Справа № 823/3413/14
Суддя: Демчик Р. В.
Дата ухвалення: 2022-01-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Придніпровський районний суд м.Черкаси
Номер провадження 6-а/711/8/21
Справа № 823/3413/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2021 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі судді Демчика Р.В., при секретарі Кофановій А.О., розглянувши у письмовому провадженні справу за заявою ОСОБА_1 , подану в порядку ст. 383 КАС України в адміністративній справі № 823/3413/14 за позовом ОСОБА_1 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Черкаси про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси із заявою в порядку ст. 383 КАС України в адміністративній справі № 823/3413/14 за позовом ОСОБА_1 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Черкаси про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Заяву обґрунтовує тим, що в постанові від 02.12.2021 по справі №823/211/16 Верховний Суд зазначив про те що «...вимоги позивача ... можуть бути вирішені на підставі відповідної заяви, поданої в порядку статті 267 КАС України ( в редакції до 15.12.2017) або ст.383 КАС України (в діючій редакції) в межах справи №823/3413/14».

Вважає вказане рішення актуальним, так як в даний час відповідач зобов`язаний виконати виконавчий лист від 01.12.21 року №580/2730/20 щодо зобов`язання Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Черкаській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12 листопада 2001 року, яка була зареєстрована 13 листопада 2001 року за №25, та прийняти рішення відповідно до законодавства з урахуванням висновків суду. Саме ту заяву від 13.11.01 року, по якій ще в листопаді 2015 року повинно бути прийняте рішення про виплати відшкодування шкоди та соціальних виплат, згідно національного законодавства.

Апеляційна інстанція уточнила, вказавши про зобов`язання Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 12 листопада 2001 року, яка була зареєстрована 13 листопада 2001 року за №25 та прийняти рішення відповідно до законодавства з врахуванням висновку суду, не є втручанням у дискрецію суб`єкта владних повноважень, адже суд не надав вказівки прийняти конкретне рішення, однак, вказав на необхідність врахування наданих судом висновків, за для уникнення повторної відмови заявнику з тих саме підстав та ініціювання нового судового процесу. Цей чіткий висновок для боржника і виконавчої служби не допустити повторної відмови заявнику з тих самих підстав.

Тому суду необхідно звернути увагу, що боржник злочинно підміняє назву з рішення «суду Придніпровського району м.Черкаси, якого не існувало і не існує в природі, на назву «Придніпровського району м.Черкаси». Ще більш злочинно він придає незаконну силу заднім числом цьому так званому рішенню від 16.04.2004 року до заяви від 12.11. 2001 року, тобто повертає його дію до документу створеному три роки назад.

По заяві ще від 12.11.2001 року уже прийнято 5 постанов про відмову після знищення ОСОБА_3 справи № 25 і створення фальсифікату №12052 і на його базі сфальсифікував нібито постанову про відмову №2301/12052/12052/3566 від 24.10.2014 року, дві постанови з одною датою 30.05.2016 року за №2301/12052/3566.

На повідомлення виконавчої служби було відкрите кримінальне провадження №0 0888, яке як встановила 28.07.2021року Черкаська окружна прокуратура до цього часу злочинно не доведено до закінчення. Керівник боржника ОСОБА_4 відмовилась давати пояснення двом керівникам виконавчої служби відносно не виконання постанови Придніпровського районного суду ще від 02.12.2015 року по справі №823/3413/14, якою зобов`язано відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Черкаси надати відповідь ОСОБА_1 про розгляд його заяви від 13 листопада 2001 в порядку ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання України, які спричинили втрату працездатності»

А тому просить суд винести ухвалу в порядку передбаченому ст.249 КАС України; строк на подачу цієї заяви рахувати з дати отримання ухвали від 02.12.2021 року; врахувати: вигнання з посади начальника юридичного відділу боржника по його доказах ОСОБА_5 за допущення хамських та протиправних дій при створенні 4 постанов про відмову шляхом зміни назви суду та ігнорування ст.58 Конституції України, факт зловживання керівником боржника ОСОБА_4 та її злочинні обмани підлеглої - в.о. начальника Черкаського міського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Черкаській області Чернушенко І.Г., по створенню п`ятої відмови, норми ч.2 ст. 77 КА С України.

Частиною 1 статті 383 КАС України передбачено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Відповідно до ч.5 ст. 383 КАС України у разі відповідності заяви вимогам, зазначеним у цій статті, вона підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду такої заяви.

Відповідно до п.10 ч.1 ст. 4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Враховуючи, характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, суд вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження провадження без повідомлення та виклику сторін.

В судовому засіданні встановлено, що постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02.12.2015 року у справі №823/3413/14 адміністративний позов ОСОБА_1 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Черкаси про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано неправомірними дії Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Черкаси під час перевірки звернення ОСОБА_1 від 07.04.2014 року в частині розгляду його заяви від 13.11.2001 року. Зобов`язано Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Черкаси надати відповідь ОСОБА_1 про результати розгляду його заяви від 13.11.2001 в порядку ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.02.2016 року постанова Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02.12.2015 року залишена без змін. Постановою Верховного Суду від 23.12.2019 року постанова Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02.12.2015 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 02.02.2016 року залишені без змін.

03.03.2016 року у справі видано виконавчий лист.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року №5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012).

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі Шмалько проти України, заява №60750/00, від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 року №2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі Валерій Фуклєв проти України від 07 червня 2005 року, заява №6318/03; пункт 43 рішення у справі Шмалько проти України від 20 липня 2004 року, заява №60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі Юрій Миколайович Іванов проти України від 15 жовтня 2009 року, заява №40450/04; пункт 64 рішення у справі Apostol v. Georgia від 28 листопада 2006 року, заява №30779/04).

На підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин першої та другої статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року №2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Відповідно до статті 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Аналогічні положення містяться в статті 370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статтями 14, 370 КАС України.

Так, постановою Верховного суду від 02.12.2021 року у справі №823/211/16 встановлено що у березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому, з врахуванням уточнення позовних вимог, просив:

- визнати грубі, недопустимі порушення Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Черкаській області елементарних правових норм при направленні йому відповіді від 04.03.2016, а саму відповідь - незаконною;

- зобов`язати відповідача направити йому законну, повну та достовірну відповідь по контролю за виконанням ОСОБА_6 рішення Придніпровського районного суду від 02.12.2015 по справі №823/3413/14 з врахуванням правових норм Конвенції «Про права людини», пп. 2, 3, 8, 9 Стандартних правил забезпечення рівних можливостей для інвалідів, Рекомендацій № R (80) комітету міністрів Євросоюзу, ст. 10 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду по правам людини».

Судами попередніх інстанцій встановлено, що постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02.12.2015 по справі №823/3413/14 визнано неправомірними дії відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Черкаси під час перевірки звернення ОСОБА_1 від 07.04.2014 в частині розгляду його заяви від 13.11.2001 та зобов`язано надати відповідь на вказану заяву в порядку ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Дане рішення набрало законної сили 02.02.2016.

На виконання вказаного рішення відповідач направив позивачу відповідь у формі листа від 04.03.2016 №181/01-21.

Не погодившись з відповіддю відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що на виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02.12.2015 по справі № 823/3413/14 відповідачем йому надано відповідь у формі листа від 04.03.2016 № 181/01-21, який на думку позивача не містить жодної інформації щодо виконання відповідачем вказаного судового рішення.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 13.05.2016, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.07.2016, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позивачем невірно обрано захист свого порушеного права, оскільки, вважаючи, що рішення суду, яке набрало законної сили, не виконується або виконується не належним чином чи не в повному обсязі, необхідно звертатися з відповідною заявою в порядку ст. 267 КАС України до суду в рамках того ж самого провадження, в якому ухвалювалося судове рішення, що підлягає виконанню.

Відповідно до вимог ч.ч. 2, 4 ст. 257 КАС України (в редакції, чинній на момент звернення до суду) судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно ст. 267 КАС України (в зазначеній редакції) визначаються спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, зокрема, до них належать: зобов`язання суб`єкта владних повноважень надати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення та інше.

Відповідно до вимог частини дев`ятої статті 267 КАС України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) особа-позивач, на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду.

Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, предметом спору у цій справі є протиправні, на думку позивача, дії відповідача щодо направлення йому, на виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02.12.2015 по справі №823/3413/14, листа від 04.03.2016, зміст якого на його думку не свідчить про належне виконання зазначеного судового рішення.

Позивач у цій справі обрав спосіб захисту шляхом подання позову про визнання протиправними дій вчинених на виконання рішення суду. Проте, спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення.

Публічно-правовий спір між позивачем та відповідачем вирішено відповідно до рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02.12.2015 у справі №823/3413/14, а вимоги позивача у цій справі стосуються виключно виконання такого рішення і ознакам публічно-правового спору не відповідають.

Таким чином, вимоги позивача не підлягають розгляду в межах окремої справи за правилами адміністративного судочинства, а можуть бути вирішені на підставі відповідної заяви, поданої в порядку статті 267 КАС України (в редакції до 15.12.2017) або ст. 383 КАС України (в діючій редакції) в межах справи №823/3413/14.

Згідно з ч. 1 ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Відповідно до ч.6 ст. 383 КАС України за наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 249 КАС України встановлено, що суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Суд зазначає, що бездіяльністю визнається пасивна форма поведінки особи, що полягає у невчиненні нею конкретної дії (дій), які вона повинна була і могла вчинити в даних конкретних умовах.

Отже, процесуальним засобом забезпечення належного та своєчасного виконання судового рішення є судовий контроль, підстави та порядок здійснення якого визначені ст. 382 та ст. 383 КАС України.

Стосовно сутності судового контролю у постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 р. у справі № 295/13613/16-а зазначено, що ст.ст. 382383 КАС України визначено такі види судового контролю за виконанням судового рішення, як зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення та визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень відповідачем на виконання рішення суду.

У цій справі Верховний Суд акцентував увагу, що зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних із невиконанням судового рішення в цій справі.

При цьому Верховний Суд зазначив, що наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання нового позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється у порядку, передбаченому в КАС, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів на наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Аналізуючи наведені вище норми, суд приходить до висновку, що звернення до суду із заявою відповідно до статті 383 КАС України можливе за умови перебування виконавчого документа на примусовому виконані в органах державної виконавчої служби чи приватного виконавця. Вищенаведені висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 21 березня 2019 року у справі №805/1458/17-а.

Також слід зазначити про те, що постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Вакуленко С.М. від 16.11.2016 року закінчене виконавче провадження №50434184 з примусового виконання виконавчого листа№2-а/711/211/15 виданого Придніпровським районним судом м. Черкаси 03.03.2016 року про зобов`язання Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Черкаси надати відповідь ОСОБА_1 про результати розгляду його заяви від 13.11.2001 в порядку ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (т.2 а.215).

Фактично виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа від 03.03.2016 року № 2-а/711/211/15 в органах державної виконавчої служби відсутнє, оскільки виконавчий лист був надісланий до суду, який його видав на підставі ч.3 ст. 63 закону України «Про виконавче провадження». До органів досудового розслідування надіслано повідомлення про вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, ОСОБА_1 в своїй заяві, поданій в порядку ст.383 КАС України взагалі не зазначає інформацію про день пред`явлення виконавчого листа до виконання та інформацію про хід виконавчого провадження.

Також ОСОБА_1 у вказаній заяві не навів обставин та не надав доказів, які б свідчили про протиправність рішень, дій чи бездіяльності відповідача, вчинених на виконання рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених рішенням суду та не надав доказів, що відповідач ухиляється від виконання судового рішення.

Навпаки, в постанові Верховного суду від 02.12.2021 року у справі №823/211/16 зазначено, що на виконання рішення суду від 02.12.2015 року у справі №823/3413/14 відповідач направив позивачу відповідь у формі листа від 04.03.2016 року №181/01-21.

Судом враховано, що переслідуючи мету забезпечення реалізації конституційного принципу обов`язковості судових рішень, адміністративні суди мають зважено підходити до вибору процесуальних засобів такого забезпечення, а саме: встановлювати дійсні причини виникнення затримки у виконанні судового рішення, аналізувати акти законодавства, враховувати здійснені відповідною посадовою особою дії, спрямовані на виконання судового рішення, та їх відповідність вимогам законодавства, встановлювати наявність та форму вини такої посадової особи, а також зазначати про співмірність розміру штрафу та доходів (фінансової спроможності) такої посадової особи. Це не повинно зумовлювати порушення основоположних засад адміністративного судочинства, зокрема, пропорційності, необхідності дотримання оптимального балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) тощо. Такі засоби не можуть бути надмірними за визначених умов та не мають призводити до порушення прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23.04.2020 у справі № 560/523/19.

На підставі вищевказаних обставин суд дійшов висновку, що у спірних відносинах відсутня протиправна бездіяльність відповідача щодо невиконання постанови Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02.12.2015 року у справі №823/3413/14, а також судом не встановлено свідомого невжиття вказаним органом залежних від нього заходів з метою виконання судового рішення та порушення у зв`язку з цим прав позивача.

Відповідно до ч. 6 ст. 383 КАС України за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. З огляду на відсутність у спірних відносинах протиправної бездіяльності відповідача щодо виконання рішення суду у цій справі, тому суд дійшов висновку відмовити заявнику у задоволенні заяви.

Керуючись статтями 243, 248, 382, 383 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя,

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 , подану в порядку ст. 383 КАС України в адміністративній справі № 823/3413/14 за позовом ОСОБА_1 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Черкаси про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Копію ухвали направити учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею, однак апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання суддею.

Суддя: Р.В.Демчик.

Повне судове рішення складено 06.01.2022 року.

Суддя: Р. В. Демчик