Справа № 380/17802/21
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2022-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2022 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Гулкевич І.З. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність Генерального штабу Збройних Сил України щодо ненадання відповіді на запит на інформацію ОСОБА_1 від 17.09.2021 №9-1;

зобов`язати Генеральний штаб Збройних Сил України розглянути запит на інформацію ОСОБА_1 від 17.09.2021 №9-1 та надати обґрунтовану відповідь;

стягнути з Генерального штабу Збройних Сил України моральну шкоду у розмірі 5000 грн на користь ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач відповідь на запит на інформацію ОСОБА_1 від 17.09.2021 у встановлений Законом України Про доступ до публічної інформації п`ятиденний строк не надав, що, на думку позивача, є порушенням ст. ст. 19 Конституції України та ст. ст. 14, 19, 20 Закону України Про доступ до публічної інформації. Вказав, що запит на інформацію від 17.09.2021 відправлено на засобами електронного зв`язку на дві електронні адреси відповідача : відділу звернень громадян Адміністративного управління Генерального штабу Збройних Сил України та Міністерства оборони України, що підтверджується витягами від 16.10.2021 з електронного реєстру відправлень електронної пошти I.UA. 17.09.2021 від Міністерства оборони України позивачем отримано електронний лист про переадресацію отриманого запиту від 17.09.2021 на електронну адресу Генерального штабу Збройних Сил України. Проте станом на 18.10.2021 відповіді позивач не отримав, що зумовило його звернення до суду із цим позовом.

В обґрунтування завданої моральної шкоди зазначив, що бездіяльність відповідача, яка полягає в ігноруванні звернення до нього, створює позивачу нервове напруження, переживання щодо ставлення до нього, сумніви в існуванні справедливості, дієвості законодавства щодо юридичних осіб при виконанні ними владних повноважень, якщо проявляється така їх поведінка. Вказав також, що позивач був змушений здійснювати консультації з фахівцями з юридичних питань, витрачати свій час на зустрічі з ними, на підготовку матеріалів щодо звернення до суду для відстоювання свого права на звернення і отримання вчасної і обґрунтованої відповіді та прийняття рішення відповідними посадовими особами. Також вважає, що на моральний і психологічний стан позивача безумовно впливає той факт, що прояв такої зневажливої, на думку позивача, поведінки відповідача стосовно нього набуває стійкого практичного характеру. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, позивач врахував конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких він зазнав, характер майнових втрат, зокрема тяжкість вимушених змін у його життєвій ситуації, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та вважає справедливим визначити суму компенсації у розмірі 5000 грн.

Ухвалою суду від 22.10.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву від 30.11.2021 вх. № 89192. Зазначив, що є підстави для закриття провадження у справі, оскільки запит на інформацію від позивача №9-1 від 17.09.2021 було отримано та опубліковано в Адміністративному управлінні Генерального штабу Збройних Сил України від 12.11.2021 за вх. №Н-592. На виконання доручення начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 12.11.2021 №592 (з) начальником фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України було підготовлено та надано відповідь Позивачу, зареєстрований 19.11.2021 за вих. №305/2202. Отже, порушень Відповідачем прав та законних інтересів ОСОБА_1 не вбачається. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди вказав, що в обґрунтування розміру такої шкоди останнім не надано доказів, які б підтверджували тяжкість вимушених змін у його життєвій ситуації. Також зазначив, немає підстав вважати, що ОСОБА_1 дійсно зазнав моральної шкоди. Просить закрити провадження у справі.

Оскільки у відзиві на позовну заяву відповідач не зазначає жодної з підстав, передбачених статтею 238 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) для закриття провадження у справі, а зміст відзиву на позовну заяву свідчить про те, що відповідач не погоджується з позовними вимогами позивача по суті, суд розцінює клопотання, зазначене у відзиві на позовну заяву про закриття провадження у справі, як прохання про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Позивачем подано відповідь на відзив, в якій вказує, що доводи УПЗ відповідача про своєчасне виконання вимог Закону України Про доступ до публічної інформації під час розгляду запиту на інформацію від 17.09.2021 №9-1 не відповідають дійсності і жодним чином не доказують заявлених ним обставин, тому підлягають відхиленню. Відповідач надаючи безпідставні доводи у відзиві на позовну заяву продовжує примушувати позивача відчувати неповагу до себе, витрачати час на підготовку процесуальних документів, працювати у свій вільний час, здійснювати зустрічі і консультації з фахівцями тим самим принижуючи його. За таких обставин, позивач вважає правомірною вимогу про виплату моральної шкоди у розмірі 5000 грн.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач є особою з інвалідністю другої групи внаслідок війни, що підтверджується посвідченням особи з інвалідністю другої групи внаслідок війни серія Б №496382.

Позивач також є учасником бойових дій відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 07.04.1997.

17 вересня 2021 позивач звернувся із запитом №9-1 до Генерального штабу Збройних Сил України про розрахунок 4540,31 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2015, як учаснику бойових дій, сплачених платіжним дорученням фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України від 13.08.2021 №15169, яке зазначено у додатку до відзиву на позов у справі №380/11521/21, оформленого на бланку управління правового забезпечення Генерального штабу Збройних Сил України від 20.08.2021 №316/2208 за підписом представника Генерального штабу Збройних Сил України Д. Шигуна, зокрема з розшифровкою за видом виплати : індексації, розміри і підстави відрахувань із загальної суми тощо.

Запит на інформацію від 17 вересня 2021 №9-1 позивачем направлено засобами електронного зв`язку 17.09.2021 на дві електронні адреси : відділу звернень громадян Адміністративного управління Генерального штабу Збройних Сил України та Міністерства оборони України .

17 вересня 2021 Міністерство оборони України повідомило позивача електронним листом про переадресування на електрону адресу ГШ ЗСУ .

Позивач в позовній заяві зазначає, що станом на 18.10.2021 відповідь на інформаційний запит від 17.09.2021 №9-1 не отримано.

Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною позивач звернувся до суду із цим позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом та інформації, що становить суспільний інтерес визначено Законом України Про доступ до публічної інформації від 13.01.2011 №2939-VI (далі - Закон №2939-VI).

Стаття 5 Закону №2939-VI визначає, що доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Згідно із ст. 12 Закону №2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; 4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Пунктом 6 частини 1 статті 14 Закону № 2939-VI на розпорядників інформації покладений обов`язок надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту (частини перша, друга статті 19 Закону № 2939-VI).

Згідно з ч. 1 та ч. 4 ст. 20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Отже, відповідь на запит на інформацію повинна бути надана не пізніше 5-ти робочих днів з дня отримання запиту, а у разі продовження строку розгляду запиту - не пізніше 20-ти робочих днів з дня отримання запиту.

Відповідно до ч. 3-4 ст. 22 Закону №2939-VI розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником. У відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.

Статтею 23 Закону №2939-VI передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Запитувач має право оскаржити, зокрема, відмову в задоволенні запиту на інформацію; ненадання відповіді на запит на інформацію, несвоєчасне надання інформації.

Таким чином, публічна інформація за своєю правовою природою є інформацією, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх повноважень та доступ до якої забезпечується зокрема шляхом надання інформації на запити. При цьому, певна інформація може мати правовий статус інформації з обмеженим доступом (конфіденційна, таємна, службова), доступ до якої визначається положеннями Закону.

Право доступу до інформації є необхідним елементом демократичної форми правління, яка ґрунтується, серед іншого, на вимогах прозорості, гласності та підзвітності в діяльності владних органів і службових осіб, яких народ уповноважив виконувати функції держави. Будь-які особи мають право звертатись із інформаційними запитами до суб`єктів владних повноважень та інших розпорядників публічної інформації, які у свою чергу зобов`язані не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту надати на нього відповідь.

Суд зазначає, що надання відповіді на отриманий запит має імперативний характер, у незалежності від того, до яких висновків дійде суб`єкт владних повноважень чи інший розпорядників публічної інформації.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач 17.09.2021 звернувся з інформаційним запитом Запит на інформацію від 17 вересня 2021 №9-1 позивачем направлено засобами електронного зв`язку 17.09.2021 на дві електронні адреси : відділу звернень громадян Адміністративного управління Генерального штабу Збройних Сил України та Міністерства оборони України .

17 вересня 2021 Міністерство оборони України повідомило позивача електронним листом про переадресування на електрону адресу ГШ ЗСУ .

Суд наголошує на тому, що відповідач в обґрунтування правомірності своєї поведінки посилається на те, що відповідь на інформаційний запит №9-1 надана 19.11.2021, тобто у межах 5-денного строку, оскільки запит від 17.09.2021 №9-1 отримано та обліковано в Адміністративному управлінні Генерального штабу Збройних Сил України від 12.11.2021 за вх. №Н-592.

При цьому наявність лише сформованої відповіді не є належним підтвердженням виконання розпорядником інформації обов`язку щодо надання відповіді на запит, згідно статті 20 Закону України № 2939-VI.

Суд зазначає, що Законом №2939-VI не визначено, яким видом поштового відправлення розпорядник інформації повинен надіслати відповідь у разі її надіслання засобами поштового зв`язку (простий лист, рекомендований, з повідомленням про вручення, з оголошеною цінністю).

Однак, зважаючи на імперативно встановлений обов`язок розпорядника інформації надати відповідь на інформаційний запит, а також його статус у відповідних правовідносинах як суб`єкта владних повноважень, суд вважає, що саме розпорядник інформації у випадку виникнення спору повинен довести факт надіслання такої відповіді.

Належним доказом надіслання суб`єктом владних повноважень поштового відправлення є квитанція або касовий чек, в якому зазначено найменування оператора та об`єкта поштового зв`язку, які надають послуги, дата та вид послуги, її вартість.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 05.09.2019 по справі № 520/9380/18.

Однак будь-яких доказів саме надіслання та/чи вручення цього листа (фіскальний чек поштового відділення, повідомлення про вручення поштового відправлення, опис вкладення тощо) відповідач суду не надав, відповідно, не довів виконання свого обов`язку надання відповіді на запит на інформацію. Також відповідачем не надано доказів надсилання такого листа засобами електронного зв`язку.

Також суд зазначає, що в матеріалах справи наявний електронний лист від 17.09.2021 Міністерства оборони України про переадресування на електрону адресу Генерального штабу Збройних Сил України інформаційного запиту ОСОБА_1 від 17.09.2021 №9-1

Таким чином, встановлені судом обставини дають підстави для висновку, що відповідач, сформувавши позивачу відповідь на отриманий 17.09.2021 запит лише 19.11.2021 (тобто більше, ніж через 2 місяці від встановленого Законом №2939-VI строку), допустив протиправну бездіяльність.

При цьому, суд враховує, що під протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Аналіз змісту норм Закону №2939-VI свідчить, що право особи на об`єктивний, всебічний і вчасний розгляд його запиту включає в себе не тільки право на отримання відповіді на звернення, а й право на своєчасність її отримання.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.03.2019 у справі №800/369/17, в якій констатовано, що право особи на доступ до публічної інформації включає в себе не тільки право на отримання відповідної інформації, а й право на своєчасність її отримання.

Також у цьому судовому рішенні вказано, що, не надавши відповідь на запит у встановлений Законом № 2939-VI п`ятиденний строк, відповідач допустив протиправну бездіяльність, тому захистити порушене право на своєчасне отримання інформації можливо лише шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача.

З огляду на наведене, порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо недотримання встановленого Законом строку надання відповіді на запит від 17.09.2021 №9-1.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Задовольняючи адміністративний позов частково, суд виходить з того, що Генеральний штаб Збройних Сил України виконав вимоги позову та надав позивачу відповідь на його запит, що свідчить про вчинення суб`єктом владних повноважень певних дій, які спрямовані на виправлення своєї помилки.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 5000 грн, то суд вважає, що у задоволенні такої слід відмовити, керуючись таким.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Отже, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Подібні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі № 818/1429/17 та від 20.02.2020 у справі №813/2729/16.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позивачем не було надано жодних доказів, які би підтвердили факт наявності втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, зокрема, втрати нормальних життєвих зв`язків, додаткових зусиль спрямованих на організацію свого життя або інших негативних явищ, та як наслідок підтверджували наявність моральної шкоди, що в свою чергу свідчить про неналежність її підтвердження.

Отже, позивачем не доведено, що протиправне звільнення позивача призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача завданої моральної шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Підстави для застосування положень ст.139 КАС України відсутні, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, а докази понесення інших судових витрат суду не надано.

У зв`язку із перебуванням головуючого судді у період 20.12.2021 по 06.01.2022 на листку непрацездатності, суд приймає рішення у справі в перший робочий день головуючого судді, а саме 10.01.2022.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 1, 2, 5, 19, 20, 139, 241-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Генерального штабу Збройних Сил України щодо недотримання встановленого Законом України Про доступ до публічної інформації строку надання відповіді на інформаційний запит ОСОБА_1 від 17.09.2021 №9-1.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Гулкевич І.З.