Справа № 640/14590/21
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2022-01-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 січня 2022 року м. Київ № 640/14590/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадженні, без виклику сторін, адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до 1) Департаменту транспортної інфраструктури КМДА

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Евакуатор Сервіс»

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Департаменту транспортної інфраструктури КМДА (далі по тексту - відповідач 1, Департамент), Товариства з обмеженою відповідальністю «Евакуатор Сервіс» (далі по тексту - відповідач 2, ТОВ «Евакуатор Сервіс») з наступними позовними вимогами:

- визнати протиправними дії відповідачів, що мають наслідком незаконні обмеження прав позивача на пересування та нанесення матеріальних і моральних збитків (статті 2, 3, 12 Закону України «Про свободу пересування…», статті 3, 5, 8, 19, 21, 22, 24, 28, 33, 41 Конституції України;

- стягнення з відповідачів суми нанесеного збитку в розмірі 29 982,45 грн., а саме: 28 981,45 грн. - з відповідача 1, 1 000,00 грн. - з відповідача 2;

- стягнення з відповідачів судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач 2 протиправно 28 листопада 2020 року здійснив евакуацію транспортного засобу позивача без виклику інспектора поліції та складення протоколу про адміністративне правопорушення, постанови про накладення адміністративного стягнення та акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 червня 2021 року позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу строку на усунення недоліків.

На виконання ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 червня 2021 року позивачем подано «уточнення позовних вимог», а яких просив суд: задовольнити позовні вимоги, викладені на сторінках 1, 2, 3, 38 позовної заяви від 25 травня 2021 року; визнати протиправними дії відповідачів, що мають наслідком незаконну примусову евакуацію автомобіля позивача 28 листопада 2020 року, незаконне утримання його на штрафмайданчику і незаконне позбавлення позивача права на користування ним впродовж 3 діб, обмеження прав позивача на пересування, нанесення матеріальних і моральних збитків, незаконне позбавлення очікуваної вигоди (заробітку та премій тощо) внаслідок незаконного позбавлення позивача власного автомобіля на 3 доби і тимчасової непрацездатності внаслідок нервового розладу (статті 2, 3, 12 Закону України «Про свободу пересування…», статті 3, 5, 8, 19, 21, 22, 24, 28, 33, 41 Конституції України); стягнення з відповідачів суми нанесеного збитку в розмірі 29 982,45 грн., а саме: 28 981,45 грн. - з відповідача 1, 1 000,00 грн. - з відповідача 2; стягнення з відповідачів судових витрат.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 липня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/14590/21 в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідачем 2 подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що ТОВ «Евакуатор Сервіс» не погоджується із заявленими позовними вимогами, оскільки відповідач 2 не є суб`єктом владних повноважень і межах спірних відносин.

Відповідач 1 відзиву на позовну заяву та відповідних доказів до суду не надав, що відповідно до частини четвертої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на наступне.

Позивачем подано відповідь на відзив, в якій зазначено, що аргументи відповідача 2 не стосуються предмету позову, відповідачем 2 не спростовано аргументи, викладені у позовній заяві.

12 серпня 2021 року позивачем направлено засобами поштового зв`язку заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач просить суд: визнати протиправними дії та рішення відповідачів, що мають наслідком незаконні примусову евакуацію автомобіля позивача 28 листопада 2020 року, незаконне утримання його на штрафмайданчику і незаконне позбавлення і незаконне позбавлення позивача права на користування ним впродовж 3 діб, обмеження прав позивача на пересування, нанесення матеріальних і моральних збитків, незаконне позбавлення очікуваної вигоди (заробітку та премій тощо) внаслідок незаконного позбавлення позивача власного автомобіля на 3 доби і тимчасової непрацездатності внаслідок нервового розладу (статті 2, 3, 12 Закону України «Про свободу пересування…», статті 3, 5, 8, 19, 21, 22, 24, 28, 33, 41 Конституції України); скасування постанови інспектора з паркування Дніпровського району управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури ВО КМР (КМДА) Ясинецького О.В. «Про накладання адміністративного стягнення по справі про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване у режимі фотозйомки (відеозапису», винесену нібито від 28 листопада 2020 року серія АС №; стягнення з відповідачів завдані збитки згідно таблиці розрахунків на суму 137 598,42 грн., а саме: 33 481,32 грн. - з відповідача 1; 103 511,50 грн. - з відповідача 2; стягнення з відповідачів судових витрат.

Так, відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно з частиною 7 статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі подання будь-якої заяви, визначеної частиною першою або третьою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у судовому рішенні.

З поданої заяви судом встановлено, що позивачем не надано докази направлення копі такої заяви з додатками відповідачу 1 справи всупереч вимогам частини 7 статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України.

З огляду на викладене, суд не приймає до розгляду зазначену вище заяву про збільшення розміру позовних вимог, про що зазначає у судовому рішенні.

За змістом частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Частиною третьою статті 5 КАС України закріплено, що до суду можуть звертатися в інтересах інших осіб органи та особи, яким законом надано таке право.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав, свобод та законних інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову факти, які обґрунтовують вимогу про захист прав, свобод чи законних інтересів. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Стаття 2 КАС України передбачає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно зі статтею 46 КАС України сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач. Позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень.

Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, а за її статтею 13 на ефективний спосіб захисту прав.

Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Відтак, рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, такі рішення прийняті владним суб`єктом поза межами визначеної законом компетенції, а, по-друге, оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи, шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд зобов`язаний свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то зазначити, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі №802/2678/15-а (провадження №К/9901/1141/18), від 03 серпня 2018 року у справі №808/967/17 (адміністративне провадження №К/9901/992/17), від 28 лютого 2019 року у справі №683/182/17 (провадження №К/9901/21182/18), від 24 квітня 2019 року у справі №803/1184/17 (адміністративне провадження №К/9901/29206/18, №К/9901/26536/18).

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Так, позивач в межах даного адміністративного позову просить суд визнати протиправними дії відповідачів, що мають наслідком незаконну примусову евакуацію автомобіля позивача 28 листопада 2020 року, незаконне утримання його на штрафмайданчику і незаконне позбавлення позивача права на користування ним впродовж 3 діб, обмеження прав позивача на пересування, нанесення матеріальних і моральних збитків, незаконне позбавлення очікуваної вигоди (заробітку та премій тощо) внаслідок незаконного позбавлення позивача власного автомобіля на 3 доби і тимчасової непрацездатності внаслідок нервового розладу (статті 2, 3, 12 Закону України «Про свободу пересування…», статті 3, 5, 8, 19, 21, 22, 24, 28, 33, 41 Конституції України); стягнення з відповідачів суми нанесеного збитку в розмірі 29 982,45 грн.

Матеріали справи містять копію постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване у режимі фотозйомки (відеозапису) від 28 листопада 2020 року серія АС №, складене відносно ОСОБА_1 , транспортний засіб CHEVROLET EVANDA, номерний знак НОМЕР_1 , відповідно до якої 28 листопада 2020 року о 19 год. 06 хв. На бульв. Л. Українки, 9 у м. Києві транспортний засіб зупинено на смузі для маршрутних транспортних засобів, позначеній дорожнім знаком 5.11 «Смуга для руху маршрутних транспортних засобів» та дорожньою розміткою 1.24, чим порушено пункт 17.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 та вчинено адміністративне порушення, передбачене частиною третьою статті 122 КУпАП; постановлено застосувати до ОСОБА_1 штраф 510,00 грн.

Водночас, позивачем не надано жодних доказів, якими б підтверджувалися, що транспортний засіб CHEVROLET EVANDA, номерний знак НОМЕР_1 належить позивачу на праві власності, як і відсутні докази незаконної примусової евакуації транспортного засобу, належного позивачу на праві власності, незаконного утримання належного позивачу транспортного засобу на штрафмайданчику і незаконного позбавлення позивача права на користування ним впродовж 3 діб. Крім того, позивачем не надано жодних доказів, якими б підтверджувалося обмеження відповідачами прав позивача на пересування та нанесення позивачу матеріальних і моральних збитків, незаконного позбавлення очікуваної вигоди (заробітку та премій тощо) внаслідок незаконного позбавлення позивача власного автомобіля на 3 доби і тимчасової непрацездатності внаслідок нервового розладу. також, позивачем не вказано, чим підтверджується право власності чи користування позивача транспортний засіб CHEVROLET EVANDA, номерний знак НОМЕР_1 , матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження наявності у позивача права власності чи права користування вказаним транспортним засобом.

При цьому, суд зазначає, що сам факт перебування позивача за кермом транспортного засобу CHEVROLET EVANDA, номерний знак НОМЕР_1 в момент виникнення спірних відносин не є належним підтвердженням порушення прав та законних інтересів позивача.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позивач не є учасником (суб`єктом) правовідносин, а отже оскаржувані дії відповідачів не породжують для позивача жодних прав та обов`язків, а тому право на захист, не виникає.

З огляду на викладене позовні вимоги є необґрунтованими та не підтверджуються нормативно.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва відповідачами доведена правомірність оскаржуваних дій з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати відшкодуванню позивачу не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя В.В. Аверкова