Справа № 420/20987/21
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2022-01-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2022 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Радчука А.А.,

розглянувши в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом Туйінама Тутума Ненсі (адреса: м. Одеса, вул. Ак.Сахарова, 44, кв. 216) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65045, м. Одеса, вул. Преображенкська, 44, ) про визнання наказу неправомірним та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Туйінама Тутума Ненсі (далі - позивач) до Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі Головне управління) в якому позивач просить:

- визнати неправомірним та скасувати Наказ Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області № 199 від 20.10.2021 р. про відмову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка, яка є громадянкою Демократичної Республіки Конго, з 2019 року знаходиться на території України та не бажає користуватися захистом своєї країни, оскільки має цілком обґрунтовані побоювання, що в країні походження може стати жертвою переслідувань. 20 жовтня 2021 року Головне управління прийняло рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що їй 25.10.2021 року було видане відповідне Повідомлення. Позивач наголошує на тому, що Головним управлінням під час прийняття такого рішення не було враховано ситуацію в країні походження позивача ДР Конго, яка знаходиться в стані збройного конфлікту та спостерігаються ситуації загальнопоширеного насильства, численних порушень прав людини про що постійно зазначає та наголошує УВКБ ООН. Також, подана позивачем заява не підпадає під ознаки, викладені у ч.ч.6-9 ст.8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», тобто вона не є очевидно необґрунтованою, не носить характер зловживання, а позивач не видавала та не видає себе за іншу особу.

Ухвалою суду від 05.11.2021 року відкрито провадження по справі та повідомлено сторін, що суд розгляне справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Від представника відповідача 25.11.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову та в додатку копії матеріалів особової справи Туйінама Тутума Ненсі. В обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позову відповідач зазначає, що перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов передбачених пунктами 1, 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Будь-яких причин, що унеможливлюють повернення позивача до ДР Конго в адміністративному позові не зазначено. Співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що за матеріалами особової справи причиною виїзду з країни громадянської належності вказано відсутність близьких родичів в Конго. Стосовно причини звернення за міжнародним захистом, позивач пов`язує бажання отримати захист на території України, яке висловлюється лише виключно з метою легалiзацiї власного становища на території України. На території України позивачка знаходиться з 21 травня 2019 року, приїхала авіарейсом Кіншаса (Конго) Одеса на підставі паспортного документа громадянки Конго та оформленої разової візи типу «С». Відповідач зазначає, що незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернулася із заявою про набуття міжнародного захисту лише 30.09.2021 року, тобто майже через 2 роки та 4 місяці після потрапляння на територію України та перебування на території України у якості нелегального мігранта з 12.06.2021 року. Твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації. Також, особа не змогла повідомити обставини, які б вказували, що причини неможливості її повернення до країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, позивач не надала належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для її життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину. Виїзд шукача захисту з ДР Конго до України та звернення до ГУ ДМС в Одеській області за міжнародним захистом обумовлені перш за все суто особистими мотивами, ускладненням економічної ситуації. Відсутні чіткі обставини, які заважали та заважають позивачу повернутися до країни громадянської належності. Під час процедури набуття міжнародного захисту позивач чітко зазначила, що вона протягом всього життя проживала у м. Кіншаса (комуна Maтiтi), використовувала звичайну модель поведінки не змінюючи адреси постійного проживання, не зазнаючи жодних особистих погроз, не була учасницею конфліктів на політичному підґрунті, не була причетною до насильницьких викрадень, не має жодного відношення до політичної спільноти Конго, не зазнавала жодного фізичного насилля, погроз життю, обмежень, дискримінації або переслідувань в країні громадянської належності через політичну діяльність батька в партії PPRD. Мала доступ до базових потреб та нормальних житлових умов.

10 грудня 2021 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив. В наданій відповіді позивач наголошує, що існує факт наявності загрозу переслідування її на сьогоднішній день на Батьківщині, оскільки її батько був активним членом партії PPRD, яка була створена колишнім президентом Демократичної Республіки Конго ОСОБА_3 . Як вбачається із офіційних джерел діяльність ОСОБА_4 засуджувалась громадянами Конго, у зв`язку iз чим, неодноразово виникали сутички, під час яких були жертви серед населення. Але, батько Туйiнами Тутуми Ненсі підтримував ОСОБА_4 та діяльність своєї партії «Parti du Peuple pour la Reconstruction et la Democratie», через що йому та всій сім`ї постійно погрожували. Після того, як ОСОБА_5 пішов у відставку, її батьки вимушені були покинути все та переїхати до м. Браззавіль. Такі політичні погляди батька позивача зумовили появу у неї обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань з політичних причин, побоювань за своє життя та здоров`я. Загальновідомим є те, що після зміни влади у Демократичній Республіці Конго права людини в Демократичній Республіці Конго за часів нового президента Фелікса Чисекедi зазнали спаду в 2020 році.

Статтею 258 КАС України визначено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

Туйінама Тутума Ненсі народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Кіншаса, провінції Кіншаса, Демократичної Республіки Конго. Громадянство та країна постійного проживання Демократична Республіка Конго.

Згідно з матеріалами особової справи № 2021OD0220 Туйінами Тутума Ненсі, розпочатої 30.09.2021 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС України в Одеській області Державної міграційної служби України, 21 травня 2019 року позивачка прибула на територію України, легально, авіарейсом Кіншаса (Конго) - Одеса, міжнародний аеропорт «Одеса» (Україна), на підставі паспортного документу гр. Конго серії НОМЕР_1 та оформленої разової візи типу «С» серії Y 06466438. Згідно пояснень, жодних проблем під час проходження прикордонного контролю на території Батьківщини не виникало. Починаючи з травня 2019 року, позивачка жодних виїздів за межі України не здійснювала. Місце проживання: АДРЕСА_1 .

За національністю Туйінама Тутума Ненсі житель ДР Конго, за етнічною належністю «ленгала», за віросповіданням християнка католицької конфесії. Рідна мова лінгала, додатково позивачка вільно володіє французькою мовою. За сімейним станом позивачка офіційно не заміжня, в цивільному шлюбі на території України не перебуває. На Батьківщині здобула професійну-технічну освіту, навчання не продовжила. В ДР Конго позивачка не працювала та на території України офіційно не працює.

20.10.2021 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області відносно громадянки ДР Конго Туйінама Тутума Ненсі, складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши, що умови передбачені п.1 чи п. 13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» стосовно заявниці відсутні.

Згідно з Висновком, Туйінама Тутума Ненсі до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувалась, членом будь-якої політичної, релігійної, військової або громадської організації не була. Мати позивачки бухгалтер та не є членом жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації. Позивачка повідомляє, що її батько ОСОБА_6 , 1958 року народження, коли вони проживали в місті Кіншаса ДР Конго, був членом партії Parti Du Peuples Pour La Reconstruction Et La Democratie (PPRD). Через політичну участь в партії ОСОБА_6 зазнавав труднощі в місті Кіншаса, а саме постійні погрози з боки осіб, які мали протилежні політичні погляди та в жовтні 2018 року його на вулиці побили. Востаннє позивачка спілкувалась з батьками по телефону наприкінці 2018 року, на той час батьки вже переїхали на постійне проживання до міста Браззавіль. Наразі батько позивачки займається підприємницькою діяльністю, а саме продає рис.

Щодо проблематики переслідування в країні громадянської належності позивачкою відповідачу надано наступні відомості: 1) неможливість повернутися на Батьківщину внаслідок побоювань зазнати переслідування з політичних причин, а саме політичну дiяльнiсть батька в партії «Народна партія відбудови та демократії» (People's Party for Reconstruction and Democracy); 2) відсутній зв`язок із рідними; 3) низька оцінка власного життя, як наслідок економічної кризи.

Причину звернення за міжнародним захистом, позивачка пов`язує бажання отримати захист на території України, яке висловлюється лише виключно метою легалізації власного становища на території України.

Відповідно до положень Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мiнiмальних стандартів для квалiфiкацiї громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04, виділяються наступні фактори, які повинні досліджуватися при розгляді заяв шукачів притулку:

- реальна спроба обґрунтувати заяву;

- надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та - обґрунтування неможливості надання інших доказів;

- правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше;

- заявник заслуговує на віру.

В складеному Висновку відповідач зазначає, що позивачкою не було надано відомостей або доказів про її утиски у країні походження й документів, які б підтверджували, що у неї склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». В ході розгляду заяви, фігурантом не було надано аргументованих доводів чи важливих фактів, які б підтверджували її побоювання переслідувань і наявності загрози її життю, здоров`ю чи можливість застосування по відношенню до неї жодного фізичного насилля.

Крім того, як вказує відповідач, за матеріалами особової справи шукача захисту спостерігаються розбіжності у твердженнях, які заявниця використовувала задля посилення власної історії для набуття міжнародного захисту, проте в свою чергу, це посилення лише спотворює її історію та вказує на зловживання процедурою набуття міжнародного захисту. Так, інформація щодо належності обох батьків заявниці до політичного строю Конго та політичного переслідування у зв`язку з належністю її батька до партії PPRD, в ході опитування було зазначено, що лише її батько належить до полiтичноп спільноти Конго, а саме є членом партії PPRD, жодною детальною інформацією щодо посадових обов`язків, періоду вступу до партії та іншої політичної діяльності батька, заявниця не володіє. Зі слів Туйінами Тутума Ненсі її батько підтримував Президента Конго, натомість вона не може зазначити як саме батько здійснював вищезазначену підтримку, якими діями. Належність батька до політичного строю позивачкою було здійснено з власних міркувань на підставі членського квитка, який заявниця побачила в речах батька. Також позивачкою було вказано різні періоди, коли вона востаннє підтримувала зв`язок зі своїми рідними. А саме, на початку процедури вказувала кінець 2018 року. При подальшому опитуванні повідомила - кінець 2019 року. Вказані протиріччя, як додатковий елемент, вказують на бажання посилити власну історію для набуття міжнародного захисту. Позивачкою не було доведено, що стан в країні проживання та громадянської належності небезпечний для неї. Під час процедури набуття міжнародного захисту шукач захисту чітко зазначила, що вона протягом всього життя проживала у м. Кіншаса (комуна Матiтi), використовувала звичайну модель поведінки - не змінюючи адреси постійного проживання, не зазнаючи жодних особистих погроз, не була учасницею конфліктів на політичному підґрунті, не була причетною до насильницьких викрадень, не має жодного відношення до політичної спільноти Конго, не зазнавала жодного фізичного насилля, погроз життю, обмежень, дискримінації або переслідувань в країні громадянської належності через політичну діяльність батька в партії PPRD. Не зазнавала переслідувань за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи. Додатково, вона не була причетна до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, пов`язаними із расовою, національною, релігійною належністю та політичними поглядами. Тобто, мала доступ до базових потреб та нормальних житлових умов. Не знайшли свого підтвердження побоювання заявниці про ймовірні погрози та страх опинитися під переслідуванням владою Батьківщини через колишню політичну активність батька в партії PPRD. Позивачка повідомила, що вона ніколи не контактувала із представниками вищезазначеної політичної партії та жодних проблем через діяльність батька у вищезазначеній партії, у неї не виникало. Заявниця зазначила, що не знає, що саме із нею трапиться у випадку повернення та жодні, які б підтверджували зазначене побоювання, у шукача захисту відсутні.

Туйінама Тутума Ненсі та її родичі не були причетні до свавільних арештів, затримань або позасудових рішень на території ДР Конго. Позивачка не перебуває ані в офіційному, ані у внутрішньому розшуку на території Конго.

Туйінама Тутума Ненсі починаючи з 12.06.2019 року, після закінчення терміну дії туристичної візи, перебувала на території України у якості нелегального мігранта протягом 2 років 3 місяців. Вона вперше звернулась за міжнародним захистом до територіального підрозділу ДМС із відповідною заявою лише у вересні 2021 року. На уточнююче запитання, чому заявниця одразу не звернулась до територіального підрозділу ДМС із відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або міжнародного захисту, заявниця відповіла про відсутність обізнаності даною можливістю легалізації на території України. Зазначений факт вказує на необґрунтовані побоювання за власне життя на території Конго. Вищезазначене, на думку відповідача, дає підстави для висновку щодо незацікавленості особи в питанні найшвидшого отримання будь-якої форми захисту. Натомість це свідчить про те, що звернення заявника обумовлено пошуком кращого життя та бажанням отримати документ для легального перебування в Україні.

20 жовтня 2021 року відповідачем видано Наказ № 199 Про відмову в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі Наказу відповідачем складено Повідомлення про відмову в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та надіслано позивачці.

Вказаний Наказ № 199 позивачка вважає неправомірним та необґрунтованим.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI, відповідно до п.п.1, 13 ч.1 ст.1 якого біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч.2 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов`язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин. Під час надання пояснень особою, яка не володіє українською або російською мовами, орган Державної прикордонної служби України повинен забезпечити перекладача з мови, якою така особа може спілкуватися. Після надання пояснень особа, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна бути протягом 24 годин передана посадовими особами Державної прикордонної служби України представнику центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частиною 5 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Частина 1 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 7 ст.7 Закону №3671 також встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Частина 1 статті 8 «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Крім того, з метою організації прийняття заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 р. №649 затверджено Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (надалі - Правила №649).

Вимоги до оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту встановлені у розділі ІІІ Правил №649, у п.3.1 якого вказано, що в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають міститися такі відомості: прізвище, ім`я (імена), по батькові заявника, дані паспорта або іншого документа, що посвідчує особу (у разі його відсутності - зазначені причини, через які він був утрачений), громадянство/підданство, країна постійного проживання, місце та підстави (за наявності) проживання в Україні, місце, час та спосіб перетинання державного кордону України, відомості про членів сім`ї заявника, підписи заявника або законного представника, перекладача (у разі необхідності), дата складання заяви.

Заявник зобов`язаний також надати всі наявні у нього документи та інформацію, що необхідні для обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або зазначити причини, через які ці документи та інформація не можуть бути надані, та повідомити, де такі документи знаходяться чи можуть знаходитися або хто може надати чи підтвердити відповідну інформацію.

Відповідно до п.4.1 Правил №649 під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених ч.ч.2 та 3 ст.8 Закону. Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності).

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13). У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Згідно із п.4.3 та 4.4 Правил №649 на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень:

а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення, передбачені п.4.3 цього розділу, оформлюються наказом територіального органу ДМС (додаток 14).

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття територіальний орган ДМС надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 15), з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень (додаток 16) (п.4.6 правил №649).

Отже, аналіз викладених вище норм дає підстави для висновку, що Закон №3671 чітко визначає питання встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, у т.ч. порядок прийняття заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також порядок прийняття рішення за такою заявою центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Водночас процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, врегульована нормами Правила №649.

Термін «біженець» означає особу, яка: внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 р., і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань (підпункт 2 пункту А Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року (далі - Конвенція).

Частина 1 статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13.12.2011 «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» зі змінами (далі - Директива): обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Крім того, суд зазначає, що згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Протоколом співбесіди від 20.10.2021 р. встановлено, що особі не загрожуватиме смертна кара, тортури або нелюдське поводження чи покарання в разі повернення на Батьківщину.

Суд зазначає, що з матеріалів особової справи не спостерігається фактів реального переслідування позивачки в країні громадянської належності за наступними конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Причини виїзду позивачки за межі країни громадянської належності жодним чином не пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивачкою не були обґрунтуванні власні побоювання стосовно існування загрози для її життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.

Посилання на політичні погляди батька та його членства в політичній партії не свідчать про реальну загрозу життя для позивачки на Батьківщині. До того ж, як вона сама зазначила, її батьки з 2018 року мешкають в іншому місті, батько продає рис, та чи потрапляють вони наразі якихось негативних наслідків через належність батька до політичної парті позивачці не відомо, так само не відомо чи входить батько до вказаної політичної партії по сьогоднішній день.

З матеріалів особової справи вбачається, що позивачкою не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину. Під час проведення співбесід вона не надала жодних конкретних фактів або усних тверджень, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину. Також, позивачко не були зазначені обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до неї або її близьких родичів не вибіркового насилля в країні громадянської належності.

Звернення позивачки до ДМС обумовлене не дійсно існуючою загрозою для її життя та безпеки на території країни громадянської належності, а лише потребою в отриманні тимчасової легалізації на території України, на що вона неодноразово вказувала під час проведення процедурних заходів.

Позивачка є громадянкою ДР Конго, ленгала за етнічною належністю та християнкою-католичкою за віросповіданням, під час розгляду справи не виявлено фактів переслідування за вказаними ознаками під час проживання на території ДР Конго, зазначені елементи також не вважаються такими, що можуть призвести до дискримінацiп позивачки або завдання їй серйозної шкоди у разі повернення до Конго. Також, вона не є політичним діячем, критиком діючого уряду або прихильником недержавних збройних формувань чи носієм певних політичних переконань, неприйнятних офіційній державній владі ДР Конго, що виключає її з категорії осіб, яким може загрожувати переслідування або завдання серйозної шкоди за ознаками пов`язаними із політичними переконаннями

Відповідно до ст..ст. 3-4 Африканської хартії прав людини і народів, від 21.10.1986 року, усі рівні перед законом. Кожен знаходиться у рівному захисту закону. Людське життя недоторкане. Кожен має право на повагу до його життя і цілісності його особистості. Ніхто не може бути довільно позбавлений цього права.

В позовній заяві та відповіді на відзив позивачка вказує, що не може повернутись до Конго через побоювання стати жертвою переслідувань. Разом з цим, позивачка зазначає, що до вибуття з Конго вона не зазнавала жодних переслідувань та не вказує на будь-які випадки переслідувань її родичів, які постійно проживають в Конго. Тому, такі побоювання позивачки є оціночним судженням.

При цьому суд зазначає, що інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 06.03.2019 по справі № 826/14576/16, постанові від 06.03.2019 по справі № 815/2505/17, постанові від 04.03.2019 по справі № 815/2505/17.

Відтак, дослідивши матеріали особової справи суд дійшов висновку, про відсутність підтвердження реальних погроз та переслідувань позивачки, відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, тільки за наявності яких особі може бути надано статус біженця, проте в даному випадку вказані підстави відсутні, позивачем не доведені твердження щодо реального переслідування.

Таким чином, аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину звернення позивачки з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки під час перебування в країні громадянської належності та перебуваючи поза її межами вона не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по регіону походження можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні згідно з визначенням п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Надані позивачкою відомості дають можливість стверджувати, що вона звернулася не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації. Тобто, згідно з п.F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців позивач є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці; він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру; якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

Таким чином, на підставі встановлених фактів суд вважає, що аналіз наданих матеріалів особової справи разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивачки підтверджує той факт, що останній правомірно було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин (Постанова Верховного Суду від 27.02.2018 року у справі №816/591/15-а, провадження №К/9901/4844/18).

Частиною 4 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частина 6 статті 8 «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення (ч.7 ст.8 Закону №3671).

Позивачем не надано жодних доказів та фактів здійснення над нею фізичного насильства або здійснення будь-якого тиску відповідних органів з країни походження, що унеможливлює існування на території країни походження.

З урахуванням вищезазначеного, наказ № 199 від 20.10.2021 року прийнятий Головним управління Державною міграційною службою України в Одеській області є правомірним та обґрунтованим.

Решта доводів висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні по справі «ABUHMAID v. UKRAINE» (заява №31183/13) від 12.01.17 р., вказав, що держави користуються певною свободою розсуду, коли йде мова про встановлення умов потрапляння іноземців на її територію та їх проживання там (див. «Osman v. Denmark», § 54, 14 червня 2011), і відсутні підстави для висновку про те, що відповідні умови в Україні очевидно необґрунтовані або свавільні. З цього приводу Суд зазначає, що Конвенція не гарантує право іноземців потрапити або мешкати у конкретній країні. Також нею не гарантуються право отримати певний вид дозволу на проживання.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Згідно з статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 9, 72, 77, 90, 139, 205, 229, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви Туйінама Тутума Ненсі (адреса: м. Одеса, вул. Ак.Сахарова, 44, кв. 216) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65045, м. Одеса, вул. Преображенкська, 44, ) про визнання наказу неправомірним та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук

.