Справа № 120/10421/21-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2021-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 р. Справа № 120/10421/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Слободонюка М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Базилишеної С.Б.

представника позивачів: адвоката Бойка А.М.

представника третьої особи: Ковальчук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

до: Державного кадастрового реєстратора відділу у Жмеринському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області Хімчука Олександра Васильовича, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області

про: визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулись ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (позивачі) до Державного кадастрового реєстратора відділу у Жмеринському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області Хімчука Олександра Васильовича (відповідач, кадастровий реєстратор) про визнання протиправними та скасування рішень про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 13.08.2021 за № PB-021, № PB-021, № PB-021, № PB-021, № PB-021 та зобов`язання відповідача внести відповідні відомості до Державного земельного кадастру про земельні ділянки позивачів на підставі розробленого ФОП ОСОБА_6 проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства, які розташовані на території Людавської сільської ради Жмеринського району Вінницької області.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачі в установленому порядку 12.01.2021 через Центра надання адміністративних послуг «Прозорий офіс» звернулись до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області із клопотаннями щодо отримання дозволів на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель державної форми власності сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 2,0 га (для кожного окремо) для ведення особистого селянського господарства на території Людавської сільської ради Жмеринського району Вінницької області. Втім, у місячний строк, відведений законодавством, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області жодного рішення за наслідками їх розгляду не прийняло, тому позивачі на підставі положень абз. 3 ч. 7 ст. 118 ЗК України та керуючись принципом "мовчазної згоди" уклали з ФОП Інженером-землевпорядником ОСОБА_6 договір на виконання землевпорядних робіт від 10.03.2021, про що письмово було повідомлено ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області. Після розроблення відповідного проекту землеустрою розробником проектної документації через «Електронні сервіси» Державного земельного кадастру були подані документи для внесення відомостей до Державного земельного кадастру. Однак, 02.08.2021 відповідачем були прийняті рішення про відмову у їх внесенні. В подальшому, розробником повторно були подані відповідні документи, за наслідками розгляду яких 13.08.2021 державним кадастровим реєстратором Хімчуком О.В. були прийняті рішення № PB-021, № PB-021, № PB-021, № PB-021, № PB-021 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру. В якості підстав для прийняття таких рішень відповідач послався на невідповідності електронного документу установленим вимогам проведення перевірки електронного документа та невідповідності поданих документів законодавству, а саме ст. 11 Закону України «Про державний земельний кадастр».

На переконання позивачів, наведені в оскаржуваних рішеннях мотиви щодо відмови у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру окрім того, що є безпідставними, так і ще й не відповідають нормам законів, які були чинні на час розроблення проекту землеустрою, а відтак підлягають скасуванню. За таких обставин, з метою захисту порушених, на думку позивачів, прав та інтересів, останні звернулися до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою від 06.09.2021 судом залишено дану позовну заяву без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам ст.ст. 160, 161 КАС України та надано позивачам строк для усунення виявлених недоліків.

На виконання вимог суду, позивачами усунуто виявлені недоліки та 13.09.2021 надано позовну заяву викладену в новій редакції.

Надалі, ухвалою від 20.09.2021 судом відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін (у письмовому провадженні). Крім того, встановлені строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення.

23.11.2021 на адресу суду засобами поштового зв`язку від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. За змістом поданого відзиву відповідач позов не визнає та просить відмовити у його задоволенні в повному обсязі. Першочергово вказує на те, що позивачами неправомірно застосовано принцип «мовчазної згоди» про розробці проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оскільки в порушення вимог ч. 7 ст. 118 ЗК України повідомлення та договір на виконання землевпорядних робіт на адресу ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області не надходив. Також зазначає, що 27.05.2021 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин", яким розділ Х «Перехідних положень» ЗК України доповнено пунктом 24, відповідно до якого з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад. А тому відповідач вважає, що оскільки земельні ділянки на території Людавської сільської ради, щодо яких подані клопотання, перейшли у комунальну власність, тому зазначення у документації із землеустрою відомостей про те, що землі є державною власністю свідчить про невідповідність такої документації. Крім того, відповідач вказує на те, що бажані для позивачів земельні ділянки утворюються шляхом поділу раніше сформованих земельних ділянок, у зв`язку з чим відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» має бути погодження з відповідними органами місцевого самоврядування (власниками) щодо такого поділу. Проте, вказані вимоги позивачами також дотримані не були. З огляду на це відповідач вважає, що заявниками для державної реєстрації земельної ділянки був поданий неповний пакет документів та з невідповідністю їх вимогам чинного законодавства, що і стало підставою для прийняття рішень про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру. Додатково відповідач наголошує на тому, що вимога зобов`язального характеру позивачів задоволеною бути не може, позаяк прийняття рішення про внесення відомостей про земельні ділянки до Державного земельного кадастру є дискреційними повноваженнями кадастрового реєстратора, які суд підміняти не може.

За результатами ознайомлення із поданими сторонами заявами по суті справи, а також наданими доказами, судом 08.12.2021 постановлена ухвала про залучення до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області. Цією ж ухвалою суд вирішив продовжувати розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, а також витребував від третьої особи необхідні для розгляду справи докази. Справу призначено до судового розгляду на 22.12.2021.

У судовому засіданні 22.12.2021 представник позивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 - адвокат Бойко А.М. заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Інші позивачі - ОСОБА_1 та ОСОБА_5 до суду не з`явилися, однак подали письмову заяву від 22.12.2021 про розгляд справи у їх відсутність, зазначивши при цьому, що позов підтримують.

Відповідач - державний кадастровий реєстратор Хімчук О.В. до суду також не прибув, попередньо надавши письмову заяву від 20.12.2021 про розгляд справи у його відсутність.

Представник третьої особи - Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області в судовому засіданні 22.12.2021 проти задоволення позовних вимог заперечила та просила в позові відмовити.

Однак, у зв`язку з тим, що витребувані у третьої особи письмові докази, а також надані нею письмові пояснення по суті позовних вимог були надіслані Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області поштою та станом на 22.12.2021 до суду не надійшли, в судовому засіданні була оголошена перерва до 28.12.2021.

Так, за час перерви 24.12.2021 судом отримано як витребувані докази так і письмові пояснення від третьої особи щодо позову, згідно яких Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області вважає заявлений позов необґрунтованим з підстав, які по своїй суті є ідентичними тим запереченням, які відповідачем викладені у відзиві на позовну заяву.

У судовому засіданні 28.12.2021 сторони не змінили своєї позиції щодо позовних вимог посилаючись на попередньо подані письмові заяви по суті справи.

Дослідивши наявні у справі докази та надавши їм юридичну оцінку суд встановив, що 12.01.2021 позивачі через Центр надання адміністративних послуг «Прозорий офіс» звернулись до ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області з клопотаннями про надання кожному з них дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель державної власності сільськогосподарського призначення орієнтованою площею по 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Людавської сільської ради Жмеринського району Вінницької області.

Вказані клопотання ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області отримані 26 та 27 січня 2021 року, що підтверджується проставленою на кожному з клопотань відміткою про їх отримання та зазначенням вхідного номеру та дати реєстрації (том 2 а.с. 121-140).

З матеріалів справи також вбачається, що у встановлений законом строк ГУ Держгеокадасту у Вінницькій області не було прийнято одне з передбачених ч. 7 ст. 118 ЗК України рішень, а саме: про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або про відмову у його наданні.

Як наслідок, у зв`язку з допущеною ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області бездіяльністю щодо розгляду клопотань позивачів від 12.01.2021, останні керуючись положеннями абзацу 3 частини сьомої статті 118 ЗК України (в редакції чинній станом на січень 2021 року) 10.03.2021 уклали договір на виконання землевпорядних робіт із ФОП Інженером-землевпорядником ОСОБА_6 та замовили розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок без такого дозволу, тобто застосували принцип "мовчазної згоди".

Про укладення відповідного договору та на виконання вимог абзацу 3 частини сьомої статті 118 ЗК України на адресу ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області 12.03.2021 позивачами було направлено відповідне письмове повідомлення, до якого приєднано копію договору на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Вказане повідомлення надійшло на адресу ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області 23.03.2021 за вх. № Ч-607/0/5-21 (т. 2 а.с. 143-144), і, як зазначив представник третьої особи в судовому засіданні, таке повідомлення щодо застосування позивачами принципу «мовчазної згоди» було взято Головним управлінням до уваги.

В подальшому, як вказують позивачі, після виготовлення документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність, розробником такої документації через «Електронні сервіси» Державного земельного кадастру були подані документи для внесення відомостей про земельні ділянки до Державного земельного кадастру. Однак, 02.08.2021 рішеннями державного кадастрового реєстратора Хімчука О.В. № РВ-021, № РВ-021, № РВ-021, № РВ-021, № РВ-021 було відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру.

Надалі, розробником повторно були подані відповідні документи, за наслідками розгляду яких 13.08.2021 державним кадастровим реєстратором Хімчуком О.В. були прийняті наступні рішення № PB-021, № PB-021, № PB-021, № PB-021, № PB-021 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру з підстав невідповідності електронного документу установленим вимогам проведення перевірки електронного документа та невідповідності поданих документів законодавству, а саме ст. 11 Закону України «Про державний земельний кадастр», що полягає в тому, що відомості про об`єкти ДЗК під час внесення відповідати існуючим об`єктам у натурі.

При цьому у кожному з цих рішень в розділі «Рекомендую» відповідачем зроблено конкретизацію такої невідповідності, яка полягає в тому (далі дослівно), що: «в описі меж зазначено землі - державної власності. З набранням чинності п. 24 розділу Х Перехідних положень ЗКУ, масив перейшов у комунальну власність. Стаття 24 п. 4 ЗУ «Про ДЗК». Відсутні відомості про погодження поділу масиву з органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування (власником земель). П. 24 е) розділу Х Перехідних положень ЗКУ передбачено, що особи, які отримали дозволи, зобов`язані повідомити про це протягом місяця відповідні сільські, селищні, міські ради з дня надрання чинності цим пунктом. ст. 118 п. 7 Земельного кодексу України. Відсутні відомості про реєстрацію клопотань в ГУ. Відсутнє підтвердження того, що адресат дійсно отримав відповідні документи на розгляд (на клопотання заявника відсутній вхідний штам реєстрації вхідної документації адресата, відсутня дата реєстрації клопотань в ГУ)».

Не погоджуючись прийнятими відповідачем рішеннями та вважаючи їх протиправними, позивачі звернулися до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним Кодексом України від 25.10.2001 № 2768-III (далі - ЗК України в редакції, діючій на час виникнення спірних правовідносин) та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною другою статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Положеннями частини третьої статті 22 ЗК України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Статтею 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно пункту "б" ч. 1 ст. 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Порядок набуття відповідного права визначається главою 19 Розділу IV ЗК України.

Так, відповідно до абзацу 1 частини першої статті 116 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з частиною другою статті 116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною першою статті 123 Земельного кодексу України визначено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Відповідно до частини шостої ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

В свою чергу, положеннями ч. 7 ст. 118 ЗК України (в редакції чинній станом на січень 2021 року), окрім іншого встановлено, що відповідний орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко- економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно- територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє відповідний орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Отже, абзацом 3 частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України запроваджено принцип "мовчазної згоди" на етапі отримання дозволу на розроблення документації із землеустрою, оскільки у випадку бездіяльності суб`єкта владних повноважень, внаслідок якої протягом місяця не розглянута заява про надання дозволу на виготовлення проектної документації, заявник має право здійснити замовлення проекту відведення земельної ділянки.

Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 826/18669/15 та від 24.09.2020 у справі № 576/945/17.

Враховуючи вищенаведені правові норми, та зважаючи на те, що ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області на протязі місяця з дати отримання (12.01.2021) клопотань позивачів будь-якого з рішень передбачених положеннями ст. 118 ЗК України не прийняло, суд вважає, що позивачі на законних підставах застосували передбачений абзацом 3 частини сьомої вказаної статті Земельного кодексу України принцип "мовчазної згоди" та самостійно замовили у розробника документації із землеустрою - ФОП ОСОБА_6 виготовлення (розроблення) зазначеного проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок на території Людавської сільської ради Жмеринського району Вінницької області для ведення особистого селянського господарства, про що повідомили ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області листом від 12.03.2021.

Як вбачається із матеріалів справи та підтверджено представником ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області в судовому засіданні, будь-яких зауважень щодо застосування позивачами принципу мовчазної згоди останнім не висловлено.

Відтак, з огляду на встановлені фактичні обставини справи слід констатувати, що позивачами повністю дотримано процедуру отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки та дотримано процедуру реалізації права на виготовлення відповідного проекту з урахуванням приписів абз. 3 ч. 7 ст. 118 ЗК України.

В свою чергу надаючи оцінку наведеним в оскаржуваних рішенням підставам, за яких позивачам було відмовлено у позитивному вирішенні їхніх заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, суд зазначає наступне.

Згідно частини першої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок, відповідно до пункту 1 частини другої вказаної статті ЗК України, здійснюється у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності.

У свою чергу, правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру установлені Законом України "Про Державний земельний кадастр" та Постановою Кабінету Міністрів України № 1051 від 17 жовтня 2012 року "Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру" (далі - Порядок №1051).

Згідно пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про Державний земельний кадастр" державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Державна реєстрація земельної ділянки, відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України "Про Державний земельний кадастр" - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Так, частиною першою статті 9 Закону України "Про Державний земельний кадастр" визначено, що внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Таким чином, єдиним суб`єктом, на який покладено обов`язок, що внесення до Державного земельного кадастру відомостей про земельні ділянки, є відповідні Державні кадастрові реєстратори.

Згідно частин першої та другої статті 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр" державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр" державна реєстрація земельних ділянок здійснюється, серед іншого, за заявою: особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи.

У свою чергу, підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру, згідно абзацу другого частини першої статті 21 Закону України "Про Державний земельний кадастр" є документація із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 79-1 Земельного кодексу України, при їх формуванні.

Згідно абз. 4 підпункту 1 пункту 2 Порядку №1051 зверненням щодо внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру або користування відповідними відомостями є заява про державну реєстрацію земельної ділянки.

Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку (п. 107 Порядку №1051).

Внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру здійснюється за заявою (у паперовій або електронній формі) згідно з додатком 12 розробника документації із землеустрою та оцінки земель від імені замовника, якщо інше не передбачено договором на виконання відповідних робіт (далі заявник) (п. 69 Порядку №1051 ).

Підпунктами 1, 2 пункту ІІІ Порядку № 1051 встановлено, що державний кадастровий реєстратор для здійснення державної реєстрації земельної ділянки протягом 14 календарних днів з дня реєстрації відповідної заяви перевіряє: відповідність поданих документів вимогам, передбаченим пунктом 67 цього Порядку; електронний документ відповідно до пункту 74 цього Порядку.

За результатами перевірки, згідно абз. 2 підп. 2 пункту ІІІ Порядку № 1051 державний кадастровий реєстратор виконує одну з таких дій: здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або приймає рішення про відмову у державній реєстрації земельної ділянки відповідно до пунктів 70, 73, 77-85 цього Порядку.

При цьому, рішення про відмову у державній реєстрації земельної ділянки відповідно до пунктів 70, 73, 77-85 цього Порядку, приймається в разі: невідповідності поданих документів, зазначених у пункті 110 цього Порядку, вимогам, зазначеним у підпунктах 1 і 2 цього пункту.

Слід зазначити, що підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки, відповідно до частини шостої статті 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр" є:

розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора;

подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі;

невідповідність поданих документів вимогам законодавства;

знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

Як встановлено судом, оскаржувані рішення відповідача від 13.08.2021 винесені за наявності двох підстав: невідповідність електронного документу установленим вимогам, про що зазначено в протоколі проведення перевірки електронного документу; та невідповідність поданих документів вимогам законодавства, а саме - статті 11 Закону України "Про Державний земельний кадастр".

При цьому, щодо першої підстави, то суд враховує, що ні оскаржувані рішення ні відзив відповідача не містять належних посилань про те, в чому саме має місце невідповідності електронного документу установленим вимогам проведення перевірки електронного документа.

Зокрема, в протоколах не зазначено, в чому саме полягає невідповідність електронного документу наявним даним Державного земельного кадастру (геодезичній та картографічній основам, даним індексних кадастрових карт (планів), відомостям про інші об`єкти Державного земельного кадастру, їх кількісним, якісним характеристикам та відомостям про значення оцінки земельної ділянки.

Відповідно до пункту 218 Порядку №1051 у разі коли заявнику відмовлено у задоволенні звернення щодо внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру або користування відповідними відомостями, на офіційному веб-сайті Держгеокадастру у відритому доступі щодо відповідного звернення разом з відомостями, що передбачені пунктом 217 цього Порядку, зазначаються: підстава (підстави) для відмови у задоволенні звернення; обґрунтування відмови у задоволенні звернення та/або рекомендації заявнику в разі його повторного звернення, зазначення яких у відповіді заявнику передбачено пунктами 70, 74-1, 149 і 168 цього Порядку.

Відповідно механізм доведення до заявника виявлених недоліків спрямований на забезпечення права заявника на вчасне усунення таких недоліків або надання пояснень щодо причин за яких такі недоліки не можуть бути усунуті.

Разом з тим, як вбачається зі змісту оскаржуваних рішень, а також доданих до рішень протоколах проведення перевірки електронного документа, відповідач не наводить в чому саме полягає така невідповідність із посиланням на відповідний пункт Порядку №1051, який недотримано позивачами.

Отже, щодо цієї підстави для відмови у внесені відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру оскаржувані рішення відповідача не є належним чином мотивованими, тобто характеризують такі рішення як необґрунтованими.

При цьому суд враховує, що основний акцент у своєму відзиві на позовну заяву відповідач робить саме на іншій підставі для прийняття оскаржуваних рішень як «невідповідність поданим документам вимогам законодавству», з якою відповідач мабуть і пов`язував невідповідність електронного документа установленим вимогам.

Так, надаючи оцінку висновкам відповідача щодо невідповідності поданих позивачами документів вимогам законодавству, а саме статті 11 Закону України "Про Державний земельний кадастр", суд враховує наступне.

Згідно частини першої статті 11 Закону України "Про Державний земельний кадастр" відомості про об`єкти Державного земельного кадастру під час внесення їх до Державного земельного кадастру мають відповідати існуючим характеристикам об`єктів у натурі (на місцевості), визначеним з точністю відповідно до норм та правил, технічних регламентів.

Як зазначено в оскаржуваних рішеннях від 13.08.2021, однією з причин, з якої відповідач виходив вказуючи на невідповідність поданих позивачами документів вимогам законодавства є те, що з набранням чинності пункту 24 Розділу X "Перехідні положення" ЗК України (27.05.2021) земельний масив, з якого позивачі бажають отримати у власність земельні ділянки, перейшов у комунальну власність, однак в описі меж розробленого проекту землеустрою зазначено, що це землі державної власності.

Спростовуючи такі доводи відповідача суд враховує, що станом на дату звернення позивачів до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області з клопотаннями про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою (12.01.2021) частина сьома статті 118 Земельного кодексу України була в редакції Закону України № 366-VII від 02 липня 2013 року, яка, окрім іншого, встановлювала:

"У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки".

Слід зазначити, що дії позивачів, що були пов`язанні із поданням клопотання, очікуванням рішення органу виконавчої влади, укладенням договору щодо розроблення проекту землеустрою здійснювались під час дії частини сьомої статті 118 ЗК України в вищезазначеній редакції.

В свою чергу, Законом України від 28 квітня 2021 року № 1423-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин", який набув чинності лише 27 травня 2021 року, було внесено ряд змін як у Закон України "Про землеустрій" так і Земельний кодекс України відповідно до яких Головні управління Держгеокадастру в областях не розпоряджаються земельними ділянками сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, позаяк такі земельні ділянки в силу вимог закону перейшли в комунальну власність відповідної громади.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно- правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави.

Згідно з рішенням Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.

Крім того, Конституційний суд України в рішенні від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

В контексті вищенаведеного слід зазначити, що правовідносини з приводу отримання земельних ділянок у власність та подальшого розроблення проекту землеустрою на підставі принципу "мовчазної згоди" виникли з 12 січня 2021 року, коли позивачами було направлено відповідні клопотання до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області та продовжились 10 березня 2021 року, коли позивачі уклали договори на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність.

Таким чином, реєстрація земельних ділянок відповідачем є частиною процедури отримання позивачами земельних ділянок у власність, яка розпочалась 12 січня 2021 року.

Враховуючи вищевказані фактичні обставини, суд погоджується з наведеною в позовній заяві позицією позивачів, що до правовідносин щодо розроблення проекту землеустрою застосуванню підлягають положення Земельного кодексу України в редакції до внесення змін відповідно до Закону від 28.04.2021 № 1423-ІХ.

Більше того, суд враховує, що відповідно до абзацу 13 пункту 24 Розділу X "Перехідні положення" ЗК України надані до дня набрання чинності цим пунктом рішеннями Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади дозволи на розроблення документації із землеустрою щодо земельних ділянок державної власності, які відповідно до цього пункту переходять у комунальну власність, є чинними. Особи, які отримали такі дозволи, а також органи, що їх надали, зобов`язані повідомити про це протягом місяця відповідні сільські, селищні, міські ради з дня набрання чинності цим пунктом. Рішення про затвердження такої документації, що не була затверджена на день набрання чинності цим пунктом, приймають сільські, селищні, міські ради.

Отже, з аналізу положень Земельного кодексу України, а також внесених Законом України від 28 квітня 2021 року № 1423-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» відповідних змін вбачається, що з набранням чинності вказаними змінами законодавства та делегуванням повноважень з управління землями сільськогосподарського призначення органам місцевого самоврядування, законодавством не зобов`язано зацікавлених осіб повторно отримувати дозволи на розроблення проектів землеустрою (уже щодо земель комунальної власності) та не визначено, що раніше видані дозволи є нечинними, як і те, що розроблені за принципом «мовчазної згоди» документи із землеустрою до внесення відповідних змін в законодавство не можуть бути реалізованими.

Відтак, суд вважає, що посилання відповідача п. 24 Розділу X "Перехідні положення" ЗК України в тому контексті, що документація із землеустрою розроблялась позивача стосовно земельних ділянок державної власності, що невідповідає існуючим характеристикам об`єкта, позаяк відповідний земельний масив перейшов в комунальну власність, є безпідставним, адже спірні правовідносини які пов`язані із розробленням позивачами такої документації виникли до 27.05.2021.

Щодо іншої підстави, яку застосовував відповідач приймаючи оскаржувані рішення, а саме: відсутність відомостей про погодження поділу масиву з органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, то суд враховує таке.

Дійсно, як зазначено в ч. 4 ст. 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр" у разі якщо відповідно до закону поділ, об`єднання земельних ділянок здійснюються за погодженням з органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, фізичними чи юридичними особами, до заяви про державну реєстрацію земельної ділянки, сформованої в результаті поділу або об`єднання земельних ділянок, також додаються документи, що належним чином підтверджують таку згоду.

Проте, суд враховує, що дана норма підлягає застосуванню в тому випадку, коли відбувається поділ, об`єднання земельних ділянок відповідно до закону, що здійснюється за згодою відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування саме на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок. Однак в даному випадку відведення земельних ділянок відбувається шляхом формування нових земельних ділянок на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Так, статтею 79-1 ЗК України визначено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок, з поміж іншого, може здійснюватися: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок.

Як зазначено у частинах 5, 6 ст. 79-1 ЗК України формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Відповідач у відзиві посилається на те, що бажані для позивачів земельні ділянки утворюються шляхом поділу раніше сформованих земельних ділянок з кадастровими номерами :04:001:0195 та :04:001:0197, а тому, на його переконання, має бути згода органу місцевого самоврядування на такий поділ.

Однак, суд враховує, що в даному випадку згідно ч. 7 ст. 118 ЗК України позивачами за принципом «мовчазної згоди» замовлено розроблення саме проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Необхідність розроблення проекту землеустрою також обумовлена і тим, що має місце зміна цільового призначення земельних ділянок з земель запасу (16.00) на землі для ведення особистого селянського господарства (01.03), тому правових підстав для здійснення поділу земельної ділянки за технічною документацією із землеустрою (із отриманням відповідного погодження землекористувача) згідно ч. 6 ст. 79-1 ЗК України в позивачів не було.

Як зазначено у статті 50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок розробляються у разі формування нових земельних ділянок із земель державної, комунальної власності (крім випадків формування земельних ділянок за іншою документацією із землеустрою) та у разі зміни цільового призначення земельних ділянок у випадках, визначених законом. Проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки також можуть передбачати поділ, об`єднання земельних ділянок, які перебувають у власності однієї особи.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає:

а) пояснювальну записку;

б) матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування (у разі формування земельної ділянки);

в) розрахунок розміру втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва (у випадках, передбачених законом);

г) розрахунок розміру збитків власників землі та землекористувачів (у випадках, передбачених законом);

ґ) перелік обмежень у використанні земельної ділянки;

д) кадастровий план земельної ділянки.

Отже, аналіз відповідних положень земельного законодавства вказує на те, що, по перше, проект землеустрою може передбачати поділ раніше сформованої земельної ділянки, а по друге, при розроблені проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в порядку безоплатної приватизації згідно положень статті 118 ЗК України не вимагається надання відповідної згоди органом місцевого самоврядування на поділ такої ділянки.

За таких обставин посилання відповідача у оскаржуваних рішеннях на відсутність відомостей про погодження поділу земельного масиву з органом місцевого самоврядування є безпідставним.

Також суд вважає безпідставним посилання відповідача на недотримання позивачами приписів п.п. е) п. 24 Розділу X "Перехідні положення" ЗК України щодо повідомлення органу місцевого самоврядування про розроблення проекту землеустрою. Вказаною нормою передбачено, що особи, які отримали дозволи на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, зазначені у підпункті "е" цього пункту, а також органи, що їх надали, зобов`язані повідомити про це протягом місяця відповідні сільські, селищні, міські ради з дня набрання чинності цим пунктом.

Однак, суд враховує, що такий обов`язок повідомлення виникає в осіб, які отримали дозволи на розроблення проекту землеустрою та в органів, що їх надали. Проте, в межах спірних правовідносин позивачі такі дозволи від ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області не отримували, так як здійснили замовлення розроблення документації із землеустрою за власної ініціативи керуючись принципом «мовчазної згоди». А тому, визначений вищевказаною нормою обов`язок повідомлення відповідний орган місцевого самоврядування до позивачів застосований бути не може. В даному випадку позивачі, не отримавши відповідного дозволу, мали зобов`язання повідомити ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області про розроблення землевпорядної документації за принципом «мовчазної згоди», що останні і зробили.

Що ж до іншого посилання відповідача у оскаржуваних рішеннях на відсутність відомостей про реєстрацію клопотань позивачів про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою в Головному управлінні Держгеокадастру у Вінницькій області, то такі взагалі є надуманими та безпідставними, оскільки не відповідають дійсності.

Із матеріалів справи судом встановлено та представником ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області в судовому засіданні підтверджено, що усі клопотання позивачів, які були подані через Центр надання адміністративних послуг «Прозорий офіс» 12.01.2021, були зареєстровані в ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області 26-27 січня 2021 року. Також ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області 23.03.2021 було отримано та зареєстровано повідомлення позивачів про застосування принципу «мовчазної згоди» в порядку, визначеному ч. 7 ст. 118 ЗК України, та копія договору на виконання землевпорядних робіт від 10.03.2021.

Відтак, в суду відсутні будь-які підстави вважати про недотримання позивачами процедури розроблення документації із землеустрою за принципом «мовчазної згоди».

Враховуючи вищевикладені обставини суд доходить висновку, що рішення відповідача про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 13.08.2021 за № PB-021, № PB-021, № PB-021, № PB-021, № PB-021 не відповідають критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, вимогам статті 19 Конституції України, ЗК України та інших законів, а тому є протиправними та підлягають скасуванню. Відповідно в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

Визначаючись щодо наявності підстав для зобов`язання відповідача внести відомості про земельні ділянки позивачів до Державного земельного кадастру, суд виходить із наступного.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії, водночас, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово вказував на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12, від 04 серпня 2020 року у справі №340/2074/19).

Обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав, захист законних інтересів і, у випадку задоволення судом його вимог, рішення повинно мати наслідком реальне відновлення тих прав, за захистом яких позивач звернувся до суду.

Частиною 4 статті 245 КАС України передбачено, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Як уже встановлено судом вище, відповідачем у відповідності до норм чинного законодавства безпідставно прийняті рішення про відмову позивачам у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру.

В даному випадку звернувшись до відповідача із відповідними заявами про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру позивачі мали "законне сподівання" на реалізацію свого права в межах процедури отримання у власність земельної ділянки. При цьому, вдаючись до оцінки дій відповідача, як суб`єкта владних повноважень, через призму публічно-правового характеру та тих критеріїв, які визначені у частині другій статті 2 КАС України, слід дійти висновку, що вони повинні бути юридично визначеними, послідовними та логічними, відповідати принципам "доброго врядування" і "належної адміністрації", обґрунтованими, добросовісними, розсудливими, пропорційними та своєчасними.

Натомість, в межах обставин цієї справи суд з`ясував, що відповідач двічі, фактично з подібних підстав, відмовив позивачам у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, що вказує на те, що єдиним належним та ефективним способом захисту порушених прав позивачів, який забезпечить позитивне вирішення питань без невиправданих зволікань, є саме зобов`язання відповідача внести відомості до Державного земельного кадастру про земельні ділянки позивачів на підставі розробленого фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам для ведення особистого селянського господарства (код 01.03), із земель сільськогосподарського призначення, які розташовані на території Людавської сільської ради Жмеринського району Вінницької області.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ст. 90 КАС України).

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість основних доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій і докази, надані позивачами, суд приходить до переконання про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

У зв`язку із задоволенням позову, відповідно до статті 139 КАС України понесені позивачами судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908 грн. (кожним окремо, а загалом 4540 грн.) підлягають відшкодуванню на користь позивачів за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області як суб`єкта владних повноважень, позаяк відповідач у справі - державний кадастровий реєстратор Хімчук О.В. є його посадовою особою.

Керуючись ст.ст. 5, 72, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, які прийняті державним кадастровим реєстратором відділу у Жмеринському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області Хімчуком Олександром Васильовичем 13 серпня 2021 року за № РВ-021, № РВ-021, № РВ -021, № РВ-021, № РВ-021.

Зобов`язати Державного кадастрового реєстратора відділу у Жмеринському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області Хімчука Олександра Васильовича внести відомості до Державного земельного кадастру про земельні ділянки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на підставі розробленого фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам для ведення особистого селянського господарства (код 01.03), із земель сільськогосподарського призначення, які розташовані на території Людавської сільської ради Жмеринського району Вінницької області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений при зверненні до суду судовий збір в сумі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Стягнути на користь ОСОБА_2 сплачений при зверненні до суду судовий збір в сумі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Стягнути на користь ОСОБА_3 сплачений при зверненні до суду судовий збір в сумі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Стягнути на користь ОСОБА_4 сплачений при зверненні до суду судовий збір в сумі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Стягнути на користь ОСОБА_5 сплачений при зверненні до суду судовий збір в сумі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці з 04.01.2022 по 06.01.2022, повний текст судового рішення виготовлено 10.01.2022.

Інформація про учасників справи:

Позивачі: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_5 );

Відповідач: Державний кадастровий реєстратор відділу у Жмеринському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області Хімчук Олександр Васильович (проспект Бориса Олійника, 3, м. Жмеринка, Вінницька область, 23100, );

Третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (вул. Келецька, 63, м. Вінниця, 21027, ).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович