Справа № 420/8492/21
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2022-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2022 р.м. ОдесаСправа № 420/8492/21

Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції: м. Одеса;

Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:

06.09.2021 року;

Головуючий в 1 інстанції: Іванов Е.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді - Єщенка О.В.

суддів - Димерлія О.О.

- Крусяна А.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Пенсійного фонду України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Пенсійного фонду України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо обмеження з 01.04.2019 року перерахованої на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.03.2021 року у справі №420/554/21 пенсії максимальним розміром;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснювати обчислення і виплату та Пенсійний фонд України безпосередньо виплату пенсії з 01.04.2019 року без обмеження її максимальним розміром.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області та одержує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Пенсія позивачу була призначена у розмірі 71% від відповідного грошового забезпечення. Під час перерахунку з квітня 2019 року пенсії Управлінням застосовано обмеження її максимальним розміром.

Позивач вказує, що порядок та розмір пенсії військовослужбовців та прирівняних до них осіб врегульований Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» і можуть коригуватись виключено шляхом внесення змін до цього закону та законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Органом пенсійного фонду проігноровано висновки Конституційного Суду України, якими визнано неконституційними норми закону, спрямовані на обмеження максимальним розміром пенсії вказаної категорії осіб. З огляду на те, що дії Управління фактично нівелюють соціальною гарантією держави забезпечити належні умови пенсійного забезпечення, позивач вимушений звернутись до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Акцентуючи увагу на ефективності захисту порушених прав та інтересів у спірних правовідносинах, позивач з посиланням на приписи постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання організації виплати пенсії та грошової допомоги» від 16.12.2020 року №1279 зазначає, що поновлення цих прав та інтересів вважатиметься реалізованим у зв`язку із покладенням обов`язку по виплаті перерахованої пенсії на Пенсійний фонд України.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року адміністративний позов задоволено.

Суд визнав протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо обмеження максимальним розміром з 01.04.2019р. пенсії перерахованої на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.03.2021 року у справі №420/554/21 ОСОБА_1 (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії).

Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснювати обчислення та перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 01.04.2019р. без обмеження її максимальним розміром.

Зобов`язав Пенсійний фонд України забезпечити своєчасне та у повному обсязі фінансування виплати пенсії ОСОБА_1 перерахованої з 01.04.2019 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.03.2021 року у справі №420/554/21з урахування раніше виплачених сум.

Проаналізувавши положення Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року №2262-ХІІ, суд першої інстанції виходив з того, що доповнення ст. 43 вказаного Закону стосовно обмеження виплати пенсії максимальним розміром в цілому визнано неконституційним відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20.12.2016 р. Внесені законодавчими актами до частини 7 зазначеної статті, яка визнана неконституційною і втратила чинність, зміни (щодо періоду, протягом якого діють обмеження пенсії), самі по собі не створюють підстав для такого обмеження. Таким чином, з 20 грудня 2016 року (Рішення Конституційного Суду України) є протиправними дії відповідача щодо обмеження призначеної позивачу пенсії максимальним розміром.

Разом з цим, проаналізувавши приписи Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 року №28-2, постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання організації виплати пенсії та грошової допомоги» від 16.12.2020 року №1279 та положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 року №280, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що з 01 квітня 2021 року повноваження щодо виплати нарахованої пенсії перейшли від головних управлінь до Пенсійного фонду України. Посилаючись на зменшення обсягу компетенції головних управлінь в частині проведення виплати пенсії, суд першої інстанції визначив, що належним та ефективним способом захисту порушених прав та інтересів позивача має бути реалізованим Пенсійним фондом України шляхом покладення на цей орган обов`язку здійснити фінансування виплати перерахованої пенсії.

В апеляційній скарзі Пенсійний фонд України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати судове рішення в частині покладених на відповідача зобов`язань та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки приписам постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання організації виплати пенсії та грошової допомоги» від 16.12.2020 року №1279 і помилково не враховано, що Пенсійний фонд України здійснює фінансування пенсій шляхом розподілу коштів, що надходять на його видатковий рахунок, та спрямування їх на виплату пенсії. Посилаючись на те, що централізоване перерахування коштів на виплату пенсії не є персоналізованим, апелянт вказує, що така процедура перерахування коштів не передбачає визначення розміру виплати кожній особі окремо та за призначенням направлена на спрощення проходження коштів від Фонду до уповноваженої організації або банку. Отже, покладений судом першої інстанції на Фонд обов`язок виключає фактичну його реалізацію через відсутність відповідного механізму його виконання. Акцентуючи увагу на тому, що спірні правовідносини виникли між сторонами у зв`язку із виконанням судового рішення в іншій справі, вказує, що належним та ефективним захистом порушених прав та інтересів має здійснюватись в порядку, передбаченому ст.ст. 382, 383 КАС України.

Разом з цим, апелянт вказує, що, судом першої інстанції помилково не застосовано правові наслідки порушення позивачем строку звернення із цим позовом, а також правові позиції під час вирішення вказаного процесуального питання, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 грудня 2020 року по справі №510/1286/16-а, Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 31 березня 2021 року по справі №240/12017/19.

Також, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки положенням ст.ст. 19, 58 Конституції України і помилково не враховано, що Головне управління має діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Посилаючись на не зворотність дії законів та інших нормативно-правових актів, крім випадків пом`якшення відповідальності або скасування відповідальності особи, апелянт вказує на чинність положень як Закону України від 09.04.1992 року №2262-XI так і Закону України від 08.07.2011 року №3668-VI в частині визначення розміру пенсії відповідної категорії осіб та меж виплати пенсії, а відтак - наявність обов`язку органу щодо врахування норм цих актів при обчисленні і виплаті пенсії.

У відзиві на апеляційні скарги ОСОБА_1 посилається на необґрунтованість доводів апелянтів, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність обставин для скасування судового рішення.

Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 березня 2021 року по справі №420/554/21 визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови у проведенні ОСОБА_1 перерахунку пенсії з 01.04.2019 року з урахуванням розміру окладу за посадою, військовим званням, відсоткової надбавки за вислугу років, а також усіх щомісячних додаткових видів грошового забезпечення в розмірах, визначених в довідці про розмір грошового забезпечення для обчислення пенсії від 16.12.2020 №ЮО70334, виданої Одеським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки, а також зменшення з 05.03.2019 по 31.12.2019 розміру пенсії за рахунок виплати її в розмірі 75 відсотків суми підвищення пенсії, визначеного станом на 1 березня 2018 року та зменшення з 01.01.2018 року основного розміру пенсії за вислугу років з 71% на 70% грошового забезпечення.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести з 01.01.2018 року ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії за вислугу років в розмірі 71% грошового забезпечення, врахованого для обчислення пенсії.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести з 01.04.2019 року перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з урахуванням розміру окладу за посадою, військовим званням, відсоткової надбавки за вислугу років, а також усіх щомісячних додаткових видів грошового забезпечення в розмірах, визначених в довідці про розмір грошового забезпечення для обчислення пенсії, від 16.12.2020 №ЮО70334, виданої Одеським обласний територіальним центром комплектування та соціальної підтримки.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести обчислення та виплату пенсії ОСОБА_1 з 05.03.2019 по 31.12.2019 пенсію в розмірі 100 % суми підвищення пенсії.

Так, відповідно до протоколів за пенсійною справою №ЮО070334 від 22.04.2021 року позивачу з 01.04.2019 року, з 01.07.2019 року, з грудня 2019 року, з липня 2020 року, з грудня 2020 року, з травня 2021 року проведено перерахунок пенсії.

Підсумок пенсії склав 20504,8 грн. При виплаті пенсія обмежена максимальним розміром з квітня 2019 року у сумі 14970 грн., з липня 2019 року - в межах 15640 грн., з грудня 2019 року - в межах 16380 грн., з липня 2020 року - в межах 17120 грн., з грудня 2020 року - в межах 17690 грн.

Оскільки орган пенсійного фонду не здійснив належне нарахування соціальних виплат, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав на належне пенсійне забезпечення.

Спірним у цій справі є застосування Закону України від 08.07.2011 року №3668-VI під час виплати пенсії в межах максимального розміру.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, визначає Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року №2262-XII.

Порядок обчислення пенсії вказаної категорії осіб врегульований Розділом V Закону від 09.04.1992 року №2262-XII.

На момент призначення позивачу пенсії Закон від 09.04.1992 року №2262-XII не містив положень щодо застосування максимального розміру при обчисленні та виплаті пенсії.

Зміни стосовно виплати пенсії вказаній категорії осіб у максимальному розмірі введені з 01.01.2008 року із набранням чинності Законом України від 28.12.2007 року №107-VI.

Так, пунктом 29 Розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України від 28.12.2007 року №107-VI доповнено частиною 5 статтю 43 Закону України від 09.04.1992 року №2262-XII.

У зв`язку із вказаними доповненнями, частина 5 статті 43 Закону України від 09.04.1992 року №2262-XII передбачала, що максимальний розмір пенсій, призначених відповідно до цього Закону (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсій, встановлених законодавством) не може перевищувати дванадцять мінімальних розмірів пенсії за віком, встановленої абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Рішенням Конституційного Суду від 22 травня 2008 року по справі №10-рп/2008 визнано такими, що не відповідають Конституції України (254к/96-ВР) (є неконституційними), положення статті 67 розділу I, пунктів 2-4, 6-8, 10-18, підпункту 7 пункту 19, пунктів 20-22, 24-34, підпунктів 1-6, 8-12 пункту 35, пунктів 36-100 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» та пункту 3 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

Таким чином, передбачення у статті 43 Закону України від 09.04.1992 року №2262-XII застережень щодо максимального розміру пенсії осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, в цілому визнано неконституційним відповідно до рішення Конституційного Суду від 22.05.2008 року по справі №10-рп/2008.

Водночас, Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року №3668-VI частину 5 статті 43 Закону України від 09.04.1992 року №2262-XII викладено в такій редакції: «Максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність».

Наведені обставини свідчать про те, що Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року №3668-VI вносились зміни у частину 5 статті 43 Закону України від 09.04.1992 року №2262-XII, положення якої з 22 травня 2008 року визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Неконституційність виплати пенсії вказаної категорії осіб в межах максимального розміру за період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, по 31 грудня 2017 року (на підставі доповнень згідно Закону України від 24.12.2015 року №911-VIII та Закону України від 06.12.2016 року №1774-VIII) встановлена і на підставі Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року по справі №7-рп/2016.

Наведені обставини свідчать про те, що доповнення, а також подальші зміни у статтю 43 Закону України від 09.04.1992 року №2262-XII в цілому визнані такими, що не відповідають Конституції України, а відтак не підлягають застосуванню під час перерахунку пенсії позивачу.

Положеннями Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року №3668-VI внесені зміни у норми Закону, які визнані такими, що Конституції України не відповідають, а отже не підлягають застосуванню у спірних правовідносинах.

Посилання апелянта на висновки Верховного Суду України в ухвалі від 06 березня 2017 року по справі №490/5309/16-а, постановах Верховного Суду від 14 березня 2018 року по справі №183/342/17, від 03 квітня 2018 року по справі №361/4922/17, від 24.06.2020 року по справі №580/234/19 не змінюють правового регулювання правовідносин, що виникли у цій справі, оскільки предметом перевірки правильності застосування судами норм законодавства у вказаних справах виникли з приводу застосування обмежень максимальним розміром соціальних виплат позивачів, пенсії яких були призначені за правилами Закону України «Про пенсійне забезпечення», Закону України «Про прокуратуру», Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та щодо нарахування та виплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня.

Разом з цим, відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року №2262-XII пенсіонерам з числа військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей пенсії виплачуються органами Пенсійного фонду України за місцем фактичного проживання пенсіонера, незалежно від реєстрації місця проживання.

Слід враховувати, що згідно із п.п. 5 п. 4 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 року №28-2, зареєстрованого в реєстрі 15.01.2015 року за №41/26486, Головне управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань здійснює призначення (перерахунок) та виплату пенсій військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та іншим особам (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей), які мають право на пенсію згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

В свою чергу, у Положенні про Пенсійний фонд України, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 року №280, передбачено, що Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Основними завданнями Пенсійного фонду України є:

реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню;

внесення пропозицій Міністрові соціальної політики щодо забезпечення формування державної політики із зазначених питань;

виконання інших завдань, визначених законом.

Проаналізувавши покладені на Пенсійний фонд України завдання, апеляційний суд враховує, що серед функцій та прав Пенсійного фонду України, передбачених у п.п. 4, 5, 6 Положення від 23.07.2014 року №280, не передбачено повноважень щодо призначення, перерахунку та виплати пенсій, у тому числі військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та іншим особам (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей), які мають право на пенсію згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Слід зазначити, що постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання організації виплати пенсії та грошової допомоги» від 16.12.2020 року №1279 затверджено Порядок виплати і доставки пенсій та грошової допомоги за місцем фактичного проживання одержувачів у межах України організаціями, що здійснюють їх виплату і доставку.

Цей Порядок визначає механізм виплати пенсій та грошової допомоги їх одержувачам у готівковій формі за зазначеним у заяві місцем їх фактичного проживання в межах України організаціями, що згідно із законодавством мають право здійснювати виплату і доставку пенсій та грошової допомоги.

Прийняття та набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання організації виплати пенсії та грошової допомоги» від 16.12.2020 року №1279 на повноваження головних управлінь Пенсійного фонду України не вплинуло, обсяг функцій

головних управлінь Пенсійного фонду України, у тому числі стосовно призначення (перерахунку) та виплати пенсій військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та іншим особам (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей), які мають право на пенсію згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», залишається не змінним.

Висновок суду першої інстанції в частині покладення на Пенсійний фонд України обов`язку здійснити фінансування виплати пенсії позивачу фактично направлений на майбутнє забезпечення порядку і способу виконання судового рішення, усунення можливих перешкод під час виконання судового акту.

З огляду на те, що обов`язок з виплати пенсії покладається на Головне управління, в якому позивач перебуває на обліку, колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах на момент вирішення спору належним та ефективним способом захисту прав та інтересів позивача є саме висновок суду про зобов`язання цього органу здійснити перерахунок та виплату пенсії.

Перевіряючи обґрунтованість вимог Пенсійного фонду України, визначених в апеляційній скарзі, про визнання поважними причин неподання до суду першої інстанції доказів, які підтверджують викладені у скарзі обставини, та прийняття до розгляду копії договору між Пенсійним фондом України та АТ «Ощадбанк» від 17.08.2009 року №70/708 та форми списку і опису списків, передбачені додатками 2 і 3 до Порядку №1596, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Перевіряючи представлені під час апеляційного розгляду матеріали, апеляційний суд враховує, що договір між Пенсійним фондом України та АТ «Ощадбанк» від 17.08.2009 року №70/708 та форми списку і опису списків, передбачені додатками 2 і 3 до Порядку №1596 є тими документами, які складені з метою реалізації вимог Законів України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про банки і банківську діяльність» та постанови Кабінету Міністрів України від 16.12.2020 року №1279, не містять даних про обставини справи і спірних правовідносин, що виникли між позивачем та органом пенсійного фонду, а відтак у розумінні положень ч.ч. 1, 2 ст. 72 КАС України не є доказами в адміністративному судочинстві.

Подання цих матеріалів не впливає на вирішення спору по суті і не зумовлює застосування процесуальних заходів з перевірки цих матеріалів на предмет належності чи допустимості, у тому числі можливості прийняття їх до розгляду.

Також, апеляційний суд зазначає, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду встановлені ст. 123 КАС України.

Частинами 1, 2 вказаної статті КАС України визначено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

За правилами ч.ч. 3, 4 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Аналіз наведених норм показав, що звернення до суду за захистом прав, свобод чи інтересів особа може реалізувати в межах терміну, визначеного адміністративним процесуальним законодавством або іншими законами.

Строк звернення до адміністративного суду вважається проміжком часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Обов`язок доведення обставин, з якими пов`язується поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулась із адміністративним позовом.

У постанові від 31 березня 2021 року по справі № 240/12017/19 Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних Касаційного адміністративного суду визначив, що при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».

Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

У спорах, що виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу Пенсійного фонду України відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів (про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку), на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.12.2020 року по справі №510/1286/16-а).

Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).

Також, Судовою палатою з розгляду справ щодо захисту соціальних прав наголошено на тому, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових.

Отже, з дня отримання пенсійної виплати особою, якій призначена пенсія вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання пенсійної виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної (перерахованої) їй пенсії звернулась до пенсійного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від пенсійного органу відповіді на подану нею заяву.

Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав звернула увагу на те, що таке обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками узгоджується із принципом «Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt», згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує.

З урахуванням наведеного, Судовою палатою з розгляду справ щодо захисту соціальних прав зазначено, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

З урахуванням наведеного, Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав відступила від висновків, викладених, зокрема у постановах від 29.10.2020 у справі №816/197/18 (касаційне провадження №К/9901/50050/18), від 20.10.2020 у справі №640/14865/16-а (касаційне провадження № К/9901/36805/18), від 25.02.2021 у справі № 822/1928/18 (касаційне провадження № К/9901/1313/18) щодо застосування строку звернення до суду у соціальних спорах, у яких, зокрема зазначено, що при застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та повернення позовної заяви без розгляду на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави (постанови Верховного Суду від 29.10.2020 у справі №816/197/18 (касаційне провадження №К/9901/50050/18), від 20.10.2020 у справі №640/14865/16-а (касаційне провадження № К/9901/36805/18), а також про те, що строк звернення позивача до суду у випадку спірних правовідносин розпочав перебіг після отримання позивачем листа-відповіді від органу Пенсійного фонду, а не після отримання пенсії за відповідний період (постанова Верховного Суду від 25.02.2021 у справі №822/1928/18) та дійшла наступного висновку щодо застосування строку звернення до суду, передбаченого статтею 122 КАС України у спорах цієї категорії:

1) для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів;

2) пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує щомісячно. Відтак, отримання пенсіонером листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку, тощо.

Апеляційний суд враховує, що вказані висновки Верховного Суду викладені з питання застосування строку звернення до суду у соціальних спорах, а відтак відповідно до положень ч. 5 ст. 242 КАС України підлягають застосуванню у цій справі.

Так, спірні правовідносини виникли з приводу протиправних дій органу пенсійного фонду під час проведення позивачу перерахунку та виплати пенсії із застосуванням обмежень соціальних виплат максимальним розміром.

Як свідчать обставини справи, згідно протоколів про перерахунок пенсії, обмеження максимальним розміром виплати пенсії відбулось 22.04.2021 року.

Таким чином, про обмеження виплат максимальним розміром пенсії позивач дізнався щонайменше під час перерахунку пенсії, а саме з квітня 2021 року.

Право на такий перерахунок пенсії виник у позивача у зв`язку із набранням чинності 05.03.2019 року судовим рішенням по справі №826/3858/18 та скасуванням окремих положень постанови Кабінету Міністрів України №103.

Як свідчать обставини справи, відповідний перерахунок пенсії з настанням таких обставин проведений не був, у тому числі в частині надіслання компетентним органом належних відомостей про грошове забезпечення, яке враховується під час визначення розміру пенсії.

Вказане зумовило позивача звертатись за захистом своїх прав та інтересів в судовому порядку.

Перерахунок пенсії на виконання відповідного судового рішення проведений відповідачем у квітні 2021 року.

Тому, звернувшись із цим позовом 24.05.2021 року, позивачем дотримано процесуальний строк, передбачений ч. 2 ст. 122 КАС України.

Таким чином, висновок суду першої інстанції стосовно дотримання позивачем строків звернення із позовом є правильним, а доводи апелянта в цій частині - є необґрунтованими.

Не знаходять свого підтвердження і доводи апелянта про те, що звернення із цим позовом відбулось на захист порушених прав та інтересів позивача від рішень та дій, прийнятих/вчинених на виконання судового рішення в іншій адміністративній справі.

При цьому, як свідчать обставини справи, в адміністративній справі №420/554/21 не було спірним питання щодо виплати пенсії в межах максимального розміру.

У зв`язку із чим, є необґрунтованими доводи апелянта про те, що захист порушених прав та інтересів позивача має відбуватись в порядку, передбаченому ст.ст. 382, 383 КАС України.

Також, слід враховувати, що за правилами ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, захисту в суді підлягають лише порушені права та інтереси особи, яка звернулась до суду, і вирішенню судом підлягають оспорювані за цим позовом, у тому числі рішення чи дії суб`єкта владних повноважень.

З огляду на те, що вимоги позивача стосовно обов`язку відповідача в подальшому здійснювати обчислення та виплату пенсії без обмеження її максимальним розміром фактично направлені на майбутнє, тобто на вирішення спірних правовідносин, які ще не виникли, колегія суддів вважає, що задоволення позову у цій частині не у повній мірі ґрунтується на вищенаведених нормах адміністративного процесуального законодавства.

На думку колегії суддів, ефективним способом захисту порушених прав та інтересів позивача є саме висновок суду про протиправність дій суб`єкта владних повноважень під час застосування обмежень максимальним розміром пенсії із зобов`язанням відповідача вчинити дії щодо перерахунку та виплати пенсії з дотриманням чинного законодавства.

Враховуючи наведене, оскільки під час вирішення спору суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідно до ст. 317 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 9, 139, 308, 311, п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області та Пенсійного фонду України - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Пенсійного фонду України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області при виплаті перерахованої ОСОБА_1 з 01.04.2019 року пенсії в межах максимального розміру.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести ОСОБА_1 з 01.04.2019 року перерахунок та виплату пенсії без обмеження максимальним розміром з урахуванням виплачених сум.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: О.О. Димерлій

А.В. Крусян