Справа № 128/2232/21
Суддя: Шевчук Л. П.
Дата ухвалення: 2022-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 128/2232/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2022 року м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Шевчук Л.П.,

при секретарі судового засідання Ружицькій І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці адміністративний позов ОСОБА_1 до рядового поліції Управління патрульної поліції у Вінницькій області Коваля Олександра Миколайовича про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до рядового поліції Управління патрульної поліції у Вінницькій області Коваля О.М. про скасування постанови ЕАО №451923 від 20.07.2021 у справі про адміністративне правопорушення за ч. 4 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за вчинення якого на позивача було накладено штраф у розмірі 20400 грн.

Адміністративний позов, поданий у новій редакції у виконання вимог ухвали суду від 09.08.2021, мотивований тим, що оскаржуваною постановою відповідача позивач визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП. Зокрема, те, що позивач будучи позбавленим права керування транспортними засобами, 20.07.2021 керував автомобілем марки «Mersedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 . Вказує, що в той день він приїхав до Дитячої міської стоматологічної поліклініки, що знаходиться в м. Вінниці по вул. Архітектора Артинова, 24, куди привіз по швидкій медичній допомозі свою дитину для надання невідкладної допомоги лікарями-стоматологами. За таких обставин вважає, він діяв в стані крайньої необхідності по доставленню своєї дитини до медичного закладу. Вказані обставини він пояснював відповідачу, проте відповідач на такі пояснення не відреагував. Окрім того, вважає, що відповідач при винесенні оскаржуваної постанови не керувався жодними допустимими доказами, які б підтверджували його вину у вчиненні вказаного правопорушення. При цьому посилається на положення ст. 280 КУпАП (Обставини, що підлягають з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення), ст. 245 КУпАП (Завдання провадження в справах про адміністративні правопорушення), ст. 268 КУпАП (Права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності), ст. 258 КУпАП (Випадки, коли протокол про адміністративне правопорушення не складається), положення Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ 07.11.2015 №1395. Також, позивач вказує на те, що оскаржувана постанова відповідачем виносилася на місці, без попереднього складання протоколу про адміністративне правопорушення, хоча ним оспорювалося допущене правопорушення, постанова виносилася негайно, фактично розгляду справи не було, зокрема, не досліджувалися докази, не допитувалися свідки, йому не надали можливості заявити клопотання, не надали можливості надати власні письмові пояснення, позбавлено можливості підготуватися до розгляду справи. Всі його усні пояснення про відсутність в його діях складу правопорушення були проігноровані відповідачем та в жодній мірі не прийняті до уваги при винесенні оскаржуваної постанови. Відповідно до ч. 3 ст. 258 КУпАП працівник патрульної поліції може винести постанову на місці вчинення правопорушення, тобто на місці зупинки транспортного засобу, проте, постанова не може бути винесена без розгляду адміністративної справи. Таким чином, постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності виноситься за результатами розгляду справи. Стаття 258 КУпАП вказує на те, що працівник патрульної поліції повинен дотримуватися вимог ст. 283 КУпАП, яка зазначає, що постанова виноситься тільки за результатами розгляду справи. Фактично, розгляд справи на дорозі, на місці зупинки транспортного засобу, унеможливив виконання вимог ст. 245 КУпАП щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування всіх обставин відповідної справи. На підставі вищевикладеного просить скасувати постанову відповідача серія ЕАО №451923 від 20.07.2021 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП, а провадження по справі закрити (а.с. 19-22).

Відповідачем подано відзив на позовну заяву (а.с. 33-40), у якому заперечуються викладені у позовній заяві позивачем обставини. Зокрема зазначається, що під час патрулювання 20.07.2021 на вул. Архітектора Артинова в м. Вінниціполіцейським роти №2 БУПП у Вінницькій області Ковалем О.М. було зупинено автомобіль Мерседес, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 . Під час перевірки документів було встановлено, що даний водій постановою Вінницького міського суду Вінницької області по справі №127/19624/20 від 24.11.2020 позбавлений права керування транспортним засобом, у зв"язку із чим він порушив п. 2.1а) ПДР України. Встановивши всі обставини правопорушення, керуючись ст.ст. 33, 284 КУпАП інспектором було прийнято рішення про притягнення водія до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП та в подальшому винесено постанову серії ЕАО №451923 від 20.07.2021 про накладення адміністративного стягнення у виді штрафу. Вказує на те, що позивач у позовній заяві підтверджує факт керування транспортним засобом, будучи позбавленим такого права. Дане також підтверджується відеозаписом, що додається. Окрім того, позивач не надав пояснення, щодо швидкої допомоги, а лише про те, що привіз дитину на прийом до стоматолога. Разом із тим, ст. 18 КУпАП дано визначення крайньої необхідності, де зазначено, що не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода. Отже, твердження позивача викладені у позовній заяві не підпадають під крайню необхідність, адже їх можна було вирішити іншим шляхом не порушуючи адміністративного законодавства. Також відповідачем заперечується твердження позивача про порушення порядку розгляду справи, оскільки чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством було передбачено спрощену процедуру розгляду посадовою особою УПП справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП. Вказане виключає необхідність дотримання інспектором поліції таких процедур, передбачених для розгляду справи про адміністративне правопорушення в загальному порядку, як надання особі можливості скористатися правом на правову допомогу, подати клопотання про перенесення розгляду справи за місцем проживання тощо. Окрім того, реалізація право позивача щодо можливості скористатися правовою допомогою забезпечується під час оскарження безпосередньо рішення суб`єкта владних повноважень в суді. Така правова позиція викладена у постанові ВС/КАС від 07.11.2019 у справі №487/2179/17. Також, відповідач посилається на рішення Конституційного Суду України №5-рп/2015 від 26.05.2015 щодо місця розгляду справи про адміністративне правопорушення. З огляду на викладене вважає, що відповідач мав всі законні підстави для винесення постанови, а також розглянути справу на місці його вчинення, оскільки у визначених законодавством випадках допускається скорочене провадження у справах про адміністративне правопорушення, яке передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладення адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення. Застосування процедури скороченого провадження у випадках визначених законом, не призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених у КУпАП. Стосовно тверджень скаржника про те, що матеріали відеозапису не можуть бути належним доказом вчинення правопорушення у зв"язку із тим, що оскаржувана постанова не містить посилання на технічний запис за допомогою якого здійснювалось фіксування правопорушення, то згідно постанови Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №536/583/17, відомості про технічний запис зазначаються у постанові, що виноситься у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, а зразок постанови про накладення адмінстягнення, наведений у додатку 5 до Інструкції, не передбачає внесення до нього відомостей про технічний запис, яким здійснено фото або відеозапис. Окрім того, як вказав Вінницький апеляційний адміністративний суду у постанові від 20.09.2018 у справі №127/15580/18, процедурні порушення допущені суб`єктом владних повноважень при розгляді справи про адміністративне правопорушення не можуть бути обставиною, яка звільняє від відповідальності у разі підтвердження правопорушення. Отже, встановивши факт вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, відповідачем було винесено постанову серії ЕАО №451923 від 20.07.2021. Таким чином, відповідач мав всі законні підстави винести постанову, а також розглянути справу, оскільки законодавством допускається скорочене провадження у справах про адміністративне правопорушення, яке передбачає, зокрема, фіксацію правопорушення і накладення адміністративного стягнення. Застосування процедури скороченого провадження не призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. З огляду на викладене просить в задоволенні позову відмовити.

До відзиву на позовну заяву додано диск із відеофайлами по суті справи (а.с. 45).

Доказів на підтвердження про направлення копії відзиву позивачу до матеріалів відзиву не додано, хоча в тексті відзиву вказує, що одночасно із направлення вказаного відзиву до суду, його копія була направлена і позивачу.

Інших заяв клопотань від учасників справи не надходило.

Ухвалою суду від 09.08.2021 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, визначено недоліки позову, порядок та строки їх усунення (а.с. 15).

Ухвалою суду від 01.09.2021 задоволено заяву позивача ОСОБА_1 про поновлення строку на звернення до адміністративного суду із позовом та поновлено йому строк на звернення із даним позовом до суду (а.с. 27).

Ухвалою суду від 01.09.2021 позов ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі; розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с. 28).

В судове засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Бондарчук В.В. не з`явилися, представник позивача подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, розгляд справи просив провести без його участі та участі позивача.

Відповідач, будучи належним чином та завчасно повідомленим про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив.

Відповідно до ч.ч. 1, 9 статті 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відповідно до вказаних норм закону, у зв`язку із неявкою у судове засідання всіх учасників справи, відсутністю підстав для відкладення розгляду справи, відсутності потреби заслухати свідка чи експерта, суд вважає за можливе розглянути справу у письмовому провадженні.

Відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою серії ЕАО № 451923, складеною рядовим поліції УПП у Вінницькій області Ковалем О.М. 20.07.2021, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП із застосуванням до нього адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 20400 гривень. (а.с. 9)

Згідно даної постанови, 20.07.2021 об 11 год 22 хв водій ОСОБА_1 , будучи позбавленим права керування транспортними засобами, керував автомобілем марки «Mersedes-Benz А160», д.н.з. НОМЕР_1 , в м. Вінниці по вул. Архітектора Артинова, 37А, чим порушив п. 2.1.а ПДР. Тобто, вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 126 КУпАП.

Відповідно до копії постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 24.11.2020 у справі №127/19624/20 (а.с. 42), яка опублікована на веб-сайті Єдиного державного реєстру судових рішень та також судом оглянута, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 ч. 1 КУпАП, зокрема у тому, що він 24.08.2020 року о 12.55 год. в м. Вінниці по вул. Хмельницьке шосе, 98, керував транспортним засобом «Mercedes-Benz А160», д.н.з. НОМЕР_1 , в стані наркотичного сп`яніння, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 10200,00 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. З даної постанови вбачається, що ОСОБА_1 був присутній в судовому засіданні, надавав пояснення з приводу вчиненого ним правопорушення, тобто був обізнаний про результати розгляду справи.

Судом також оглянути відеозаписи з нагрудних камер поліцейських (а.с. 45), на яких зафіксовано момент притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП.

Дані докази суд приймає до уваги, так як вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані в порядку встановленому законом.

Вказані правовідносини регулюються нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кодексом адміністративного судочинства, Законом України «Про Національну поліцію», Законом України «Про дорожній рух», Правилами дорожнього руху України.

Відповідно до статті 52 Закону України «Про дорожній рух» контроль у сфері безпеки дорожнього руху здійснюється Кабінетом Міністрів України, місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, Національною поліцією, іншими спеціально уповноваженими на те державними органами (державний контроль), а також міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади (відомчий контроль).

Згідно пункту 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Статтею 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлені повноваження органів Національної поліції щодо розгляду справ про адміністративні правопорушення.

Так, органи Національної поліції розглядають справи, в тому числі: про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту (зокрема, частини перша, друга, третя, четверта, п`ята, шоста і сьома статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга і третя статті 122, частина перша статті 123, статті 124-1 - 126).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

За загальним правилом ст. 254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Відповідно до частин 2-4 статті 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

У випадках, передбачених частинами першою та другою статті 258 КУпАП, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Відповідно до частини 4 статті 285 Кодексу України про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу, копія постанови уповноваженої посадової особи у справі про адміністративне правопорушення вручається особі, щодо якої її винесено, на місці вчинення правопорушення.

Відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Закону України «Про національну поліцію», з метою встановлення нормативно-правового регулювання здійснення проваджень уповноваженими особами Національної поліції України у справах про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, Наказом МВС України від 07.11.2015 № 1395, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 10.11.2015 за № 1408/27853, затверджено Інструкцію з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі.

Вказана Інструкція визначає процедуру оформлення поліцейськими патрульної поліції матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі (пункт 1 розділ І Інструкції №1395).

Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції № 1395 у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою і третьою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1, статтями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140 КУпАП.

Справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, за місцем проживання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за місцем реєстрації транспортного засобу та на місці вчинення адміністративного правопорушення. (п.1 р. III Інструкції № 1395)

Постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою і третьою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1, статтями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення (п.2 р. III Інструкції №1395), що відповідає положенням ст. 276 КУпАП, за правилами частини 1 якої справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.

Відповідно до пункту 1 розділу IV Інструкції № 1395 розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення.

Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.05.2015 № 5-рп/2015 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення у пункті 2.4 мотивувальної частини цього рішення зазначив, що підстав для ототожнення місця вчинення адміністративного правопорушення з місцем розгляду справи про таке правопорушення немає, а словосполучення "на місці вчинення правопорушення" і "за місцем його вчинення", які містяться у статтях 258, 276 Кодексу, мають різне цільове спрямування і різний правовий зміст. Зокрема, словосполучення "за місцем його вчинення", застосоване у положенні частини першої статті 276 Кодексу, за якою "справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення", вказує на місцезнаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення у межах його територіальної юрисдикції згідно з адміністративно-територіальним устроєм України. Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що словосполучення "за місцем його вчинення", яке міститься в положенні частини першої статті 276 Кодексу, визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Конституційний Суд України у пункті 2.3 мотивувальної частини вказаного рішення зазначив, що у частинах першій, другій статті 258 Кодексу визначено випадки, коли протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, а адміністративне стягнення накладається і стягується на місці вчинення правопорушення, якщо особа не оспорює допущеного нею порушення і адміністративного стягнення, що на неї накладається, а розмір штрафу не перевищує передбаченого у Кодексі неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Перелік адміністративних правопорушень, за які адміністративні стягнення накладаються на місці їх вчинення, є вичерпним і може бути змінений лише законом.

Проте, вказане Рішення Конституційного Суду України ухвалено до внесення змін до законодавства про адміністративні правопорушення Законом України від 14.07.2015 №596-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху», яким розширено перелік випадків, коли протокол про адміністративні правопорушення не складається, а адміністративне стягнення накладається і стягується на місці вчинення правопорушення.

Наведені норми в їх сукупності свідчать про наявність у відповідача як посадової особи Національної поліції повноважень щодо здійснення контролю за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками, які реалізуються, крім іншого, шляхом розгляду справи про адміністративне правопорушення та винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення у разі виявлення правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Таким чином, аналіз законодавчих норм, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, та рішення Конституційного Суду України від 26.05.2015 № 5-рп/2015, дає підстави для висновку, що працівники підрозділів Національної поліції мають право виносити постанови у справах про адміністративні правопорушення за порушення Правил дорожнього руху, зокрема передбачених статтею 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, на місці вчинення такого правопорушення.

Вказаним також спростовуються доводи позивача щодо порушення його прав, передбачених статтею 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо порядку розгляду адміністративної справи.

Тобто, вчинене позивачем порушення правил дорожнього руху належить до випадків скороченого провадження на які вказав Конституційний Суд України в рішенні від 26 травня 2015 року №5-рп/15, а тому відповідач діяв в межах наданих повноважень приймаючи постанову про накладення адміністративного стягнення на місці вчинення правопорушення.

В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що відповідач при складанні постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності діяв не в спосіб, передбачений нормами КУпАП.

Також аналізуючи відеозапис з місця події, яка мала місце 20.07.2021, судом встановлено, що відповідачем дотримано порядок винесення постанови, в тому числі було роз`яснено позивачу його права та обов`язки відповідно до ст. 268 КУпАП.

Доводи позивача щодо відсутності у нього можливості користуватись своїми правами належним чином у зв`язку з розглядом справи про адміністративне правопорушення на місці його вчинення, також спростовуються відеозаписом, з якого встановлено, що позивач не заявляв клопотання про перенесення розгляду справи, позивач достеменно знав, що постановою Вінницького міського суду від 24.11.2020 його було позбавлено права керування транспортними засобами строком на один рік, проте здійснив керування автомобілем, і факт такого керування ним не заперечувався.

З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що позивач вказаними в ст. 268 КУпАП правами міг користуватись та користувався (телефонував юристу, надавав усні пояснення, що зафіксовані на нагрудні відео-реєстратори поліцейських).

Щодо суті самого порушення позивачем Правил дорожнього руху, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Як зазначається у позовній заяві та встановлено судом під час огляду відеозапису з нагрудних камер поліцейських, позивач не заперечував факт керування ним 20.07.2021 автомобілем марки «Mersedes-Benz А160», д.н.з. НОМЕР_1 . При цьому, факт керування транспортним засобом позивач, в позовній заяві обгрунтовує станом крайньої необхідності, а саме необхідністю доставлення дитини до стоматологічної лікарні.

За змістом статей 10,11 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Статтею 18 КУпАП визначено, що не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Отже, положеннями КУпАП передбачено можливість звільнення особи від адміністративної відповідальності у випадках, коли вчинені нею дії, які мають ознаки правопорушення і за які КУпАП передбачена відповідальність, вчинені у стані крайньої необхідності.

Однак, твердження позивача про те, що він 20.07.2021 приїхав до дитячої міської стоматологічної лікарня, куди привіз свою дитину по швидкій медичній допомозі, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до відеофіксації з нагрудних камер поліцейських, вбачається, що транспортний засіб, яким керував позивач належить його дружині, вона має посвідчення водія, проте, керування даним автомобілем здійснював позивач, якого постановою судді Вінницького міського суду позбавлено права керування транспортними засобами. Окрім того, позивач не був позбавлений можливості вжити заходів по доставленню власної дитини до лікарні у будь який інший спосіб, окрім обраного ним.

За таких обставин суд не вбачає в діях позивача крайньої необхідності.

Щодо твердження позивача про відсутність доказів його вини у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно зі ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як зазначалось вище, позивач, будучи постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 24.11.2020 у справі №127/19624/20, позбавленим права керування транспортними засобами строком на один рік, 20.07.2021 здійснив керування транспортним засобом, і даний факт не заперечується самим позивачем. Разом із тим, позивач зазначає, що під час винесення оскаржуваної постанови відповідачем не було здійснено будь якої підготовки до її розгляду, не було оголошено посадової особи, яка здійснює розгляд справи, не були вирішені клопотання позивача, не були досліджені докази, не були заслухані особи, які беруть участь у справі. Окрім того, як вбачається із наданого відповідачем відеозапису з місця вчинення адміністративного правопорушення, відповідачем позивачу були роз`яснені його права, передбачені ст. 268 КУпАП вже після винесення оскаржуваної постанови.

Проте, враховуючи те, що позивач знаючи та розуміючи, що він позбавлений права керування транспортними засобами, керував автомобілем, суд вважає доведеним факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП.

При цьому, суд наголошує на тому, що позивачем не заперечується даний факт, а вказується на порушення інспектором процедури накладення адміністративного стягнення.

Суд зазначає, що процедурні порушення не повинні сприйматись як безумовне свідчення протиправності прийнятого за наслідками розгляду справи про адміністративні правопорушення рішення. Натомість, вчинені суб`єктом владних повноважень процедурні порушення підлягають оцінці з огляду на те, наскільки ці порушення вплинули на можливість порушника захистити свої права та чи призвели процедурні порушення на встановлення обставин порушення та на наслідки.

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 01.08.2019 (справа №537/943/19), від 07.11.2019 (справа №487/2179/17), від 17.10.2019 (справа №126/1030/17), від 14.02.2018 (справа №735/1246/15-а).

З наданих відповідачем відеоматеріалів вбачається, що позивач був присутній на місці складення постанови, був повідомлений про її складання. Позивач не висловив свої заперечення та доводи по суті вчиненого правопорушення. Крім того, як вбачається з відеозапису, позивач ніяких зауважень щодо порушення працівниками поліції його права на захист не робив. Сама обставина винесення оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення на місці вчинення правопорушення не позбавляє особу, яка притягується до адміністративної відповідальності, права скористатися правничою допомогою, зокрема, шляхом отримання консультацій як безпосередньо на місці вчинення правопорушення, так і дистанційно через засоби зв`язку, а також в подальшому під час оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення. Отже, доводи позивача у цій частині суд вважає непереконливими та такими, що не спростовують факт вчинення позивачем правопорушення.

Враховуючи те, що факт вчинення позивачем правопорушення знайшов своє підтвердження під час розгляду справи, суд робить висновок щодо правомірності винесеної відповідачем постанови у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАО № 451923 від 20.07.2021.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, аналізуючи вказані правові норми та дослідивши поданий відповідачем відеозапис події, суд дійшов висновку, що факт порушення позивачем ч. 4 ст. 126 КУпАП, а саме керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами є встановленим відеозаписом, а тому оскаржувана в межах даної справи постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності винесена правомірно, за формою та змістом відповідає вимогам ст. 283 КУпАП, підстави для її скасування відсутні.

У відповідності до положень частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до правової позиції висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25.06.2020 по справі №520/2261/19 визначений частиною другою статті 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Згідно статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). А тому докази, подані сторонами суд приймає як належні та допустимі і не вбачає підстав для їх відхилення.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, безпосередньо, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, керуючись принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України», зокрема, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно було винесено оскаржувану постанову Серії ЕАО №451923 від 20.07.2021 за вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП. Позиція позивача цілком спростовується наданими відповідачем доказами відеофіксації вчиненого правопорушення.

Враховуючи вищевикладені обставини, в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено обставини на яких грунтуються його позовні вимоги, а відтак, позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

З урахуванням положень статті 139 КАС України, а також беручи до уваги те, що позовна заява не підлягає задоволенню, судові витрати позивача у вигляді сплати судового збору слід залишити без відшкодування.

Керуючись ст.ст. 7, 251, 252, 255, 277-2, 278, 280, 285 КУпАП, ст.ст. 2, 5, 6, 9, 12, 14, 19, 20, 22, 32, 72, 77, 94, 122, 139, 143, 192, 241-246, 268, 271, 286 КАС України, суд -

у х в а л и в:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до рядового поліції Управління патрульної поліції у Вінницькій області Коваля Олександра Миколайовича про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Л.П. Шевчук