Справа № 360/1987/21
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2022-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 січня 2022 року справа №360/1987/21

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Гаврищук Т.Г., Сіваченка І.В., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 25 червня 2021 року у справі № 360/1987/21 (головуючий суддя І інстанції Пляшкова К.О.), складене у повному обсязі 25 червня 2021 року у м. Сєвєродонецьк Луганської області за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду 12 квітня 2021 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому з урахуванням уточненого адміністративного позову, що надійшов до суду 27 квітня 2021 року, позивачем заявлено такі позовні вимоги:

1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 11 лютого 2019 року по день фактичного розрахунку - 03 березня 2021 року, тобто за 751 день, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби у сумі 23960,48 грн;

2) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 11 лютого 2019 року по день фактичного розрахунку - 03 березня 2021 року, тобто за 751 день, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби у сумі 23960,48 грн;

3) стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 25 червня 2021 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 лютого 2019 року по 03 березня 2021 року у сумі 3000,00 грн (три тисячі гривень). В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вищевказаним судовим рішенням, Військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального процесуального права, просила суд скасувати судове рішення та відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивачем пропущено строк звернення до суду із даним позовом, який позивач вам подати протягом місяця, а саме до 03 квітня 2021 року.

Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне залишити без змін рішення суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 період з 11 лютого 2016 року по 11 лютого 2019 року проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 , звільнений зі служби на підставі підпункту «а» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із закінченням строку контракту, що підтверджено копією військового квитка (арк. спр. 17-19).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2020 року в справі № 360/4361/20, яке набрало законної сили 15 січня 2021 року, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, 11 лютого 2019 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачуча грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, 11 лютого 2019 року (арк. спр. 70-73).

Виплата грошової компенсації за невикористані позивачем дні відпустки за 2016-2019 роки в сумі 18720,08 грн здійснена 03 березня 2021 року, що підтверджено довідкою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 23 квітня 2021 року та платіжним дорученням від 02 березня 2021 року № 2378 (арк. спр. 45, 64).

Згідно з розрахунками військової частини НОМЕР_1 про доходи ОСОБА_1 грошове забезпечення позивача за грудень 2018 року та січень 2019 року склало 18408,05 грн, у тому числі за грудень 2018 року: оклад за військове звання - 530,00 грн, посадовий оклад 2640,00 грн, надбавка за вислугу років 792,50 грн, надбавка за особливості проходження служби 475,50 грн, премія 3273,60 грн, всього 7711,60 грн; за січень 2019 року: оклад за військове звання - 530,00 грн, посадовий оклад 2640,00 грн, надбавка за вислугу років 792,50 грн, надбавка за особливості проходження служби 3090,75 грн, премія 3643,20 грн, всього 10696,45 грн. Грошове забезпечення при звільненні: за 11 діб 3956,63 грн, грошова компенсація за 3 доби невикористаної відпустки за 2019 рік 1018,13 грн, грошова допомога на оздоровлення 10181,33 грн, за 31 добу винагорода ООС 4500,00 грн, всього 19656,09 грн (арк. спр. 65, 66).

Спірним питанням даної справи є правомірність заявлених вимог позивача.

Суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги та стягнув з відповідача середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 3000,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач посилається виключно на пропущення позивачем строку звернення до суду, відтак, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення виключно в межах апеляційної скарги за вимогами положень ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічною службою є, зокрема, військова служба.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиплатою позивачу у день звільнення з військової служби грошової компенсації вартості речового майна, яким він не був забезпечений під час проходження військової служби.

Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено і в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Проте слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.

За приписами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України справи, що виникають з трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. При цьому норми Цивільного кодексу України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257) та передбачають можливість установлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність.

Виходячи з цього, встановлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.

Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.

У справі, що розглядається, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 12 квітня 2021 року, тобто з пропуском місячного строку з дня остаточного з ним розрахунку (03 березня 2021 року).

Однак, в суді першої інстанції ставилось питання щодо пропущення позивачем строку звернення до суду із даним позовом, позивачем надані відповідні обґрунтування (знаходження на амбулаторному лікуванні) та заявлено клопотання про поновлення строку звернення до суду.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що така вимога є обґрунтованою та поновив такий строк.

При цьому, згідно з частиною четвертою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Проте, наведені відповідачем у відзиві на позов обставини не надали суду першої інстанції підстав щодо визнання поважними причин пропуску позивачем строку звернення до суду передчасними на відхилив доводи відповідача в цій частині.

Відтак, зважаючи на надання позивачем обґрунтованих пояснень щодо причин пропущення строку звернення до суду та прийняття їх судом першої інстанції, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо розгляду справи по суті вимог з прийняттям відповідного рішення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 25 червня 2021 року у справі № 360/1987/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 січня 2022 року.

Судді А.В. Гайдар

Т.Г. Гаврищук

І.В. Сіваченко