновків, які стали підставою для прийняття постанови від 13.09.2016 про закінчення виконавчого провадження № 44360795 у зв`язку із повним виконанням рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 у справі № 25663/02.

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби чи їх посадових осіб на підставі Закону від 02.10.1996 № 393/96-ВР не допускається, адже в силу ч. 1 ст. 12 Закону від 02.10.1996 № 393/96-ВР до сфери його регулювання не відносяться правовідносини щодо порядку розгляду заяв і скарг громадян які можуть подаватися згідно Закону України "Про виконавче провадження".

Отже, із урахуванням предмету скарги позивача від 12.10.2018 та змісту наданої йому листом від 28.09.2021 відповіді, суд погоджується із аргументами відповідача про достовірність відповіді та правомірність прийнятого за результатом розгляду скарги рішення.

Щодо аргументів позивача про те, що розгляд його скарги був надто тривалим та нерозумним у часі, суд зазначає наступне.

За загальним правилом передбаченим частиною 1 ст. 20 Закону від 02.10.1996 № 393/96-ВР, звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Суд встановив, що скарга позивача на дії та бездіяльність органів та посадових осіб уповноважених Законом на виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 у справі «Яворовенко та інші проти України» датована 12.10.2018.

Вперше відповідь йому надано листом Департаменту 14.11.2018.

Позивач із результатом розгляду поданої скарги не погодився та оскаржив його у судовому порядку, звернувшись у січні 2019 року до суду з адміністративним позовом (справа № 120/241/19-а).

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 15.03.2019, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25.06.2019, у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанції позивач оскаржив їх до Верховного Суду.

Постановою Верховного Суду від 04.09.2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині позовної вимоги щодо визнання недостовірною інформацію, що міститься в листі Департаменту ДВС від 14.11.2018 року скасовано та в цій частині адміністративну справу № 120/241/19-а направлено на новий розгляд до Вінницького окружного адміністративного суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 28.01.2020 залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01.09.2020 адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України щодо неналежного розгляду скарги ОСОБА_2 від 12.10.2018 та зобов`язано Мін`юст розглянути скаргу ОСОБА_2 від 12.10.2018 відповідно до Закону України «Про звернення громадян».

Згідно супровідного листа від 08.09.2020 копію постанови суду апеляційної інстанції надіслано ОСОБА_2 , Департаменту та Мін`юсту.

Із відмітки про реєстрацію документа встановлено, що на адресу Мін`юсту копія рішення надійшла 17.09.2020 (а.с. 53).

Листом Міністерства юстиції України від 16.09.2021 позивача повідомлено про відсутність підстав для задоволення скарги, не погодившись із чим, позивач звернувся до суду із позовом що розглядається.

Підсумовуючи суд зазначає, що основною обставиною із якою пов`язано надання позивачу відповіді на його скаргу від 12.10.2018 лише 16.09.2021 є те, що така відповідь надавалася на виконання рішенням суду від 28.01.2020 яке набрало законної сили 01.09.2020.

Суд враховує, що із урахуванням дати отримання відповідачем рішення суду до моменту надання позивачу відповіді про результат розгляду скарги минули строки які є більш тривалими від тих, що встановлені частиною 1 ст. 20 Закону від 02.10.1996 № 393/96-ВР.

Однак із урахуванням того, що відповідь позивачу до моменту пред`явлення позову в суд була надана і рішення відповідача про відмову у задоволенні скарги є правомірним, суд не може обмежитись винятково констатацією факту порушення відповідачем встановленого строку розгляду скарги, оскільки у такому випадку суб`єкт владних повноважень не в змозі виправити пропущений ним строк адже перебіг часу вже відбувся і не залежить від будь-чиєї волі.

Як зазначає позивач, негативні наслідки для його прав та інтересів зумовило надання недостовірної відповіді на скаргу. Тому оскарження несвоєчасного отримання відповіді не призведе до відновлення інтересів позивача з огляду на те, що отримана ним відповідь від 16.09.2021 є правомірною.

Відтак, позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача при розгляді скарги ОСОБА_2 , визнання такою, що містить недостовірну інформацію відповідь на скаргу та вимоги зобов`язального характеру про повторний розгляд скарги та надання відповіді задоволенню не підлягають.

Факт відсутності протиправних дій чи бездіяльності відповідача при розгляді звернення ОСОБА_2 виключає підстави для висновку про заподіяння позивачу моральних страждань незаконною поведінкою суб`єкта владних повноважень. Як наслідок, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про присудження в користь позивача заявленої ним компенсації моральної шкоди.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд не встановив факту їх понесення сторонами у справі.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні вимог адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_2 - АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ;

Відповідач: Міністерство юстиції України - вул. Городецького, 13, м. Київ, 01601, .

Рішення у повному обсязі виготовлено та підписано 10.01.2022.

Суддя Богоніс Михайло Богданович