Справа № 420/12927/21
Суддя: Корой С.М.
Дата ухвалення: 2022-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Корой С.М. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

23.07.2021 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №118-21 від 27.04.2021 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою суду від 28.07.2021 року залишено позов без руху.

16.08.2021 року (вх.№44661/21) від позивача до суду надійшла заява про усунення недоліків разом із уточненою позовною заявою ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №118-21 від 27.04.2021 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване Рішення не ґрунтується на історії його переслідування, його повернення до Батьківщини призведе до незаконного ув`язнення, виходячи з наступних обставин.

Як вказує позивач, вироком суду Мінського району Мінської області від 19.09.2011 року його засуджено до 4-х років позбавлення волі за ч.4 ст.205 КК Республіки Білорусь (крадіжка). Згідно із п.3 ч.1 ст.84 Кримінального кодексу Республіки Білорусь «Особа звільняється від основного і додаткового покарань, якщо обвинувальний вирок не був приведений у виконання в такі строки, починаючи з дня набрання ним законної сили: 3) п`ять років - у разі засудження до позбавлення волі на строк не більше п`яти років». Як стверджує позивач, вирок щодо нього не був приведений у виконання. У розшуку позивач не перебував, від відбування покарання не ухилявся. Постанова про його розшук була прийнята лише 19.04.2019 року. Розшукова справа вiдносно позивача була відкрита 02.05.2019 року. Тобто, протягом 7,5 років позивач не перебував у розшуку та мав бути звільнений від основного і додаткового покарань.

На думку позивача, намагання влади Республіки Білорусь здійснити його екстрадицію для подальшого тривалого ув`язнення на підставі вироку, який за законом не може бути виконаний, свідчить про реальну загрозу його ув`язнення у незаконний спосіб, є наслідком громадянської позиції позивача, політичних поглядів та переконань.

Ухвалою від 14 квітня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 (до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії (в редакції уточнень за вх.№44661/21 від 16.08.2021 року) і відкрито провадження у адміністративній справі.

Судом вирішено розглядати справу за правила спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Вказаною ухвалою судом зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області та Державну міграційну службу України надати до суду у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали належним чином засвідчені копі:

- рішення Державної міграційної служби України №118-21 від 27.04.2021 року;

- матеріалів особової справи ОСОБА_1 .

11.10.2021 року (вх.56076/21) від позивача надійшли заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, в якому ОСОБА_1 просить суд здійснювати розгляд справи №420/12927/21 в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 18.10.2021 року залишено без задоволення клопотання позивача про розгляд справи №420/12927/21 в порядку загального позовного провадження залишено без задоволення.

21.10.2021 року (вх.№57947/21) від Державної міграційної служби України до суду надійшов відзив на позовну заяву разом із матеріалами особової справи позивача (т.1 а.с.56-288, т.2 а.с.1-260).

Так, у відзиві вказано, що відповідач щодо задоволення позовних вимог заперечує та вказує, що не визнає даний адміністративний позов, та вважає, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Враховуючи викладене, а також, з посиланням у відзиві на позов на ті ж обставини та підстави, які встановлені у висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 18.03.2021 року, відповідач вказує, що рішення (наказ) ГУ ДМС України в Одеській області №118-21 від 27.04.2021 року приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї доказами, відзивом відповідача на позовну заяву, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги, та перевіривши їх наданими з боку учасників справи доказами, судом встановлено.

ОСОБА_1 , відповідно до паспорту НОМЕР_1 (т.2 а.с.14-34), є громадянином Республіки Білорусь.

Співробітниками Портофранківського ВП Приморського ВП в м. Одесі ГУ НП в Одеській області 10.01.2020 о 20:00, за адресою: м. Одеса, вул. Тираспольська 22, затриманий в порядку ст. ст. 208, 582 КПК України громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 , який на міжнародному рівні розшукується правоохоронними органами Республіки Білорусь, з метою притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 380, ч. 4 ст. 205 КК Республіки Білорусь (підробка іншого офіційного документа, звільняючого від обов`язків, з метою використання такого документу іншою особою та у таємному викраденні чужого майна, вчиненому в особливо великому розмірі, відповідно).

Підставою для затримання ОСОБА_1 та застосування у подальшому відносно нього тимчасового арешту є документи, що містять дані про вчинення особою злочину на території іноземної держави та обрання щодо неї запобіжного заходу компетентним органом іноземної держави.

Постановою Мінського суду Мінської області від 19.04.2019, ОСОБА_1 оголошений у розшук та відносно нього залишений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 13.01.2020 року відносно ОСОБА_1 по справі № 522/552/20 застосований тимчасовий арешт строком на 40 діб.

До Офісу Генерального прокурора від Генеральної прокуратури Республіки Білорусь надійшов запит про видачу ОСОБА_1 , з метою приведення до виконання вироку суду Мінського району Мінської області від 19.09.2011, яким його визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 380, ч. 4 ст. 205 КК Республіки Білорусь, та засуджено із застосуванням ч. 2 ст. 72 КК Республіки Білорусь до 4 років позбавлення волі.

Ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 30.04.2020 відносно ОСОБА_1 продовжено застосування запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.05.2020 задоволена апеляційна скарга захисника Ремешкова Б.В. на ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 30.04.2020. Зазначена ухвала скасована, до ОСОБА_1 застосований запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний період доби за адресою: АДРЕСА_1 , до вирішення питання про його видачу та фактичну передачу компетентним органам Республіки Білорусь, із покладанням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси по справі 521/10033/20 від 26.06.2020 року продовжено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді домашнього арешту, з забороною залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , в період часу з 22 години до 06 години наступної доби.

02.07.2020року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДМС в Одеській області із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №83 (т.2 а.с.9-11) у якій вказував, що 23.09.2011 року від приїхав на територію України в м.Одеса з наміром залишитися на постійне місце проживання, орендував квартиру та влаштувався на роботу. Займався музикою, брав участь та організовував соціальні проекти, вів відкритий спосіб життя, активно вів соціальну сторінку, виступав на телебаченні. У заяві-анкеті вказано, що в січні 2020 року позивач дізнався, що влада Республіки Білорусі з квітня 2019 року оголосила його у розшук за рішенням суду від 19.09.2011 року, яким його засуджено до позбавлення волі на строк 4 роки. ОСОБА_1 вказав, що в 2011 році він проживав на території Республіки Білорусі, трішки займався журналістикою, здійснював зйомку фоторепортажів і написав блоги про такі акції як «Стоп бензин», «Марш міліонів», які в подальшому були видалені з інтернет ресурсів.

У заяві-анкеті вказано, що на даний момент позивач перебуває під домашнім арештом по рішенню суду до прийняття рішення про його видачу органам Республіки Білорусі. Однак, позивач вважає, що в Білорусі його можуть незаконно тримати під варто, так як на даний час там переслідують усіх, хто не погоджується з теперішньою владою.

Відповідно до анкети ОСОБА_1 , як особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 02.07.2020 (т.2 а.с.111-121), позивач зазначає, що вибув до України 23.09.2011 року легально на власному автомобільному транспорті на підставі паспортного документу гр.Білорусі серії НОМЕР_1 , так як бажав жити у м.Одесі. Після приїзду на територію України у вересні 2011 року проживав на території України нелегально приблизно з грудня 2011 року. В подальшому, вказано позивачем, йому необхідно було продовжити строк легального перебування на території України, було необхідно зробити додатковий в`їзд, йому порадили звернутись до ДМС, однак тоді він зламав ногу. В подальшому, позивач вже порушував закон, перебуваючи нелегально, у нього не було підстав для отримання посвiдки на проживання на території України. До того ж, вказано позивачем, орендуючи квартиру, він заклав паспорт гр. Бiлорусі, власники квартири його втратили, знайшли лише в цьому році. Тому в подальшому і не приймав спроб до легалізації на території України.

Як вказано позивачем, він вирішив звернутися до профільного підрозділу ДМС, оскільки Білорусь його оголосила у розшук навесні 2019 року, про це позивач дізнався лише у січні 2020 року. Протягом 2011-2017 років позивач точно знав, що не знаходився у розшуку. Справа в тому, що у нього був не закритий кредит в банку, з ним вийшов на зв`язок слідчий, який вів цю справу, він повідомив, що ОСОБА_1 не перебуває у розшуку на території Білорусі, проте йому необхідно закрити кредитну заборгованість для того, щоб в подальшому його не оголосили у розшук. Як зазначено позивачем, він закрив кредит, документ про відсутність виконавчих заборгованостей долучено до матеріалів ОС.

Позивач вказує, що після його приїзду на територію України він все намагався вирішити справу з незаконним судом, який відбувся по відношенню до нього на території Білорусі у 2011 році.

Як стверджує ОСОБА_1 , він вирішив звернутися до ДМС, оскільки вважає, що Білорусь оголосила його у розшук незаконно, не дивлячись на те, що строки давності вже давно сплили.

В анкеті позивачем також зазначено, що правоохоронні структури Білорусі офіційно запропонували йому угоду, у відповідності до якої він мав погодитися на прискорену процедуру екстрадиції в обмін на перегляд кримінальної справи, порушеної по відношенню до нього. На думку позивача, правда в тому, що на цей час білоруська сторона ще не підготувала належним чином оформлені документи з приводу його екстраї. Вони і не можуть їх підготувати. Тому що вони вимагають екстрадиції за звинуваченнями від 2011 року, а строк давності за статтями, за якими позивача обвинувачують-5 років.

02.07.2020 року відносно позивача складено реєстраційний листок як на особу, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.2 а.с.202-206).

З метою більш досконалого вивчення обставин, за яких позивач звернувся із заявою про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, 20.07.2020 року Головним управлінням ДМС України в Одеській області була проведена співбесіда з позивачем, що підтверджується відповідним протоколом, в ході якої ОСОБА_1 , зокрема, повідомив, що в Білорусі дуже напружена ситуація, попереду вибори, проходять багато акцiй протестів, без причини затримують людей, кидають їх за грати, багато блогерів затримують. Зазначені обставини, на думку позивача, мають на нього вплив, так як в 2011 році він також приймав участь у мирних акціях протесту, вів репортажі з декількох таких акцій та публікував їх в Інтернеті. Тоді в 2011 році на території Білорусі також переслідували блогерів, організаторів сторінок в соціальних мережах, якi займались координацією подібних акцiй. Під час даної акції позивачем повідомлено про те, як він брав участь в акціях в Білорусі.

20.07.2020 року Головне управління ДМС України в Одеській області прийняло наказ №136 (т.1 а.с.229), яким наказано здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 (т.2 а.с.215).

11.11.2020 року та 02.12.2020 року Головним управлінням ДМС України в Одеській області були проведені додаткові співбесіда з позивачем, що підтверджується відповідними протоколами (т.1 а.с.166-175, 182-188).

Головним управлінням ДМС України в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 18.03.2021 у справі №2020OD0070 (т.1 а.с.169-151), відповідно до якого, аналiзом матеріалів особової справи було встановлено, що факти, повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянської належності не можуть бути визнаними підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року.

У висновку вказано, з 10.01.2020 року заявник перебуває у процедурі екстрадиційного арешту на території України за клопотанням білоруської сторони у зв`язку з кримінальними обвинуваченнями на території країни громадянської належності за ч. 1 ст. 380, ч. 4 ст. 205 Кримінального кодексу Республіки Білорусь «підробка іншого офіційного документа, звільняючого від обов`язків, з метою використання такого документу іншою особою; таємне викрадення чужого майна, вчиненому в особливо великому розмірі». Так, вироком суду Мiнського району Мiнської області від 19.09.2011 року, залишеним без змін рішенням судової колегії з кримінальних справ Мiнського обласного суду від 11.11.2011 року, заявника було визнано винним, засуджено на 4 роки позбавлення волі із застосуванням ч. 2 ст. 72 КК Республіки Білорусь. По відношенню до заявника було застосовано запобіжний захід у вигляді взяття під варту з зали суду, на самому судовому засіданні заявник не був присутнім, з його слів, повістки щодо його проведення не отримував, що, враховуючи вищевказану судову помилку, і дозволило особі 23.09.2011 року без проблемно залишити територію Білорусі та виїхати до України, де він нелегально проживав до липня 2020 року. Апеляційна та касаційна скарги на зазначене рішення з боку адвоката заявника не були задоволені. За вироком суду, заявнику було призначено покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі у колонії посиленого режиму з конфіскацією майна, фактично заявник покарання не відбував, знаходився протягом відповідного періоду на території України. Постановою Мінського суду Мiнської області від 19.04.2019 року заявника було оголошено у розшук, застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 10.01 2020 року заявника було затримано співробітниками Портофранківського ВП в м. Одеса ГУНП в Одеській області. Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеса від 13.01.2020 року відносно заявника застосовано тимчасовий арешт строком на 40 діб. Згідно з обліками Генерального секретаріату Інтерполу станом на 10.01.2020 року заявник перебуває у міжнародному розшуку за ініціативою компетентних органів Республіки Білорусь. Ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеса від 30.04.2020 року було продовжено застосування запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.05.2020 року задоволена апеляційна скарга захисника заявника, по відношенню до нього застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний період за визначеною адресою. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеса від 26.06.2020 року за судовою справою № 521/10033/20 заявнику було продовжено запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. 10.06.2020 року. Офісом Генерального прокурора України було видано постанову про видачу (екстрадицію) особи, 29.06.2020 року заявник звернувся до Печерського районного суду м. Києва зі скаргою на вищезазначене рішення.

У висновку вказано, що стосовно суті висунутих по відношенню до позивача обвинувачень, характеру iсторiї, що їм передувала та суб`єктивного сприйняття їх необґрунтованості заявник повідомляє наступне. Зі слів шукача захисту, наприкінці лютого-на початку березня 2011 року до нього за мiсцем його роботи на СТО на авторинку «Малинівка» (Білорусь, м. Мiнськ) звернулась одна його клієнтка на установчі дані ОСОБА_2 з метою отримання від заявника сприяння та допомоги у продажі її автомобілю. Угода була досягнута усно, не мала формального закріплення. За попередньою домовленістю мiж заявником та зазначеною особою, його клієнтка мала отримати 16000 доларів США вiд угоди з продажу авто. Також, ОСОБА_3 передала заявнику документи для продажу автомобілю, транспортний засіб було знято з реєстрації та підготовлено до продажу. З метою належної та найоптимальнішої реалізації угоди, заявник звернувся до свого знайомого на установчі дані ОСОБА_4 , який працював на торгівельному майданчику на авторинку. в мережі «Iнтернет» було розміщено оголошення щодо продажу автомобілю, автомобіль заявник забрав до себе на СТО для проведення технічного обслуговування та усунення виявлених недоліків перед продажом. Зі слів заявника, на автомобіль знайшовся покупець, який готовий був сплатити за авто 18500 доларів США. Заявник того ж дня передав ОСОБА_5 та її співмешканцю на ім`я ОСОБА_6 виручені кошти за автомобіль у розмірі 5000 доларів США, через день заявником було передано ще 5000 $. Приблизно через день-два після отримання другого траншу у заявника нібито виник конфлікт з ОСОБА_5 та її співмешканцем через небажання займатися ремонтом іншого їх автомобіля. Образившись на заявника, ОСОБА_3 почала вимагати від нього 18500 доларів США замість попередньо обумовленої суми у 16000. У випадку відмови заявника вiд нових умов вона нібито погрожувала укласти проти нього заяву до правоохоронних структур. Наступного дня після конфлікту, що виник (приблизно 10.03.-13.03.2011 року) ОСОБА_5 була укладена заява до правоохоронних структур, в якiй по відношенню до заявника висувалися обвинувачення у крадіжці її автомобілю, при цьому нею заперечувалася обставина отримання вiд заявника частини грошей вiд реалізованої угоди з купівлі-продажу її автомобілю. Стосовно обставини обвинувачень за частиною підробки офіційного документа звільняючого від обов`язків, заявник повідомляє про обставину проставлення свідком ОСОБА_7 підпису про те, що автомобіль ОСОБА_8 було забрано з торгівельного майданчику у формі, підпис в якій передбачено лише для власника відповідного автомобілю, який належав ОСОБА_5 Заявник в подальшому повідомив, що враховуючи не суттєвість відповідного обвинувачення, вiн в подальшому взяв вину із зазначеного елементу на себе для того, щоб не підставляти особу, яка не була причетна до відповідної ситуації. Заявника викликали до вiддiлку, взяли свiдчення, за результатами проведення передбачених процедур проти нього була порушена кримінальна справа на території країни громадянської належності. Після перебування під вартою протягом декількох діб, заявника було звільнено з під арешту, застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, яка була в подальшому відмінена судом від 19.09.2011 року. Зі слів заявника, судовий процес на території країни громадянської належності продовжувався протягом трьох місяців, заявник відповідально відвідував всі судові засідання, на які він отримував повістки, окрім останнього засідання, на йому було оголошено вирок. Зі слів заявника, він не отримував повістку для прийняття участі у відповідному судовому засіданні.

Додатково, вказано у висновку, матеріалами особової справи виявлено заборгованість на території Республіки Білорусь за кредитними позиками ВАТ «Пріорбанк» та «Велком» у розмiрi 10697480 та 218513 рублів відповідно, було порушено виконавче провадження за вказаними обставинами. У відповідності до тверджень заявника, наданих під час проведених з ним процедур, зазначену заборгованість було погашено, на підтвердження цього заявник долучив до матеріалів ОС довідку з Управління примусового виконання Головного управління юстиції Мінського міського виконавчого комітету від 16.03.2020 № Св 001.

У висновку зазначено, що у відповідності до проаналізованих матеріалів особової справи заявника, наданих матеріалів екстрадиційної перевірки встановлено, що кримінальнi переслідування заявника на території Білорусi не мають політичного характеру та не мають мети переслідування особи у зв`язку з расовою належністю, віросповіданням, національністю або політичними поглядами. Водночас, по відношенню до заявника на території Білорусі не висуваються інші обвинувачення, окрім повідомлених вище, на що додатково вказує сам заявник під час проведення з ним передбачених процедурних заходів.

Як зазначено у висновку, в твердженнях заявника виявлено низку розбіжностей з фактичними матеріалами екстрадиційної перевірки, що він не зміг належним чином обґрунтувати та що суттєво знижує рівень довіри до повідомленого елементу нібито сфальсифікованих обвинувачень проти нього на території країни громадянської належності:

- повідомлена заявником обставина надання потерпілою копій документів, що посвідчують особу, що в подальшому і створило можливість для реалізації заявником автомобілю потерпілої (арк. 4 додаткового протоколу співбесіди від 11.11.2020 року) не підтверджується за результатами проведеного судового аналiзу, за яким встановлено, що потерпіла не передавала заявнику особистих документів, що надавали йому право на реалізацію автомобілю (арк 1 вироку Мiнського районного суду Мiнської області від 19.09.2011 року);

- під час проведення процедури розгляду заяви від 02.07.2020 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявник повідомляє, що після отримання повної грошової суми за реалізований автомобіль потерпілої, він передав ОСОБА_2 частину у кількості 10000 доларів США (арк. 9 анкети від 16.07 2020 року). В подальшому, заявник суттєво плутається в наданих твердженнях. Так, під час проведення процедури протоколу співбесіди від 20.07.2020 року заявник вказує, що безпосередньо піддав ОСОБА_2 два грошові транші у розмірі 5000 доларів кожний проте, потерпіла в подальшому заперечувала обставину отримання нею грошей, вимагаючи вiд заявника сплати повної суми у 18500 доларів США, що не було попередньо обумовлено (арк: 1 протоколу співбесіди від 20.07.2020 року) в подальшому, заявник стверджує, що повністю віддав всю грошову суму за автомобіль. ОСОБА_9 (арк. 5 додаткового протоколу співбесіди від 11.11.2020 року). При цьому, при відповіді на уточнююче запитання, заявник суперечить раніше повідомленiй ним інформації, стверджуючи, шо повністю не розрахувався з потерпілою, оскільки планував заробити на тій частині грошей, що у нього залишалася (арк: 5-6 додаткового протоколу співбесіди від 11.11.2020 року). Натомість, під час проведення з ним допитів в рамках кримінальної справи, порушеноп проти заявника на території країни громадянської належності він стверджував, що за реалізований автомобіль він отримав від покупця повну суму у розмірі 18500 доларів США, в подальшому ним було передано 4900 доларів США потерпілий ОСОБА_2 та ще 3000 доларів США пї співмешканцюю на установчі дані ОСОБА_10 , в подальшому заявник безпідставно відмовився повернути весь залишок грошової суми потерпiлiй, незважаючи на фактичну наявність у нього зазначених фінансових коштів (арк 2 вироку Мiнського районного суду Мiнськот області від 19.09.2011 року). При цьому, обставина зустрічей із заявником та прийняття від нього грошей за реалізований автомобіль заперечується свідком ОСОБА_11 під час проведених з ним допитів (арк 4-5 вироку Мiнського районного суду Мiнської області від 19.09.2011 року). Також, передача грошових коштiн за реалізований автомобіль не підтверджується жодними фактичними матеріалами або документами;

- всупереч повідомленій заявником обставині, у відповідності до якої він зателефонував потерпілій ОСОБА_3 одразу після того, як отримав гроші за реалізований автомобіль (арк 5-6, 8 додаткового протоколу співбесіди від 11.11 2020 року), водночас, як спостерігається з матеріалів екстрадиційної перевірки та встановлених фактичних обставин справи, заявник систематично вводив в оману потерпілу, повідомляючи та про обставину знаходження автомобілю на території торгівельного будинку в той час, як авито вже було фактично реалізовано (арк. 3 вироку Мінського районного суду Мінськог області від 19.09.2011 року). В подальшому, заявник систематично ухилився від зустрічей з потерпілою, повідомляв завідомо недiйсну інформацію стосовно місця знаходження й авто (арк. 3 вироку Мiнського районного суду Мiнської області від 19.09.2011 року). Натомість, шляхом проведеного аналiзу телефонних роздруківок, що містяться в наданих екстрадиційних матеріалах (арк. 6-7 вироку Мiнського районного суду Мiнської області від 19.09.2011 року) можливо визначити, заявник не приймав спроб для що встановлення зв`язку з потерпілою ОСОБА_3 ані в день реалізації угоди купівлі-продажу автомобілю, ані наступного дня. Також, з проведеного аналізу місця розташування абонентів за даними телефонних операторів руйнується повідомлена заявником легенда щодо прийнятих спроб зустрічі з потерпілою та її співмешканцем з метою передачі їм коштів за реалізований автомобіль (арк. 9 вироку Мінського районного суду Мінської області від 19.09.2011 року). Додатковим елементом, що знижує рівень довіри до повідомленого заявником інформації щодо упередженості порушення проти нього кримінальної справи на території країни громадянської належності, власної невинуватості за інкримінованими йому обвинуваченнями вказує обставина наявності у нього суттєвої кредитноп заборгованості на території країни громадянської належності, відкриття виконавчих проваджень за рішеннями судових інстанцій (арк. 13 протоколу співбесіди від 20.07.2020 року), що вказує на об`єктивну потребу заявника у фінансах, що слугувало мотивом для здійснення злочину.

- заявник не звертався за міжнародним захистом при перетин державного кордону України, не вказує, що він зазначав компетентним органам бажанням звернення за міжнародним захистом в якості мети в`їзду на територію України (арк. 6 анкети від 16.07.2020 року);

- незважаючи на обставину обвинувального вироку по відношенню до заявника, датованого 19.09.2011 року, після прибуття на територію України 23.09.2011 року, заявник не звернувся без зволікань до територіального підрозділу ДМС за міжнародним захистом (арк. 6 анкети від 16.07.2020 року арк 12 протоколу співбесіди від 20.07.2020 року). Також, особою не було укладено заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту одразу після затримання компетентними структурами України 10.01.2020 року. Натомість, в долучених до матеріалів ОС поясненнях особи від 16.01.2020 року, наданих співробітнику Прокуратури Одеської області, заявник зазначає, що приїхав на територію України з метою працевлаштування та постійного проживання, за міжнародним захистом не звертався: Водночас, відсутня інформація щодо прийнятих спроб набуття громадянства України, бажання звернення за міжнародним захистом не встановлено. Водночас, обставина звернення за міжнародним захистом лише на початку липня 2020 року обумовлена порадою адвоката (арк. 7 анкети від 16.07.2020 року) лише з метою фактичного уникнення процедури екстрадиції на території країни громадянської належності (арк. 12-13 протоколу співбесіди від 20.07.2020 року);

- незважаючи на можливість отримання юридичного захисту та фактичне користування послугами адвоката території країни громадянської на належності, заявник цілеспрямовано скористався судовою помилкою в контексті обрання йому запобіжного заходу, що дозволило безперешкодно залишити країну громадянської належності та виїхати в Україну (арк. 7 анкети від 16.07.2020 року; арк. 8, 14 протоколу співбесіди від 20.07.2020 року), спроб до повернення на територію крапни громадянської належності з метою захисту своїх інтересів в судовому процесі заявником здійснено не було

- додатковою обставиною, що вказує на те, що звернення заявника за міжнародним захистом до територіального підрозділу ДМС обумовлене лише бажанням уникнення процедури екстрадиції на територію країни громадянської належності є повідомлена ним iнформацiя, у відповідності до якоп вiн розглядає можливість виїзду на територію Білорусі у випадку зняТТЯ 3 нього обвинувачень на території країни громадянської належності (арк. 16 протоколу співбесіди від 20.07.2020 року).

Таким, чином, у висновку вказано, що за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи шукача захисту можливо визначити, що його виїзд за межі країни громадянської належності було здійснено не з метою отримання захисту від незаконних переслідувань на території країни громадянської належності, а лише задля свідомого уникнення кримінальної відповідальності на Батьківщині. На зазначене, зокрема, вказують обставини звернення за міжнародним захистом iз суттєвими зволіканнями лише після прийняття постанови про видачу особи, використання судової помилки в контексті визначення запобіжного заходу задля організації виїзду з країни громадянської належності, фактичне використання процедури набуття міжнародного захисту, як такої, що перешкоджає власнiй екстрадиції на територію Білорусі. Водночас, правомірність кримінального переслідування заявника на території країни громадянської належності додатково підтверджується наявними матеріалами екстрадиційної

Як вказано у висновку, за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи заявника не встановлено ознак, що вказували б на обставину порушення проти заявника кримінальної справи на території країни громадянської належності як наслідок протиправних або дискримінаційних заходів органів державної влади країни громадянської належності по відношенню до заявника через його політичну або громадянську позицію, що, зокрема, підтверджується обставиною, у відповідності до якої заявник під час проведення процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не висловив тверджень, що встановлювали б зв`язок мiж його політичною позицією та кримінальними переслідуваннями на Батьківщині. Обвинувачення, висунуті по відношенню до заявника на території країни громадянської належності не мають характер політичних, а призначення заявнику покарання відповідає законодавству крапни громадянської належності та не є спробою накладання санкцій за вчинок політичного характеру. Також, за результатами проведеного аналізу тверджень заявника можливо підтвердити цілком нормальні відносини, відсутність конфліктів на політичному або релігійному підґрунті з іншими фігурантами кримінального провадження порушеного проти нього на території країни громадянської належності (арк 3 5. 7 протоколу співбесіди від 11.11.2020 року), відсутня також підтверджена інформація стосовно наявності у заявника конфліктів чи суперечок з особами, уповноваженим приймати рiшення в рамках судового процесу, за яким заявник фігурує на Батькiвщині, що заперечує обставину політичної вмотивованості кримінального переслідування заявника на Батьківщині чи упередженого ставлення до нього.

Також, у висновку вказано, що :

- анi у заявника, ані у його близьких родичів ніколи не виникало проблем з органами державної влади крайни громадянської належності;

- у заявника ніколи не виникало суттєвих конфліктів з населенням; заявник мав можливість цілковитої соціальної адаптації на час проживання на територ крапни громадянської належності;

- заявник мав можливість вільного доступу до державних, комерційних та медичних установ, отримання від них передбачених послуг на період проживання на території країни громадянської належності;

- заявник мав можливість вільного переміщення територією Білорусі до моменту порушення кримінальної справи на території країни громадянської належності;

- заявника ніколи не звинувачували на території країни громадянської належності у порушенні соціальних або моральних норм;

- заявник мав можливість вільного доступу до отримання освіти;

- заявник мав можливість безперешкодного працевлаштування тa отримання заробітку на території країни громадянської належності;

- у заявника ніколи не виникако проблем у зв`язку з не дотриманням ним канонiв жодного віросповідання на території країни громадянської належності

- кримінальне провадження було порушено по відношенню до заявника ще навесні 2011 року за вчинення діянь, датованих лютим-березнем того ж року, в той час, як висвітлені заявником події проведення відповідних акцій вiдносяться до липня 2011 року

- заявник безпосередньо не приймав учать в організації або здійсненні активних дій під час проведення відповідних акцій, натомість, обставина висвітлення ним подій, що відбувались на час проведення акцій було цілковито погоджено з представниками правоохоронних структур країни громадянської належності, які забезпечували йому захист та сприяння (арк. 7-8 протоколу співбесіди від 20.07.2020 року), заявнику не здійснювали перепон у висвітленні подій та прийнятті участі у зазначених акціях (арк. 13-14 протоколу співбесіди від 20.07.2020 року), заявник мав можливість безперешкодного листування з представниками правоохоронних структур з метою узгодження позицій та посилення об`єктивності висвітлених подій;

- заявник не зазнавав суттєвих утисків або дискримінації через прийняття ним участі у зазначених акціях, не зазнавав переслідувань внаслідок їх проведення;

- ані у заявника, ані у його близьких родичів ніколи не виникало проблем на політичному або релігійному підґрунті на території країни громадянської належності.

Як вказано у висновку, повідомлена заявником обставина щодо прийняття ним на території України участі у акціях на підтримку мітингуючих представників опозиції на території Білорусі визнається територіальним підрозділом ДМС як прийнята заявником свідома спроба використання загальновідомої актуальної інформації за країною походження з метою посилення впливу викладеноп iсторiї задля прийняття бажаного для себе рішення за результатами розгляду заяви. Водночас, зазначені обставини не мають жодного відношення до дійсної наявності у заявника певних політичних поглядів, що унеможливлювало би його повернення на територію країни громадянської належності в контексті ситуації, що наразі відбуваються на території Білорусі, що, зокрема, підтверджується відсутністю систематичності та регулярності їх вираження. Так, шляхом перегляду сторінки заявника в соціальній мережі Twitter за наданим ним під час проведення співбесіди посиланням можливо визначити відсутність дописів на політичну тематику до обставини звернення за міжнародним захистом на території України, також, визначається, що заявник взагалі не публікував будь-які дописи на зазначеній сторінці з 2016 року до необхідності обґрунтування звернення за міжнародним захистом у серпні 2020 року. Зокрема, встановлено, що заявник повідомляє про обставину присутності на двох акціях, що відбулись у м. Одеса (Україна) вже після обставини його звернення за міжнародним захистом на території України року, до організації та проведення зазначених акцiй не були причетні представники білоруської діаспор, в яких заявник приймав участь після виїзду за межі країни громадянської належності політичного спрямування не мали, жодного прямого або опосередкованого відношення до акцій спротиву, що наразі відбуваються на території Білорусi заявник не мав та не має.

У висновку вказано, що проведеним аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду заявника з Республіки Білорусь, неможливості повернення на територію крапни громадянської належності з позиції визнання біженцем в Україні, ані під час перебування на поза межами крапни громадянської за Батьківщині, ані перебуваючи належності особа не зазнавала i не зазнає жодних переслідувань конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, а саме в заявника відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

27.04.2021 року Державною міграційною службою України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 №118-21 (т.1 а.с.107), відповідно до якого встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Головне управління ДМС України в Одеській області направило на адресу ОСОБА_1 повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 07.06.2021 №421 (т.1 а.с.7, 88-89) у якому зазначається, що на підставі рішення ДМС України від 27.04.2021 №118-21 йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у зв`язку з наступним:

подана історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця та додаткового захисту;

отримана інформація щодо причин виїзду з Батьківщини має низку суперечностей, що суттєво вплинули на прийняття негативного рішення за особовою справою.

Вважаючи зазначене рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Позивач, обґрунтовуючи своє звернення до міграційної служби та позовні вимоги, стверджує, що його засуджено до позбавлення волі строком на 4 роки незаконним судом, екстрадиційна процедура розпочата по закінченню строків притягнення його до відповідальності, у разі повернення в країну громадяської належності існує ймовірність його переслідування по політичним мотивам.

Відповідно до пунктів 56, 59, 60 Керівництва процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН переслідування слід відрізняти від покарання за злочин у відповідності із загальним правом. Особи, що рятуються від таких переслідувань чи покарань за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець - це жертва чи потенціальна жертва несправедливості, а не особа, що переховується від правосуддя.

Для того, аби визначити, чи співрозмірне кримінальне переслідування переслідуванню за змістом Женевської Конвенції, необхідно звернутися до законодавства даної країни, оскільки трапляється, що це законодавство не відповідає загальноприйнятим правам людини. Частіше за все, однак, не закон, а способи його застосування є дискримінаційними. У таких випадках, через труднощі з оцінкою законодавства іншої країни, національна влада може приймати рішення, застосовуючи власне національне законодавство у якості відправної точки.

Як встановлено судом, судовим органом Республіки Білорусь позивачу пред`явлено обвинувачення в скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 380 КК Республіки Білорусь. Стаття 308 Кримінального кодексу Республіки Білорусь передбачає відповідальність за підробку, виготовлення, використання або збут підроблених документів, штампів, печаток, бланків.

Аналогічний даному склад злочину передбачено також і нормами законодавства України (а саме ст. 358 КК України підроблення документів, печаток, штампів та бланків, збут чи використання підроблених документів, печаток, штампів). Інкримінований позивачу злочин відноситься до нетяжких злочинів.

Cуд зазначає, що матеріали справи не містять, а позивачем не надано жодних належних та достатніх доказів того, що він підпав під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні за ознаками раси, національності, віросповідання, а також політичних поглядів чи належності до певної соціальної групи. Не надано також доказів на підтвердження доводів стосовно переслідувань з цих підстав.

Матеріали справи жодним чином не дають підстав для висновку про те, що притягнення позивача до відповідальності у Республіці Білорусь за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 380 КК Республіки Білорусь, здійснюються за ознаками раси, національності, віросповідання, політичних поглядів чи належності до певної соціальної групи.

Відповідно до пункту 80 Керівництва УВК ООН СБ наявність інших політичних переконань, відмінних від тих, які розділяються владою, сама по собі не є підставою для подання клопотання про надання статусу біженця. Шукач захисту повинен довести, що у нього є достатні побоювання стати жертвою переслідувань за свої переконання. Це передбачає, що прохач є носієм поглядів, які є неприйнятними для влади, оскільки він критикує її політику та методи.

Крім того, значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим, зокрема уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені в країні громадянської належності злочини.

З огляду на викладене, суд зазначає про відсутність підстав для висновку про здійснення кримінального провадження відносно позивача у Республіці Білорусь з політичних, національних чи релігійних мотивів.

Отже, позивач намагається отримати захист в України саме у зв`язку із здійсненням в Республіці Білорусь кримінального провадження, у якому позивача притягнуто до відповідальності за вчинений ним злочин, що полягає у підробці офіційного документу та з метою легалізації та уникненням процедури екстрадиції, шляхом набуття захисту в Україні та відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» він не може бути визнаний біженцем.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що у своїх рекомендаціях УВКБ ООН зазначило, що в тих випадках, коли особи не відповідають конвенційним критеріями, належить застосовувати критерії для надавання додаткових форм захисту, у т.ч. тих, що розроблені в обов`язкових або факультативних регіональних принципах або режимах надання захисту, а також ситуаційно обумовлені критерії надання статусу біженця.

Пунктом 4 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що додатковий захист форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їхньому життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Тобто умовою для надання додаткового захисту в Україні зокрема є побоювання застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Це формулювання дослівно збігається із диспозицією ст.3 Європейської конвенції із прав людини яка містить заборону тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до ч.3 ст.78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказуванню.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження) можуть отримуватися від заявника, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати декілька джерел інформації про країну походження.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що Головне управління ДМС в Одеській області не проаналізовано оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви.

Більш того, пунктом 2.1. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і Наказу Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649 визначено, що уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом:

а) встановлює особу заявника;

б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб);

в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;

г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку;

ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);

е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви:

є) проводить дактилоскопію заявника;

ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи;

з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Таким чином, Головне управління ДМС в Одеській області в порушення вимог п.2.1. зазначених Правил не здійснило перевірку заяви позивача з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника.

Як підтверджено самим міграційним органо, після звернення позивача з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач брав участь в акціях на підтримку мітингуючих представників опозиції на території Білорусі визнається територіальним підрозділом ДМС.

В той же час, дані обставини не отримали належної оцінки зі сторони ДМС України під час розгляду заяви позивача, зокрема, чи мають вони для нього наслідку у разі повернення до країни громадянської належності.

Наведене свідчить про поверхневий, формальний розгляд заяви позивача про визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи цю позицію та обставини особової справи позивача висновок відповідача про відсутність у позивача умов передбачених для визнання особою, яка потребує додаткового захисту є передчасним, оскільки відповідач при винесенні оскаржуваного рішення не у повній мірі дослідив обставини про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

За правилами, встановленими ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач під час розгляду даної адміністративної справи навів об`єктивні доводи в обґрунтування висновків, що позивач не підпадає під критерії визначення статусу біженця, проте, не у повній мірі дослідив обставини, необхідні для розгляду питання про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За викладених обставин, суд вважає за необхідне у цій частині задовольнити позовні вимоги шляхом зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву позивача в частині визнання його особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення з урахуванням висновків, викладених в рішенні суду.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене у сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст.139 КАС України судові витрати у справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 9, 139, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №118-21 від 27.04.2021 року в частині відмови ОСОБА_1 у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 в частині визнання його особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 .

Відповідач Державна міграційна служба України (вул.Володимирська, 9, м.Київ, 01001, ).

Суддя Корой С.М.