Справа № 640/14065/21
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2022-01-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 січня 2022 року м. Київ № 640/14065/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ,

Головного територіального управління юстиції у місті Києві

про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві щодо не зняття арешту з майна ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Оболонський районний відділ державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві зняти арешт з майна боржника ОСОБА_1 , накладений постановою від 13 квітня 2004 року № 426/6 районним відділом ДВС Мінського районного управління юстиції.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем не надано доказів існування незавершених виконавчих проваджень, у межах яких позивач виступав би боржником. Таким чином позивач вважає, що немає жодних підстав для продовження дії арешту майна.

Також позивач стверджує, що продовження арешту на майно є безпідставним та порушує його право власності.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено судове засідання. Зобов`язано відповідача надати суду відзив на позовну заяву та належним чином засвідченні копії матеріалів виконавчого провадження № 426/6.

У судовому засіданні 01 червня 2021 року суд, відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України, перейшов до подальшого розгляду справи у порядку письмового провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 червня 2021 року зобов`язано Оболонський районний відділ державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві надати суду протягом 3-х днів з дня отримання даної ухвали належним чином засвідченні копії матеріалів виконавчого провадження № 426/6.

Вказану ухвалу відповідач отримав 05 липня 2021 року, проте вимоги ухвали не виконав.

Розглянувши документи і матеріали наявні в матеріалах справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, вироком Печерського районного суду м. Києва від 03 березня 2004 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого статтею 187 частини четвертої Кримінального кодексу України і призначено йому покарання - 8 (вісім) років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

Позивачу стало відомо, що станом на 2021 рік арешт який був накладений на все його майно постановою Районного відділу ДВС Мінського районного управління юстиції від 13 квітня 200 року не знято.

За результатом розгляду заяви позивача, Оболонський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) листом від 19 травня 2021 року № 53202 повідомив, що на примусовому виконанні перевіркою відомостей встановлено, що виконавче провадження № 426/6 відсутнє в Автоматизованій системі виконавчих проваджень, а також станом на 19 травня 2021 року не перебуває на виконанні у Відділі.

Повідомлено, що виконавчі провадження за 2004-2017 року знищені за закінченням терміну зберігання, відповідно до пункту 2 розділу ХІ Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби, строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, становить 3 (три) роки.

Також, у вказаному листі рекомендовано звернутися до суду за вирішенням питання про зняття арешту з майна.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, вважаючи її такою, що порушує права та законні інтереси позивача, останній звернувся до суду з даним позовом.

Розглянувши документи і матеріали наявні в матеріалах справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд зауважує, що питання про конфіскацію майна вирішується у порядку, встановленому Кримінального процесуального кодексу України та Кримінально-виконавчим кодексом України.

Згідно з частиною другою статті 52 Кримінального кодексу України додатковим покараннями є, зокрема, конфіскація майна.

Покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого (частина перша статті 59 КК України).

Статтею 48 Кримінально-виконавчим кодексом України передбачено, суд, який постановив вирок, що передбачає як додаткове покарання конфіскацію майна, після набрання ним законної сили надсилає виконавчий лист, копію опису майна і копію вироку для виконання Державній виконавчій службі, про що сповіщає відповідну фінансову установу. У разі відсутності у справі опису майна засудженого надсилається довідка про те, що опису майна не проводилося. Виконання покарання у виді конфіскації майна здійснюється Державною виконавчою службою за місцезнаходженням майна відповідно до Закону України "Про виконавче провадження".

Конфіскації підлягає майно, що є у власності засудженого. Спори, пов`язані з конфіскацією майна, вирішуються в порядку, встановленому законом (частини перша, третя статті 49 КВК України).

Частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року по справі № 383/493/18 (провадження №14-237цс19) питання про скасування арешту, накладеного на майно в порядку виконання вироку в частині конфіскації майна може бути вирішене в порядку адміністративного судочинства шляхом звернення до адміністративного суду з позовною заявою щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби якщо порушено його права, свободи чи інтереси.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 №606-ХІV (в редакції на момент прийняття постанови про накладення штрафу).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" Виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому

виконанню (далі - рішення).

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Частиною першою статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що Державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Виходячи зі змісту статті 25 Закону України "Про виконавче провадження" За заявою стягувача, з метою забезпечення виконання рішення про майнові стягнення, державний виконавець постановою про відкриття виконавчого провадження вправі накласти арешт на майна боржника (крім коштів) та оголосити заборону на його відчуження. Одночасно з винесенням такої постанови державний виконавець може провести опис і арешт майна боржника в порядку, визначеному цим Законом.

Положеннями статті 55 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема, винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Аналіз наведених правових норм свідчить, що з метою забезпечення реального виконання рішення державний виконавець наділений повноваженнями щодо накладення арешту на майно боржника шляхом винесення відповідної постанови.

Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідачем не надано доказів існування незавершених виконавчих проваджень, у межах яких позивач являється боржником, в тому числі виконавче провадження № 426/6.

Відповідно до статті 48 Кримінально-виконавчого кодексу суд, який постанови вирок, що передбачає як додаткове покарання конфіскацію майна, після набрання ним законної сили надсилає виконавчий документ, копію опису майна і копію вироку для виконання органу державної виконавчої служби, про що сповіщає відповідну фінансову установу. У разі відсутності у справі опису майна засудженого надсилається довідка про те, що опис майна не проводилося.

Виконання покарання у виді конфіскації майна здійснюється органами державних виконавчої служби за місцезнаходженням майна відповідно до Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до статті 30 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме:

- закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону;

- повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону;

- повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

Разом з тим, відповідачем не надано доказів існування на момент звернення з даним позовом до суду незавершених виконавчих проваджень, у межах яких позивач виступає боржником та на майно якого накладено арештю

Таким чином, жодних підстав для продовження дії арешту майна позивача також не має.

На час розгляду даної справи є чинним Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі Закон № 1404-VIII), статтею 59 якого врегульовано порядок зняття арешту з майна, накладеного державним виконавцем.

Так, відповідно до частини другою статті 59 Закону №1 404-VIII у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Згідно до частини четвертої статті 59 Закону № 1404-VIII підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 4) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (ч.5 ст.59 Закон №1404-VIII).

Отже, рішення про зняття арешту на майно, накладеного державним виконавцем, приймається державним виконавцем або начальником відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, шляхом винесення відповідної постанови.

Враховуючи, що відповідачем не доведено належними доказами правомірності існування арешту, накладеного на все майно позивача, попри відсутність станом на день розгляду справи відкритих виконавчих проваджень щодо нього, суд доходить до висновку про наявність протиправної бездіяльності відповідача щодо невчинення дій по зняттю арешту з майна позивача, який накладено постановою від 13 квітня 2004 року № 426/6, відомості про що були внесені до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 1394770 від 20 жовтня 2004 року, а також вважає належним способом захисту прав позивача зобов`язання відповідача вчинити дії щодо зняття такого арешту.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із частинами першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Натомість, позивачем доведено та надано достатньо належних та допустимих доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

З огляду вищевикладене, суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно, беручи до уваги положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, на користь позивача підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача всі здійсненні ним судові витрати.

Керуючись положеннями статей 72-78, 79, 205, 229, 241-246, 250, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві щодо не зняття арешту з майна ОСОБА_1 .

3. Зобов`язати Оболонський районний відділ державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві зняти арешт з майна боржника ОСОБА_1 , накладений постановою від 13 квітня 2004 року № 426/6 районним відділом ДВС Мінського районного управління юстиції.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень за рахунок бюджетних асигнувань Оболонського районного відділу держаної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (04212, м. Київ, вул. Тимошенка, 2-Д, ).

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 287, 293, 295 - 297 КАС України.

Згідно з частиною шостою статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

Суддя В.В. Аверкова