Справа № 440/16593/21
Суддя: О.В. Гіглава
Дата ухвалення: 2022-01-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2022 року м. ПолтаваСправа № 440/16593/21
Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Гіглави О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області Траторіна Володимира Никандровича про визнання протиправним та скасування рішення, визнання дій і бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області Траторіна Володимира Никандровича, у якій просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення, яке не було направлено позивачці, стосовно здійснення розрахунку суми поточної пенсії позивачки, у розмірі визначеному не на дату нарахування до виплати поновленої пенсії на 01.06.2021, а на дату припинення її виплати та здійснення розрахунку суми боргу за період з 07.10.2009 по 12.07.2018 без обов`язкового врахування індексації на момент її виплати;

- визнати протиправними дії стосовно здійснення розрахунку суми поточної пенсії позивачки у розмірі визначеному не на дату нарахування до виплати поновленої пенсії 01.06.2021, а на дату припинення її виплати та здійснення розрахунку суми боргу за період з 07.10.2009 по 12.07.2018 без обов`язкового врахування індексації на момент її виплати;

- визнати протиправною бездіяльність стосовно не здійснення розрахунку суми поточної пенсії позивачки на 01.06.2021, з урахуванням її індексації на момент виплати та не здійснення розрахунку суми боргу за період з 07.10.2009 по 12.07.2018 з урахуванням індексації на дату нарахування до виплати - 01.06.2021, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";

- зобов`язати здійснити розрахунок пенсії позивачки за період з 07.10.2009 по 12.07.2018 з урахуванням індексації на момент нарахування її до виплати, а саме на 01.06.2021;

- стягнути кошти в сумі 100000,00 (сто тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу дискримінаційними протиправними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких, здійснено розрахунки пенсії позивачці за період з 07.10.2009 по 12.07.2018 у спосіб не передбачений в Законі України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що здійснення розрахунку суми поточної пенсії позивачки у розмірі визначеному не на дату нарахування до виплати поновленої пенсії 01.06.2021, а на дату припинення її виплати та здійснення розрахунку суми боргу за період з 07.10.2009 по 12.07.2018 без обов`язкового врахування індексації на момент її виплати, не відповідає вимогам пенсійного законодавства, а відтак, є таким, що порушує права та законні інтереси ОСОБА_1 . Вказане завдало позивачу моральної шкоди, яку остання оцінює у 100000,00 грн.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 07.12.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №440/16593/21, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), витребувано докази.

28.12.2021 та 29.12.2021 до суду надійшли відзиви відповідачів, у яких останні просять відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, посилаючись на те, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11.01.2021 у справі №440/7180/20, що набрало законної сили 22.03.2021, зобов`язано управління провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 07.10.2009 по 11.07.2018 (включно) відповідно до Закону №1058-ІV у розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі з компенсацією втрати частини доходів. На виконання зазначеного рішення управлінням за період з 07.10.2009 по 11.07.2018 (включно) здійснена в травні 2021 року виплата ОСОБА_1 пенсійних коштів в сумі 105994,08 грн. Компенсація втрати частини доходів в сумі 741,96 грн виплачена позивачу в червні 2021 року. Розрахунки, які додані управлінням до відзиву, підтверджують правильність нарахування пенсії за період з 07.10.2009 по 11.07.2018 з урахуванням змін законодавства, а тому твердження представника позивача про протиправність оскаржуваних дій, бездіяльності та рішення управління є безпідставними, необґрунтованими та такими, що суперечать обставинам справи. Щодо заявленої позивачем моральної шкоди, то остання не підлягає стягненню з відповідача, оскільки до матеріалів позовної заяви не надано будь-яких допустимих та належних доказів наявності шкоди, або наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, фактів заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань. Обґрунтованого розрахунку моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн позивачем також не надано.

Справу розглянуто судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши письмові докази і письмові пояснення сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 перебувала на обліку в Кременчуцькому об`єднаному управлінню Пенсійного фонду України Полтавської області як пенсіонер та отримувала пенсію за віком з 20 березня 2002 року по 31 жовтня 2003 року.

З 31 жовтня 2003 року ОСОБА_1 припинено виплату пенсії за віком та 10 листопада 2003 року закрито особовий рахунок № НОМЕР_1 в Кременчуцькому об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Полтавської області.

12 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області із заявою про поновлення виплати пенсії за віком, яку відповідно до розписки-повідомлення прийнято 12 липня 2018 року та зареєстровано за №4640/282.

10 жовтня 2018 року Кременчуцьким об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Полтавської області прийнято рішення №116 про відмову ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії за віком у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують особу заявниці та факт її проживання (реєстрації) в м. Кременчуці (посвідчення особи, яке видане МВС держави Ізраїль не відноситься до документів, що посвідчує особу), та заяви про поновлення та виплату пенсії, поданої особисто заявницею.

09 листопада 2018 року Кременчуцьким об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Полтавської області прийнято рішення №122 про відмову ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії за віком у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують особу ОСОБА_1 та факт її проживання (реєстрації) в м. Кременчуці (посвідчення особи, яке видане МВС держави Ізраїль не відноситься до документів, що посвідчує особу), та заяви про поновлення та виплату пенсії, поданої особисто ОСОБА_1 .

Вказані рішення вмотивовані тим, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною радою України. Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07 липня 2009 року вказане положення визнано неконституційним, проте відповідні зміни до вказаного Закону не внесені та угода між Урядом України і Урядом Ізраїлю не ратифікована. Згідно з пунктами 1.5 та 2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №22-1 від 25 листопада 2005 року, заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником. Особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що посвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). До заяви про поновлення виплати пенсії від 12 липня 2018 року було додано: нотаріально завірену копію довіреності на ОСОБА_2 , виданої 06 березня 2018 року в державі Ізраїль; нотаріально засвідчену довіреність на передоручення на ім`я ОСОБА_3 , виданої 10 липня 2018 року в м. Запоріжжя; нотаріально завірену копію посвідчення особи № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_1 , виданого Міністерством внутрішніх справ держави Ізраїль 19 листопада 2014 року; копію паспорту ОСОБА_3 ; копію нотаріального підтвердження підпису гр. ОСОБА_1 , засвідченого підписом та печаткою нотаріусу держави Ізраїль; копію трудової книжки ОСОБА_1 ; копію картки платника податків ОСОБА_1 . Аналіз наданих заявником документів показав відсутність документів, що підтверджують особу ОСОБА_1 та факт її проживання (реєстрації) в м. Кременчуці, а також заяви про поновлення та виплату пенсії, поданої особисто ОСОБА_1 .

Не погодившись з вказаними рішеннями та бездіяльністю управління щодо поновлення виплати пенсії, ОСОБА_1 звернулася до суду з відповідним позовом.

Вказані обставини встановлені в рішенні Полтавського окружного адміністративного суду від 15.05.2019 у справі №440/1359/19, а відтак, в силу приписів статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають доказуванню

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15.05.2019 у справі №440/1359/19 адміністративний позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) до Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області (вул. Велика набережна, буд. 9, м. Кременчук, Полтавська область, 39630, ідентифікаційний код 40367050) про визнання протиправними та скасування рішень, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано рішення Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області №116 від 10 жовтня 2018 року та №122 від 09 листопада 2018 року про відмову ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії за віком. Визнано протиправною бездіяльність Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області (вул. Велика набережна, буд. 9, м. Кременчук, Полтавська область, 39630, ідентифікаційний код 40367050) щодо поновлення пенсії за віком ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) з 10 жовтня 2018 року та зобов`язано Кременчуцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області (вул. Велика набережна, буд. 9, м. Кременчук, Полтавська область, 39630, ідентифікаційний код 40367050) поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) з 10 жовтня 2018 року. Позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області щодо поновлення пенсії за віком та зобов`язання Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 за період з 07 жовтня 2009 року по 09 жовтня 2018 року залишено без розгляду. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області (вул. Велика набережна, буд. 9, м. Кременчук, Полтавська область, 39630, ідентифікаційний код 40367050) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 256,13 грн (двісті п`ятдесят шість гривень тринадцять копійок).

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 09.08.2019 у справі №440/1359/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково. Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.05.2019 по справі № 440/1359/19 скасовано в частині залишення позову ОСОБА_1 до Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, без розгляду за період з 12.07.2018 року по 09.10.2018 року. Прийнято в цій частині нову постанову, якою позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області щодо поновлення пенсії за віком ОСОБА_1 з 12.07.2018 року по 09.10.2018 року. Зобов`язано Кременчуцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 12.07.2018 року по 09.10.2018 року. В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.05.2019 року по справі № 440/1359/19 - залишено без змін.

Водночас, ОСОБА_1 вважаючи, що вищезазначеними судовими рішеннями залишилась невирішеною частина позовних вимог, а саме: визнання бездіяльності управління щодо невиплати недоотриманої пенсії ОСОБА_1 за період з 07.10.2009 по 12.07.2018 протиправними з огляду на залишення їх без розгляду, та керуючись правовою позицією постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №815/1226/18, звернулась до суду з відповідним позовом.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11.01.2021 у справі №440/7180/20 позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, буд. 66, м. Полтава, 36014, ідентифікаційний код 13967927) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо непоновлення нарахування та невиплати пенсії ОСОБА_1 відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області провести ОСОБА_1 поновлення та виплату пенсії за віком з 07.10.2009 по 11.07.2018 (включно), відповідно до Закону №1058-IV, у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі, з компенсацією втрати частини доходів. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, буд. 66, м. Полтава, 36014, ідентифікаційний код 13967927) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_3 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн 80 (вісімдесят) коп.

На виконання зазначеного рішення управлінням за період з 07.10.2009 по 11.07.2018 (включно) здійснена в травні 2021 року виплата ОСОБА_1 пенсійних коштів в сумі 105994,08 грн.

Компенсація втрати частини доходів в сумі 741,96 грн виплачена позивачу в червні 2021 року.

Разом з тим, позивач, вважаючи протиправним рішення стосовно здійснення розрахунку суми поточної пенсії у розмірі визначеному не на дату нарахування до виплати поновленої пенсії на 01.06.2021, а на дату припинення її виплати та здійснення розрахунку суми боргу за період з 07.10.2009 по 12.07.2018 без обов`язкового врахування індексації на момент її виплати, протиправними дії стосовно здійснення розрахунку суми поточної пенсії у розмірі визначеному не на дату нарахування до виплати поновленої пенсії 01.06.2021, а на дату припинення її виплати та здійснення розрахунку суми боргу за період з 07.10.2009 по 12.07.2018 без обов`язкового врахування індексації на момент її виплати, а також протиправною бездіяльність стосовно не здійснення розрахунку суми поточної пенсії на 01.06.2021, з урахуванням її індексації на момент виплати та не здійснення розрахунку суми боргу за період з 07.10.2009 по 12.07.2018 з урахуванням індексації на дату нарахування до виплати - 01.06.2021, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та відповідним доводам сторін, суд дійшов таких висновків.

Стаття 25 Конституції України гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (стаття 33 Конституції України).

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Право на пенсію в Україні є конституційним правом громадянина України.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Таким чином, громадянин України, незалежно від проживання, зокрема, в Державі Ізраїль, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі і на пенсійне забезпечення.

Статтею 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення" передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим законом та досягли встановленого цим законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Рішенням №25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Отже, виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні або відсутність міжнародного договору, ратифікованого Верховною Радою України; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами, що також передбачено в ст. 46 Конституції України.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Отже, проживаючий в Ізраїлі громадянин України має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

За таких обставин, відсутність у рішенні суду, яким зобов`язано пенсійний орган поновити пенсію за віком, зобов`язання здійснювати у подальшому перерахунок вказаної пенсії у відповідності до норм пенсійного законодавства України не може бути підставою для відмови позивачу у такому перерахунку.

Згідно із статтею 46 Конституції України пенсія є одним із видів соціального захисту, право на яке громадянину гарантується.

Виходячи із самого визначення поняття "пенсія", щомісячні виплати здійснюються на постійній основі, один раз на місяць протягом невизначеного періоду часу, а тому цей вид виплат не є строковим і не може бути призначений на певний строк. У цьому випадку визначається лише дата, з якої особа має право на отримання виплати (чи її перерахунок).

Кінцевий термін або строк, на який призначається такий вид забезпечення як пенсія не може встановлюватись, бо це суперечить самому визначенню та суті таким виплатам.

Відповідно до ст. 12, 19 ЗУ "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII /в редакції, чинній на момент призначення пенсії/ право на пенсію за віком мають: чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років; жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років. Пенсії за віком призначаються в розмірі 55 процентів заробітку (стаття 64), але не нижче мінімального розміру пенсії. За кожний повний рік роботи понад 25 років чоловікам і 20 років жінкам пенсія збільшується на 1 процент заробітку, але не менш як на 1 процент мінімального розміру пенсії.

Згідно з приписами частини 1 статті 40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення" для визначення розміру пенсії за віком відповідно до частини другої статті 27 цього Закону заробітна плата для обчислення частини пенсії за період страхового стажу до набрання чинності цим Законом визначається на умовах і в порядку, передбачених законодавством, що діяло раніше, а для обчислення частини пенсії за період страхового стажу після набрання чинності цим Законом - на умовах, передбачених абзацом першим цієї частини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 43 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення" перерахунок пенсій за віком, по інвалідності, в разі втрати годувальника, за вислугу років, призначених до набрання чинності цим Законом, здійснюється за нормами цього Закону на підставі документів про вік, страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час перерахунку в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло раніше, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Для перерахунку пенсій, призначених до набрання чинності цим Законом, враховується заробітна плата (дохід), з якої було раніше обчислено пенсію, за документами, наявними в пенсійній справі, або за вибором пенсіонера - заробітна плата (дохід) за період, передбачений абзацом першим частини першої статті 40 цього Закону. При цьому заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається відповідно до частини другої статті 40 цього Закону із застосуванням середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки України, за 2002 рік.

Згідно з приписами частини 1 статті 27 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення" розмір пенсії за віком визначається за формулою: П = Зп ? Кс, де: П - розмір пенсії, у гривнях; Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи, визначена відповідно до статті 40 цього Закону, з якої обчислюється пенсія, у гривнях; Кс - коефіцієнт страхового стажу застрахованої особи, визначений відповідно до статті 25 цього Закону.

За приписами частини 2 статті 27 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення" розмір пенсії за віком, обчислений за раніше діючим законодавством, підвищується з дня набрання чинності цим Законом до дня її призначення в порядку, передбаченому частинами першою та другою статті 42 цього Закону.

Відповідно до частини 1 статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення" мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії, передбаченої цим Законом, пенсії або аналогічної виплати, встановленої в інших державах, мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі встановлюється з врахуванням зазначених сум.

За кожний повний рік страхового стажу понад 35 років чоловікам і 30 років жінкам пенсія за віком збільшується на 1 відсоток розміру пенсії, обчисленої відповідно до статті 27 цього Закону, але не більш як на 1 відсоток мінімального розміру пенсії за віком, передбаченого абзацом першим цієї частини. Наявний в особи понаднормовий страховий стаж не може бути обмежений.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення" виключно цим Законом визначаються мінімальний розмір пенсії за віком.

За нормами статті 7 цього ж Закону пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно зі статті 4 Закону України "Про прожитковий мінімум", прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

Виходячи з вимог Конституції України і вищенаведених положень законів пенсія позивача не може бути меншою встановленого законом прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

За змістом статей Закону України "Про Державний бюджет України на 2009 рік", Закону України "Про Державний бюджет України на 2010 рік", Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік", Закону України "Про Державний бюджет України на 2012 рік", Закону України "Про Державний бюджет України на 2013 рік", Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік", Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік", Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік", Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" установлено наступні прожиткові мінімуми для осіб, які втратили працездатність: з 01.10.2008 по 31.10.2009 - 498 грн, з 01.11.2009 по 31.12.2009 - 573 грн, з 01.01.2010 по 31.03.2010 - 695 грн, з 01.04.2010 по 30.06.2010 - 706 грн, з 01.07.2010 по 30.09.2010 - 709 грн, з 01.10.2010 по 30.11.2010 - 723 грн, з 01.12.2010 по 31.12.2010 - 734 грн, з 01.01.2011 по 31.03.2011 - 750 грн, з 01.04.2011 по 30.09.2011 - 764 грн, з 01.10.2011 по 30.11.2011 - 784 грн, з 01.12.2011 по 31.12.2011 - 800 грн, з 01.01.2012 по 31.03.2012 - 822 грн, з 01.04.2012 по 30.06.2012 - 838 грн, з 01.07.2012 по 30.09.2012 - 844 грн, з 01.10.2012 по 30.11.2012 - 856 грн, з 01.12.2012 по 31.12.2012 - 884 грн, з 01.01.2013 по 30.11.2013 - 894 грн, з 01.12.2013 по 31.12.2013 - 949 грн, з 01.01.2014 по 31.12.2014 - 949 грн, з 01.01.2015 по 31.08.2015 - 949 грн, з 01.09.2015 по 31.12.2016 - 1074 грн, з 01.01.2016 по 30.04.2016 - 1074 грн, з 01.05.2016 по 30.11.2016 - 1130 грн, з 01.12.2016 по 31.12.2016 - 1247 грн, з 01.01.2017 по 30.04.2017 - 1247 грн, з 01.05.2017 по 30.11.2017 - 1312 грн, з 01.12.2017 по 31.12.2017 - 1373 грн, з 01.01.2018 по 30.06.2018 - 1373 грн, з 01.07.2018 по 30.11.2018 - 1435 грн, з 01.12.2018 по 31.12.2018 - 1497 грн, з 01.01.2019 по 30.06.2019 - 1497 грн, з 01.07.2019 по 30.11.2019 - 1564 грн.

Суд зауважує, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11.01.2021 у справі №440/7180/20 пенсійний орган було зобов`язано провести ОСОБА_1 поновлення та виплату пенсії за віком з 07.10.2009 по 11.07.2018 (включно), відповідно до Закону №1058-IV саме у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі, з компенсацією втрати частини доходів.

Розрахунком суми компенсаційних виплат підтверджується нарахування та виплата позивачу компенсації втрати частини доходів в сумі 741,96 грн у червні 2021 року.

Водночас , зі змісту довідки про нараховану та фактично виплачену пенсію ОСОБА_1 за період з 07.10.2009 по 12.07.2018 слідує, що визначений розмір пенсії за віком останньої за період з 07.10.2009 по 12.07.2018 не є меншим за розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначений вказаними вище Законами.

Вказане свідчить про недопущення управлінням при нарахуванні та виплаті пенсії позивачу за період з 07.10.2009 по 12.07.2018 порушень вимог Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення".

При цьому, суд не вважає обґрунтованими доводи позивача щодо необхідності здійснення розрахунку суми поточної пенсії позивачки, у розмірі визначеному на дату нарахування до виплати поновленої пенсії, а саме, на 01.06.2021, оскільки це суперечить положенням Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення" та резолютивній частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.01.2021 у справі №440/7180/20.

Відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині щодо перерахунку пенсії із застосуванням розміру, визначеного на дату нарахування до виплати поновленої пенсії, а саме, на 01.06.2021, задоволенню не підлягають.

Стосовно індексування нарахованої та виплаченої пенсії позивача за період з 07.10.2009 по 12.07.2018, суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Статтею 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення" визначено порядок здійснення індексації та перерахунку пенсій.

Відповідно до частини 2 статті 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення" для забезпечення індексації пенсії щороку проводиться перерахунок раніше призначених пенсій шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії.

Показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який застосовується для обчислення пенсії, щороку збільшується на коефіцієнт, що відповідає 50 відсоткам показника зростання споживчих цін за попередній рік та 50 відсоткам показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року, в якому проводиться збільшення, порівняно з трьома календарними роками, що передували року, який є попереднім щодо року, в якому проводиться збільшення.

У разі відсутності дефіциту коштів Пенсійного фонду для фінансування виплати пенсій у солідарній системі розмір щорічного збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який застосовується для обчислення пенсії, передбачений абзацом другим цієї частини, може бути збільшений, але не повинен перевищувати 100 відсотків показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року, в якому проводиться збільшення, порівняно з трьома календарними роками, що передували року, який є попереднім щодо року, в якому проводиться збільшення.

Розмір, дата та порядок такого збільшення визначаються у межах бюджету Пенсійного фонду за рішенням Кабінету Міністрів України з урахуванням мінімального розміру збільшення, визначеного абзацом другим цієї частини.

Разом з тим, у порушення наведених вище норм індексація пенсії позивачу при її розрахунку та виплаті за період з 07.10.2009 по 12.07.2018 не проводилася.

Оскільки підстави для індексації пенсії встановлені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення", суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , що стосуються індексування пенсії, та як наслідок, вважає за доцільне керуючись частиною 2 статті 9 КАС України задовольнити позовні вимоги в цій частині шляхом визнання протиправною бездіяльності управління щодо не здійснення розрахунку та виплати суми пенсії за віком ОСОБА_1 за період з 07.10.2009 по 12.07.2018 з урахуванням індексації пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а також зобов`язання управління здійснити розрахунок та виплату суми пенсії за віком ОСОБА_1 за період з 07.10.2009 по 12.07.2018 з урахуванням індексації пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Підстав для задоволення решти позовних вимог ОСОБА_1 в частині перерахунку пенсії з її індексуванням суд не вбачає, з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність.

Вирішуючи позовну вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 100000,00 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Зміст поняття моральної шкоди розкрито у статті 23 Цивільного кодексу України.

Так, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із змінами та доповненнями), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Суд враховує, що відмова відповідача, зокрема, у індексуванні пенсії вчинена одноразово.

Суд погоджується, що такі дії відповідача могли викликати негативні емоції позивача. Водночас суд зауважує, що позивачем не надано суду доказів, що такі емоції спричинили розлад здоров`я, або іншим чином досягли рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Також позивачем не надано до суду обґрунтованого розрахунку моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Отже, позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір у розмірі 908 грн.

Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, при частковому задоволенні позову ОСОБА_1 суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь останньої судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 454 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 9, 77, 139, 229, 243-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса для листування в Україні: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, буд. 66, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ідентифікаційний код 13967927), начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області Траторіна Володимира Никандровича (вул. Соборності, буд. 66, м. Полтава, Полтавська область, 36014) про визнання протиправним та скасування рішення, визнання дій і бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо не здійснення розрахунку та виплати суми пенсії за віком ОСОБА_1 за період з 07.10.2009 по 12.07.2018 з урахуванням індексації пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити розрахунок та виплату суми пенсії за віком ОСОБА_1 за період з 07.10.2009 по 12.07.2018 з урахуванням індексації пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, буд. 66, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ідентифікаційний код 13967927) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса для листування в Україні: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 454,00 грн (чотириста п`ятдесят чотири гривні нуль копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Гіглава