Справа № 460/1003/21
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2022-01-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2022 рокуЛьвівСправа № 460/1003/21 пров. № А/857/19454/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Ільчишин Н. В.,

розглянувши у письмовому провадження у м. Львові апеляційну скаргу Рівненської обласної прокуратури на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року (прийняте у м. Рівне суддею Гудимою Н. С.; складене у повному обсязі 12 липня 2021 року) в адміністративній справі № 460/1003/21 за позовом ОСОБА_1 до Рівненської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив стягнути з Рівненської обласної прокуратури на його користь вихідну допомогу при звільненні в сумі 24 037,02 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що наказом Рівненської обласної прокуратури за № 354к від 30.04.2020 він був звільнений з 04.05.2020 з посади прокурора посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та державної прикордонної служби управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Рівненської місцевої прокуратури Рівненської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Проте, всупереч приписам статті 44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), йому не було виплачено вихідну допомогу при звільненні, а тому просив стягнути таку з відповідача.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Рівненської обласної прокуратури щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Стягнуто з Рівненської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі 24 037 грн 02 коп. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Рівненської обласної прокуратури судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 908 грн.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржила Рівненська обласна прокуратура, яка вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте за невідповідності висновків суду обставинам справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Тому просила скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про прокуратуру», а не КЗпП. Позивач був звільнений на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» через неуспішне проходження ним атестації; але вказаний Закон не передбачає виплату вихідної допомоги прокурорам, звільненим з цих підстав. Також і стаття 44 КЗпП України не передбачає виплату вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку працівникові у разі припинення з працівником трудового договору з цих підстав. Відтак, позивач не набув права на отримання вихідної допомоги, що відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 820/1119/16. Крім того, суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропущенням строків звернення до адміністративного суду, позаяк позивачем пропущено місячний строк звернення до суду з адміністративним позовом, встановлений частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 з 25.10.2001 працював в органах прокуратури.

Наказом прокурора Рівненської області від 30.04.2020, відповідно до статті 11 Закону України «Про прокуратуру, підпункту 2 частини першої пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» ОСОБА_1 було звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та державної прикордонної служби управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Рівненської області з 04 травня 2020 року.

Наказано Відділу фінансування та бухгалтерського обліку Рівненської обласної прокуратури провести остаточний розрахунок з ОСОБА_1 та виплатити йому компенсацію за невикористані щорічні та додаткові відпустки.

Підставою для прийняття вказаного наказу зазначено Рішення № 111 Другої кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування від 02.04.2020 (а. с. 13).

Розрахунок за цим наказом з позивачем проведено своєчасно і в повному розмірі.

Згідно з листом Прокуратури Рівненської області від 13.01.2021 № 27-4вих-21 при кінцевому розрахунку вихідна допомога у зв`язку зі звільненням позивачеві не виплачувалася; сторонами вказана обставина не оспорюється.

Не погодившись з бездіяльністю відповідача щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством. Оскільки ОСОБА_1 звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до статті 44 КЗпП України.

Відтак, не виплативши позивачу вказану вихідну допомогу при звільненні, відповідач тим самим порушив його гарантовані трудові права при звільненні, чим допустив протиправну бездіяльність. Враховуючи наведене, задля повного і належного захисту порушених прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах, суд вийшов за межі позовних вимог та визнав допущену відповідачем бездіяльність протиправною.

При визначенні розміру вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням суд урахував приписи пунктів 2 та 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, а також довідку Рівненської обласної прокуратури № 21-25вн-21 від 19.02.2021, згідно якої середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 на час звільнення становила 24 037,02 грн; отже, розмір вихідної допомоги при звільненні позивача складає 24 037,02 грн, що відповідає заявленому в позові.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно- правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII).

Згідно зі статтею 4 Закону № 1697-VII організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді, відповідно до пункту 9 частини першої якої прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-ІХ (далі - Закон №113-ІХ, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, такого змісту: «на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження».

Відповідно до статті 1 КЗпП України цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 40 КЗпП України визначено порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Так, за змістом пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, серед іншого, у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною четвертою статті 40 КЗпП України визначено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

При цьому, Законом № 113-ІХ доповнено статтю 40 КЗпП України частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку <…>.

Як видно з матеріалів справи, спір у цій справі стосується дій відповідача щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні позивача з органів прокуратури у квітні 2020 року.

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

Водночас, приписами Закону № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення працівник, є стаття 44 КЗпП України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначив, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі №803/31/16, від 17 жовтня 2018 року у справі № 823/276/16, від 11 жовтня 2018 року у справі № 823/244/16 та від 08 жовтня 2019 року у справі № 823/263/16.

Внесені Законом № 113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачено виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Проте, в такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 р. у справі № 560/3971/19, від 27 січня 2021 р. у справі № 380/1662/20, від 21 січня 2021 р. у справі № 260/1890/19, від 18 лютого 2021 р. у справі № 640/23379/19, від 25 лютого 2021 р. у справі № 640/8451/20, від 17 березня 2021 р. у справі № 420/4581/20, від 30 березня 2021 року у справі № 640/25354/19, від 31 березня 2021 року в справі №320/2449/20, від 15 квітня 2021 р. у справі № 440/3166/20, від 27 травня 2021 р. у справі № 380/4855/20, від 24 червня 2021 р. у справі № 200/5390/20-а, від 22 липня 2021 р. у справі № 300/2000/20, від 11 серпня 2021 р. у справі № 640/9375/20, від 16 вересня 2021 р. у справі № 600/690/20-а, від 30 вересня 2021 р. у справі № 160/10949/20.

За наведено правового регулювання, колегія суддів дійшла висновку про наявність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку.

Разом з тим, доводи апелянта про відсутність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні є помилковими та такими, що не відповідають усталеній практиці Верховного Суду щодо застосування статті 44 КЗпП України у взаємозв`язку з пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Апелянт покликається на те, що за юридичним фактом, який зумовив звільнення позивача, є рішення кадрової комісії за результатами проходження нею атестації, а тому є безпідставним застосування до спірних правовідносин положення статті 44 КЗпП України.

Водночас, колегія суддів зауважує, що в наказі від 30 квітня 2020 року нормативною підставою звільнення позивача зазначено пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» - тобто у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, незважаючи на підставу чи обставини видання наказу.

Колегія суддів не може визнати обґрунтованими посилання апелянта на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 820/1119/16.

Так, у названій постанові Суд дійшов висновку про те, що оскільки прокурора звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом № 1697-VII, яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, він не набув права на її отримання.

Однак, після набрання чинності Законом № 113-ІХ Верховний Суд, вирішуючи спори щодо виплати вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням з органів прокуратури, змінив свою позицію з цього питання і неодноразово та послідовно її підтримав.

Відтак, ураховуючи сталу практику Верховного Суду у цій категорії спорів та правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/10947/17 щодо необхідності застосування останньої правової позиції, застосуванню до спірних правовідносин підлягає саме та позиція, яка є останньою у цій категорії спорів.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 21 жовтня 2021 року в справі № 380/5278/20.

За приписами частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також суд першої інстанції правильно встановив, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з цим позовом.

Додатково колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що згідно висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 № 8-рп/2013 у справі №1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

З урахуванням зазначеного вище, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні, а вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами, в день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від причини і підстави, відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованим законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.

Виходячи з наведеного, позаяк відповідачем було порушено законодавство про оплату праці, право на звернення до суду з позовом про стягнення недоплачених сум заробітної плати не обмежується будь-яким строком.

Отже, враховуючи вказані обставини, суд першої інстанції цілком правомірно задовольнив адміністративний позов.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Рівненської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 липня 2021 року в адміністративній справі № 460/1003/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин