Справа № 380/4764/20
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2021-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/4764/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 року зал судових засідань №11

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гулика А.Г.,

за участю:

секретаря судового засідання Лєбєдєва Д.Ю.,

представника позивача за первісним позовом Ворошилової Н.В. ,

представника відповідача за первісним позовом та

позивача за зустрічним позовом Луки Т.М.,

представника відповідача за зустрічним позовом Болотіна М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові у порядку загального позовного провадження справу за первісним позовом Головного управління ДПС у Львівській області до ОСОБА_2 про стягнення податкового боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

в с т а н о в и в :

І. Стислий виклад позицій учасників справи

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Головного управління ДПС у Львівській області , місцезнаходження: 79003, м. Львів, вул. Стрийська, 35 (далі - позивач за первісним позовом або відповідач за зустрічним позовом) до ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі - відповідач за первісним позовом або позивач за зустрічним позовом), в якій позивач за первісним позовом просить стягнути з ОСОБА_2 до бюджету податковий борг у розмірі 29156,16 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у відповідача за первісним позовом наявний борг перед бюджетом на загальну суму 29156,16 грн., який він самостійно не сплачує, а тому позивач звернувся до суду з позовом про його стягнення.

19.08.2020 до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_2 до Головного управління ДПС у Львівській області, в якому він просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення №1532-13 від 21.04.2017, №604086-13 від 10.11.2017, №0-1317 від 10.05.2018, №0-1317 від 10.05.2018, №0-1317 від 10.05.2018, №0-1317 від 25.03.2019, №0-1317 від 25.03.2019, №0-1317 від 25.03.2019.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що позивач є інвалідом ІІ групи та має пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в частині сплати за об`єкти житлової нерухомості.

Вказує, що об`єкти нежитлової нерухомості, власниками яких він є, згідно з підпунктом «ж» підпункту 266.2.2. пункту 266.2. статті 266 Податкового кодексу України не належать до об`єктів оподаткування на нерухоме майно, відмінних від земельної ділянки, а тому відповідач за зустрічним позовом протиправно нарахував ОСОБА_2 додаткові податкові зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Також посилається на порушення органом місцевого самоврядування строків прийняття рішень про встановлення місцевих податків та зборів, які були підставою для обчислення органом податкового адміністрування податку за об`єкти нежитлової нерухомості.

16.11.2020 до суду від представника відповідача за зустрічним позовом надійшов відзив на відповідний позов, у якому він проти задоволення зустрічного позову заперечив повністю. Відзив обґрунтований тим, що суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в частині об`єктів житлової нерухомості нараховані належним чином. Вважає, що у ОСОБА_2 відсутні пільги зі сплати відповідного податку за об`єкти житлової нерухомості.

Вказує на те, що у разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними, підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема, документів на право власності, контролюючий орган за місцем проживання (реєстрації) платника податку проводить перерахунок суми податку і надсилає (вручає) йому нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним). Наведеним правом позивач за зустрічним позовом не скористався. Також представник Головного управління ДПС у Львівській області зазначає, що ОСОБА_2 не звертався до контролюючого органу вищого рівня зі скаргою про перегляд оскаржуваного податкового повідомлення-рішення у відповідності до положень статті 56 Податкового кодексу України, якою передбачено процедуру адміністративного оскарження рішень, дій та бездіяльності органів податкового адміністрування.

Посилається також на те, що пільга, встановлена підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України стосується сільськогосподарських товаровиробників і направлена на створення сприятливих умов для здійснення сільськогосподарської діяльності, стимулювання такої діяльності та досягнення її збалансованого податкового навантаження. Як наслідок, вважає, що, виходячи із буквального тлумачення цієї норми, з урахуванням значення слова «призначення» як «мета використання чого-небудь», «відповідати меті», можна зробити висновок, що будівлі і споруди, про які йдеться в цій нормі, повинні відповідати меті, способу та критеріям використання у сільськогосподарській діяльності. Відтак наполягає на тому, що будівлі і споруди, власником яких є платник податків, повинні використовуватися (експлуатуватися) у сільськогосподарській діяльності. Перебування відповідних будівель та(або) споруд у власності суб`єкта податкового обліку не є достатньою підставою для застосування щодо нього пільги, передбаченої встановлена підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Представник відповідача за зустрічним позовом додатково наголошує на тому, що пільга, встановлена підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не стосується фізичних осіб, а надається виключно підприємствам. За таких обставин представник Головного управління ДПС у Львівській області висновує про правомірність спірних податкових повідомлень-рішень.

16.12.2020 до суду від представника позивача за зустрічним позовом надійшла відповідь на відзив, у якій він позовні вимоги підтримав повністю. Акцентує увагу суду на тому, що підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України (у редакції Закону України від 28 грудня 2014 року №71-VІІІ, чинному на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що не є об`єктом оподаткування будівлі/споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Зауважує, що правовий аналіз цитованої норми дає підстави для висновку, що її застосування передбачає наявність двох умов, перша з яких - власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником, а друга - об`єкт нерухомості (будівля, споруда) призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. Як наслідок, представник ОСОБА_2 вважає, що вказаний нормативний припис не містить вимог щодо обов`язкового використання (експлуатації) товаровиробником відповідних будівель(споруд) у сільськогосподарській діяльності.

25.01.2021 до суду від представника позивача за первісним позовом надійшли додаткові пояснення, у яких первісний позов підтримав повністю. Вказує, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують те, що ОСОБА_2 є сільськогосподарським товаровиробником, який використовує свої будівлі та споруди безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

За таких обставин вважає, що відповідач за зустрічним позовом, приймаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення використав належні джерела податкової інформації про об`єкти оподаткування податком на майно та діяв у межах повноважень та спосіб, визначені ПК України, тому підстави для задоволення зустрічного позову відсутні.

Також представник Головного управління ДПС у Львівській області вказує, що платник податку повинен діяти добросовісно та у випадку необхідності звернутися до контролюючого органу про проведення звірки щодо об`єктів оподаткування податком на майно, надавши для огляду оригінали правовстановлюючих та інших документів, як це передбачено підпунктом 266.7.3 пункту 266.7 статті 266 ПК України, оскільки підтвердження існування обставин для звільнення від сплати податку на майно охоплюється інтересами ОСОБА_2

17.02.2021 до суду від представника ОСОБА_2 надійшли додаткові пояснення, у яких представник позивача повторно вказує, що пільга, встановлена підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, не містить вимог щодо обов`язкового використання (експлуатації) товаровиробником відповідних будівель (споруд) у сільськогосподарській діяльності. При цьому посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24.04.2020 у справі №540/2206/19.

20.12.2021 до суду від представника Головного управління ДПС у Львівській області надійшли додаткові пояснення, у яких він вказує, що аргументи представника ОСОБА_2 є помилковими. Звертає увагу суду на те, що можливі процедурні порушення допущені Довжанською сільською радою при прийнятті рішень щодо встановлення місцевих податків та зборів не впливають на правомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та представник відповідача за зустрічним позовом проти задоволення зустрічного позову заперечили повністю, первісний позов підтримали, просили суд стягнути з ОСОБА_2 несплачений податковий борг.

У судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом проти задоволення первісного позову заперечив повністю, зустрічний позов підтримав, просив суд скасувати спірні податкові повідомлення-рішення та відмовити у стягненні податкового боргу повністю.

ІІ. Рух справи

Ухвалою від 20.07.2020 суддя прийняв позовну заяву до розгляду й відкрив провадження у справі.

Ухвалою від 31.08.2020 суд перейшов з розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до розгляду справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою від 04.11.2020 суд прийняв до розгляду зустрічний позов ОСОБА_2 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та об`єднав вказаний позов в одне провадження з первісним позовом.

Ухвалою від 17.02.2021 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду.

Ухвалою від 17.06.2021 суд витребував додаткові докази у справі.

Окремою ухвалою від 23.12.2021 суд зобов`язав голову Довжанської сільської ради Дрогобицького району Львівської області вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону, яке полягає у направленні Довжанською сільською радою Дрогобицького району Львівської області Головному управлінню ДПС у Львівській області ухвали Довжанської сільської ради Дрогобицького району Львівської області №26 від 29.01.2016 «Про внесення змін до рішення сільської ради від 30 січня 2015 року №225 «Про встановлення на території Довжанської сільської ради податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки», у якій містяться недостовірні відомості у частині відсутності пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки з об`єктів житлової нерухомості, що належать інвалідам II групи.

ІІІ. Фактичні обставини справи

Заслухавши пояснення представників позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом та позивача за зустрічним позовом, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Згідно з довідкою про податкову заборгованість від 28.05.2020 №4516/9/53.9-06 за ОСОБА_2 станом на 22.05.2020 рахується заборгованість, яка підлягає стягненню у розмірі 29156,16 грн.

Зазначена заборгованість складається із заборгованості з:

- податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості на суму 530,99 грн.

- податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості на суму 28625,17 грн., з них 28515,66 грн. в якості податкових зобов`язань та 109,51 грн. пені.

Грошові зобов`язання відповідача виникли на відповідно до складених контролюючим органом податкових повідомлень-рішень №0-1317 від 10.05.2018, №0-1317 від 25.03.2019, №604086-13 від 10.11.2017, №0-1317 від 10.05.2018, №0-1317 від 10.05.2018, №0-1317 від 25.03.2019, №0-1317 від 25.03.2019.

Позивач за первісним позовом направив відповідачу податкову вимогу від 26.03.2018 №37058-17.

Суд встановив, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення, прийняті контролюючим органом у відповідності до рішень Довжанської сільської ради Дрогобицького району Львівської області про встановлення місцевих податків та зборів, а саме: №225 від 30.01.2015; №26 від 29.01.2016; №77 від 10.02.2017; №166 від 18.12.2017; №197 від 21.06.2018; №245 від 14.06.2019; №246 від 14.06.2019.

Позивач є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується довідкою №15 від 22.01.2020, виданою виконавчим комітетом Довжанської сільської ради.

Відповідно до інформаційної довідки №231963130 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 11.11.2020, позивач за зустрічним позовом є власником:

- житлового будинку загальною площею 550,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 ;

- нежитлової будівлі(столярно-господарський цех) загальною площею 161.2 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 ;

- нежитлової будівлі загальною площею 241.30 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 .

Суд з`ясував, що ОСОБА_2 є керівником фермерського господарства «Періг». Вказане фермерське господарство здійснює наступні види економічної діяльності:

- 01.45 Розведення овець і кіз (основний);

- 01.42 Розведення іншої великої рогатої худоби та буйволів;

- 49.41. Вантажний автомобільний транспорт;

- 47.91 Роздрібна торгівля, що здійснюєтеся фірмами поштового замовлення або через мережу Інтернет;

- 47.33 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами.

- 46.50 Неспеціалізована оптова торгівля;

- 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна;

- 77.31 Надання в оренду сільськогосподарських машин і устатковання;

- 10.51 Перероблення молока, виробництво масла та сиру;

- 10.11 Виробництво м`яса;

- 16.10 Лісопильне та стругальне виробництво;

- 03.22 Прісноводне рибництво (аквакультура);

- 01.61 Допоміжна діяльність у рослинництві;

- 01.50 Змішане сільське господарство;

- 01.49 Розведення інших тварин;

- 01.47 Розведення свійської птиці;

- 01.4 1 Розведення великої рогатої худоби молочних порід;

- 01.13 Вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів;

- 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур

У зв`язку із наявністю у відповідача за первісним позовом податкового боргу, Головне управління ДПС у Львівській області звернулося з первісним позовом до суду.

У свою чергу, ОСОБА_2 , вважаючи податкові повідомлення-рішення, які стали підставою для виникнення податкового боргу зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, протиправними, звернувся до суду із зустрічним позовом.

IV. Позиція суду

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України від 28.06.1991 №254к/96-ВР визначено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Указана норма основного закону означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

«На підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень: повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.

«У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовано Податковим кодексом України.

Згідно з підпунктом 14.1.157 підпункту 14.1. статі 14 ПК України податкове повідомлення-рішення - це письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов`язок платника податків сплатити суму грошового зобов`язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених згаданим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.

Податкове повідомлення-рішення, серед іншого, містить суму та підставу для визначення (нарахування/зменшення) грошового зобов`язання та/або податкового зобов`язання, що повинен сплатити платник податків, та/або суму та підставу для зменшення бюджетного відшкодування та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, та/або зменшення податку на доходи фізичних осіб, задекларованого до повернення з бюджету, зокрема при використанні права на податкову знижку, та/або збільшення/зменшення суми податкових зобов`язань, заявленої у податковій декларації, або суми податкового кредиту, заявленої у податковій декларації з податку на додану вартість, та посилання на норми згаданого Кодексу та/або іншого закону, контроль за виконанням якого покладено на контролюючі органи, відповідно до яких здійснено їх розрахунок (підпункт 1 підпункту 58.1.1. пункту 58.1. статті 58 ПК України).

Таким чином, податкове повідомлення-рішення як акт індивідуальної дії породжує для платника податків зобов`язання щодо сплати грошового зобов`язання та повинно містити правову (юридичну) підставу прийняття такого рішення.

Перевіряючи оскаржувані рішення на предмет відповідності критеріям правомірності, суд зазначає наступне.

Суд здійснює перевірку юридичної та фактичної обґрунтованості мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу оскаржених рішень крізь призму положень частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Аналізуючи оскаржене рішення, суд вказує, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, відповідно до частини другої статті 2 КАС України, має на увазі, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003 вказав, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: взяти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.

При цьому, прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Критерій прийняття рішення, вчинення (невчинення) дії обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії - відображає принцип обґрунтованості рішення або дії. Він вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи.

Встановлення невідповідності діяльності суб`єкта владних повноважень хоча б одному із зазначених критеріїв для оцінювання його рішень, дій та бездіяльності може бути підставою для задоволення позову.

У відповідності до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України від 02.12.2010 №2755-17 (далі - ПК України).

Відповідно до статті 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До загальнодержавних належать податки та збори, що встановлені вказаним Кодексом і є обов`язковими до сплати на усій території України, крім випадків, передбачених вказаним Кодексом. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених вказаним Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Відповідно до пункту 9.1 статті 9 ПК України до загальнодержавних податків належать: податок на прибуток підприємств; податок на доходи фізичних осіб; податок на додану вартість; акцизний податок; екологічний податок; рентна плата; мито.

Статтею 15 ПК України визначено, що платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з вказаним Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з вказаним Кодексом.

Статтею 36 ПК України передбачено, що податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені вказаним Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов`язок виникає у платника за кожним податком та збором. Податковий обов`язок є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов`язків платника податків, крім випадків, передбачених законом. Виконання податкового обов`язку може здійснюватися платником податків самостійно або за допомогою свого представника чи податкового агента.

Пунктом 57.3 статті 57 ПК України передбачено, що у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 вказаного Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

Підпунктом 58.1 статті 58 ПК України встановлено, що контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов`язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 згаданого Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян) або якщо за результатами перевірки контролюючим органом встановлено факт: невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації; завищення розміру задекларованого від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, розрахованої платником податків відповідно до розділу V згаданого Кодексу; заниження або завищення суми податкових зобов`язань, заявленої у податковій декларації, або суми податкового кредиту, заявленої у податковій декларації з податку на додану вартість, крім випадків, коли зазначене заниження або завищення враховано при винесенні інших податкових повідомлень-рішень за результатами перевірки.

Згідно з абзацом другим пункту 58.2 статті 58 ПК України податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) за кожним окремим податком, збором та/або разом із штрафними санкціями, передбаченими згаданим Кодексом, а також за кожною штрафною (фінансовою) санкцією за порушення норм іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на такий контролюючий орган, та/або пенею за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

За приписами пункту 58.3 статті 58 ПК України податкове повідомлення-рішення вважається належним чином врученим платнику податків (крім фізичних осіб), якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 згаданого Кодексу.

Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 згаданого Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг.

У свою чергу, документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові (підпункт 42.2 статті 42 ПК України).

Суд встановив, що ОСОБА_2 особисто отримав податкові повідомлення-рішення №1532-13 від 21.04.2017, №604086-13 від 10.11.2017, №0-1317 від 10.05.2018, №0-1317 від 10.05.2018, №0-1317 від 10.05.2018, що підтверджується його підписом.

Інші податкові повідомлення-рішення, а саме: №0-1317 від 25.03.2019, №0-1317 від 25.03.2019, №0-1317 від 25.03.2019 позивачу за зустрічним позовом скеровано засобами поштового зв`язку та згідно з трекінгом поштового відправлення №212 вручено адресату.

Позивач, в свою чергу, на надав жодних доказів та не навів жодних аргументів, які б це спростовували.

Отже, суд дійшов висновку про те, що твердження представника позивача за зустрічним позовом про не отримання спірних рішень контролюючого органу є необгрунтованими та безпідставними.

Резюмуючи надання оцінки спірним правовідносинам, суд вказує таке.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28 грудня 2014 року №71-VIII запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається з трьох різновидів: транспортний податок, податок на майно, відмінне від земельної ділянки, та плата за землю. Відповідно до статті 10 ПК України податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є місцевим податком.

Згідно з підпунктом 266.1.1. пункту 266.1 статті ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування, відповідно до приписів підпункту 266.2.1. пункту 266.2 статті 266 ПК України є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Положеннями підпункту 266.4.2. пункту 266.4. статті 266 ПК України встановлено, що сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями).

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 ПК України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 вказаної статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 ПК України).

При цьому за змістом підпункту «г» пункту 30.9 статті 30 ПК України податкова пільга надається, зокрема, шляхом звільнення від сплати податку та збору.

Суд встановив, що оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями №0-1317 від 10.05.2018 та №0-1317 від 25.03.2019 позивачу за зустрічним позовом нараховано податкові зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а саме - за об`єкти житлової нерухомості.

При цьому представник Головного управління ДПС у Львівській області первісний позов обґрунтовував, зокрема, тим, що відповідач за первісним позовом у відповідності до ухвали Довжанської сільської ради Дрогобицького району Львівської області №26 від 29.01.2016 «Про внесення змін до рішення сільської ради від 30 січня 2015 року №225 «Про встановлення на території Довжанської сільської ради податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» не має пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки з об`єктів житлової нерухомості, що належать інвалідам II групи, а тому протиправно не сплачує земельний податок у повному обсязі.

В свою чергу відповідач за первісним позовом проти стягнення податкового боргу заперечував повністю. Свою позицію обґрунтував, зокрема, тим, що відповідно до ухвали Довжанської сільської ради Дрогобицького району Львівської області №26 від 29.01.2016 «Про внесення змін до рішення сільської ради від 30 січня 2015 року №225 «Про встановлення на території Довжанської сільської ради податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» ОСОБА_2 має пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки з об`єктів житлової нерухомості, що належать інвалідам II групи. Таким чином, вважає, що підстави для нарахування та сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки з об`єктів житлової нерухомості, що належать інвалідам II групи, відсутні.

Зважаючи на такі обставини, суд з метою перевірки виявлених розбіжностей ухвалою від 17.06.2021 витребував належним чином засвідчені копії рішень Довжанської сільської ради Дрогобицького району Львівської області, зокрема, №26 від 29.01.2016 з додатками.

За результатами виконання ухвали суду про витребування доказів з`ясовано, що в ухвалі Довжанської сільської ради Дрогобицького району Львівської області №26 від 29.01.2016 «Про внесення змін до рішення сільської ради від 30 січня 2015 року №225 «Про встановлення на території Довжанської сільської ради податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки», насправді встановлені пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки з об`єктів житлової нерухомості, що належать інвалідам II групи.

Суд також з`ясував, що у відповідності до пункту 5.1. рішення Довжанської сільської ради Дрогобицького району Львівської області №166 від 18.12.2017 «Про встановлення на території Довжанської сільської ради ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» інвалідам ІІ групи, до числа яких належить і ОСОБА_2 , встановлена пільга зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а саме - за об`єкти житлової нерухомості - у розмірі 100 відсотків податку.

На переконання суду, вказані обставини залишилися поза увагою контролюючого органу та призвели до помилкового нарахування ОСОБА_2 податкових зобов`язань зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки з об`єктів житлової нерухомості.

За таких обставин суд висновує про протиправність податкових повідомлень-рішень Головного управління ДПС у Львівській області №0-1317 від 10.05.2018 та №0-1317 від 25.03.2019. Отже, позовні вимоги ОСОБА_2 в аналізованій частині є підставними та підлягають задоволенню.

Щодо правомірності податкових повідомлень-рішень №604086-13 від 10.11.2017, №0-1317 від 10.05.2018, №0-1317 від 10.05.2018, №0-1317 від 25.03.2019, №0-1317 від 25.03.2019, які стосуються податкових зобов`язань ОСОБА_2 зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки з об`єктів нежитлової нерухомості, суд вказує наступне.

Так, статтею 266 ПК України регламентовано елементи податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Крім того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування ("д"), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу ("е"), сільськогосподарський товаровиробник ("ж"), громадські організації інвалідів та їх підприємства ("з"), релігійні організації ("и")), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання ("ґ"), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів ("і"), будівлі промисловості ("є") тощо).

Підпункт "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, на який посилається представник позивача за зустрічним позовом як на підставу протиправності спірних податкових повідомлень-рішень, встановлює, що не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Відповідно до підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV зазначеного Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Визначення "виробники сільськогосподарської продукції", згідно зі змістом статті 1 Закону України "Про сільськогосподарський перепис" є тотожним поняттю, викладеному підпунктом 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 Податкового Кодексу України, та встановлює, що такими є юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

З аналізу вказаних норм права суд висновує, що для цілей застосування податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, звільняються від оподаткування таким податком споруди, які використовуються безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, незалежно від того, власником таких споруд є фізична чи юридична особа.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.06.2018 у справі №814/2040/16 та від 04.12.2018 у справі №649/593/16-а.

За змістом статті 1 Закону України "Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001-2004 років" від 18.01.2001 за №2238-ІІІ сільське господарство (сільськогосподарське виробництво) - вид господарської діяльності з виробництва продукції, яка пов`язана з біологічними процесами її вирощування, призначеної для споживання в сирому і переробленому вигляді та для використання на нехарчові цілі.

Отже, сільськогосподарським виробником є фізична або юридична особа, яка здійснює виробництво і самостійну переробку власно-виробленої продукції рослинництва і сільськогосподарської продукції незалежно від її подальшої долі (використання у власному господарстві або реалізації.

Надаючи оцінку доводам представника позивача за зустрічним позовом про те, що положення підпункту "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, які, як вважає представник ОСОБА_2 не вимагають безпосереднього використання нерухомості товаровиробником сільськогосподарської продукції, суд виходить з наступних міркувань.

Відповідно до підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України (в редакції, яка діяла до 1 січня 2019 року) не є об`єктом оподаткування: будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

У свою чергу, Законом України від 23.11.2018 №2628-VIII, який набрав чинності 01.01.2019, внесено зміни до ПК України й підпункт «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України викладено в такій редакції: «не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку».

Отже, правовою підставою для застосування до особи пільги зі сплати податку на нерухоме майно у вигляді звільнення від його сплати є сукупність трьох умов, а саме - (1)правовий статус будівлі сільськогосподарського призначення; (2)власником майна є сільгоспвиробник та (3) відповідна нерухомість безпосереднє використовується власником (без здачі в оренду лізинг, позичку) в залежності від періоду застосування.

Водночас, екстраполюючи викладене на спірні правовідносини, суд звертає увагу на те, що позивач за зустрічним позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, серед іншого, зазначає, що він є керівником фермерського господарства «Періг», тобто здійснює сільськогосподарську діяльність (товаровиробництво) через утворену ним юридичну особу, яка, у свою чергу, використовує спірні об`єкти нерухомості у межах провадження сільськогосподарської діяльності.

Разом із тим, суд вказує на те, що позивач за зустрічним позовом не надав жодних доказів фактичного використання відповідних об`єктів нежитлової нерухомості саме фермерським господарством «Періг» у сільськогосподарській діяльності. Крім того, позивач як засновник та керівник згаданої юридичної особи не надав жодних доказів передачі таких об`єктів вказаному фермерському господарства та правових підстав використання такого майна у його діяльності.

Суд наголошує на тому, що ОСОБА_2 та фермерське господарство «Періг» є окремими та самостійними суб`єктами податкового обліку та відповідальності, що зумовлює необхідність розмежування можливості застосування пільг по сплаті податку на нерухоме майно згаданим фермерським господарством та позивачем. Положення підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України носять індивідуальний характер та поширюються саме на товаровиробника. Податкове законодавство не встановлює винятків, за яких аналізована пільга може поширюватися на керівника (засновника) юридичної особи, який є сільгоспвиробником. За таких обставин суд висновує про те, що ОСОБА_2 як фізична особа у межах спірних правовідносин не є товаровиробником сільськогосподарської продукції.

Як наслідок, суд відхиляє аргументи представника позивача за зустрічним позовом про те, що положення підпункту "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не вимагають безпосереднього використання нерухомості товаровиробником сільськогосподарської продукції, оскільки, як з`ясував суд, позивач не є товаровиробником сільськогосподарської продукції, а тому такий аргумент представника позивача за зустрічним позовом не впливає на оцінку оскаржуваних рішень податкового органу.

Надаючи оцінку аргументам представника позивача за зустрічним позовом про допущення Довжанською сільською радою процедурних порушень при прийнятті рішень щодо встановлення місцевих податків та зборів, суд виходить з наступного.

Рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, за загальним правилом, не можна визнати неправомірними якщо вони ґрунтуються на законі, чинному на момент прийняття відповідного рішення таким суб`єктом.

Відповідний висновок ґрунтується на положеннях статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 12.3. статті 12 ПК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (підпункт 12.3.1. пункту 12.3 статті 12 ПК України). Суд визнає, що при прийнятті спірних актів індивідуальної дії, податковий орган, як суб`єкт виконавчої влади, застосував чинне рішення органу місцевого самоврядування

Слід звернути увагу на те, що предметом оскарження у цій справі є виключно податкові повідомлення-рішення відповідача за зустрічним позовом, прийняті ним на виконання своїх функцій шляхом реалізації повноважень, передбачених підпунктом 20.1.18 пункту 20.1 статті 20 та підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України щодо визначення податкового зобов`язання.

У свою чергу, правомірність рішень органу місцевого самоврядування, на підставі яких оскаржувані податкові повідомлення-рішення приймалися, не є предметом судового дослідження.

Згідно з частиною 1 статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі « 41/74 Yvonne Van Duyn vs Home Office» зазначено, що принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи можуть покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть коли вони закріплені в нормативному акті, який взагалі не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом відповідальності держави, котрий полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для уникнення відповідальності. Якщо держава затвердила певну правову концепцію, якою в описаному випадку є стабільність податкового законодавства, то вона чинить протиправно, коли відступає від заявленої поведінки або політики, оскільки погодження такої політики (поведінки) дало підстави для виникнення обґрунтованих очікувань в осіб щодо її дотримання державою чи органом публічної влади.

Між тим, у вимірі спірної правової ситуації суд констатує, що позивач за зустрічним позовом не скористався правом звернення до суду з позовом про оскарження рішень органу місцевого самоврядування, якими керувався відповідач за зустрічним позовом, приймаючи спірні податкові повідомлення-рішення.

Вирішуючи справу, що розглядається, необхідно зазначити про принцип диспозитивності, детермінований частиною 2 статті 9 КАС України, який полягає у тому, що суд повинен вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Отже, суд зв`язаний предметом і розміром заявлених вимог, а враховуючи те, що позивач за зустрічним позовом ставить під сумнів правомірність податкових повідомлень-рішень, при цьому не ставить питання про скасування нормативно-правового акту, а також не визначає належний суб`єктивний склад відповідачів, суд позбавлений можливості відновити порушене право позивача (якщо це буде доведено) в межах цієї конкретної справи.

За наведених обставин суд відхиляє доводи представника позивача за зустрічним позовом про те, що процедурні порушення прийняття рішень органом місцевого самоврядування є підставою для скасування спірних рішень контролюючого органу про нарахування відповідного податку.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 15.05.2019 по справі №825/1496/17.

Суд вважає помилковим посилання представника Головного управління ДПС у Львівській області на те, що позивач за зустрічним позовом не звертався до контролюючого органу вищого рівня зі скаргою про перегляд оскаржуваних податкових повідомлень-рішень у відповідності до положень статті 56 ПК України, а також не звертався до Головного управління ДПС у Львівській області щодо проведення звірки стосовно об`єктів оподаткування податком на майно у відповідності до підпункту 266.7.3 пункту 266.7 статті 266 ПК України, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до пункту 56.1 статті 56 ПК України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Згідно з пунктом 56.2 статті 56 ПК України у разі якщо платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов`язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених згаданим Кодексом або іншими законами України, такий платник має право звернутися із скаргою про перегляд цього рішення до контролюючого органу вищого рівня.

Абзацом 3 пункту 56.18 статті 56 ПК України встановлено, що процедура адміністративного оскарження вважається досудовим порядком вирішення спору.

Аналізуючи вказані доводи представника позивача за первісним позовом, суд звертає увагу на те, що адміністративне оскарження - це комплексний правовий інститут, який містить сукупність правових норм, що регулюють суспільні відносини, які виникають у зв`язку із реалізацією фізичною чи юридичною особою права на оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень шляхом подання скарги до органу (його посадової особи), що уповноважений(уповноважена) здійснювати їх розгляд та вирішення. Більше того, адміністративне оскарження за своєю правовою природою є формою юридичного захисту особи у відносинах з публічною адміністрацією, стосується контролю правомірності адміністративних актів суб`єктів публічного адміністрування і має несудовий характер, та не замінює, як і не виключає права, зокрема, ОСОБА_2 , на судове оскарження рішення адміністративного органу чи посадової особи.

Тобто адміністративне оскарження є процесуальною формою звернення відповідного суб`єкта, у тому числі, платника податків, до компетентного органу, яка дефінує правовий статус його учасників, форму ініціювання вказаної процедури, алгоритм дій її учасників тощо. Інакше кажучи, адміністративне оскарження не наділяється матеріально-правовим змістовим навантаженням та не є показником якості оскаржуваного рішення, тому не використання позасудової процедури врегулювання спору не свідчить про правомірність спірних податкових повідомлень-рішень.

Окрім цього, визначальним є також те, що звернення платника податків зі скаргою на підставі статті 56 ПК України є його правом, а не обов`язком. Як наслідок, суд вважає, що особа не може зазнавати негативних наслідків у разі не реалізації свого права. З аналогічних мотивів суд відхиляє аргументи представника Головного управління ДПС у Львівській області про не проведення звірки щодо об`єктів оподаткування податком на майно згідно з підпунктом 266.7.3 пункту 266.7 статті 266 ПК України, за текстом якого платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за своєю податковою адресою для проведення звірки даних щодо: об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності платника податку; розміру загальної площі об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності платника податку; права на користування пільгою із сплати податку; розміру ставки податку; нарахованої суми податку.

Застосовуючи буквальне тлумачення цитованої правової норми, суд дійшов висновку, що відповідне звернення є правом платника податків, а тому не подання вказаної заяви не свідчить про правомірність прийнятих контролюючим органом рішень.

Суд критично оцінює твердження представника відповідача за зустрічним позовом про те, що на відповідача за первісним позовом не поширюється пільга, встановлена підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, оскільки вона не стосується фізичних осіб, а надається виключно підприємствам, зважаючи на наступне.

Так, згаданим підпунктом ПК України встановлено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. При цьому застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі, якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з урахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 17.02.2020 у справі №820/3556/17.

Отже, суд дійшов висновку, що в аналізованій частині позиція представника Головного управління ДПС у Львівській області зумовлена довільним трактуванням нормативного регулювання спірних правовідносин.

Між тим, суд акцентує увагу на тому, що представник позивача за зустрічним позовом не обґрунтовує протиправність рішень органу податкового управління тим, що на ОСОБА_2 поширюються положення підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України. Як наслідок, суд висновує про те, що помилкова інтерпретація представником відповідача за зустрічним позовом приписів ПК України не впливає на правильність вирішення спору по суті.

Суд відхиляє посилання представника позивача за зустрічним позовом на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24.04.2020 у справі №540/2206/19, зважаючи на те, що предметом судового дослідження у вказаній справі було те, чи може фізична особа (позивач у справі №540/2206/19) вважатися сільськогосподарським товаровиробником, на якого поширюється пільга, передбачена підпунктом "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України. Натомість у справі, яка розглядається, спірним було питання обов`язковості використання (експлуатації) товаровиробником відповідних будівель (споруд) у сільськогосподарській діяльності як передумови для застосування пільги, встановленої підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

За наведених обставин суд дійшов висновку про правомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, а саме: №604086-13 від 10.11.2017, №0-1317 від 10.05.2018, №0-1317 від 10.05.2018, №0-1317 від 25.03.2019, №0-1317 від 25.03.2019, які стосуються податкових зобов`язань ОСОБА_2 зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки з об`єктів нежитлової нерухомості.

Суд відхиляє доводи представника позивача за зустрічним позовом про протиправність податкового повідомлення-рішення №1532-13 від 21.04.2017, оскільки предметом доказування за зустрічним позовом ОСОБА_2 може бути правомірність лише тих рішень контролюючого органу, які стали підставою для виникнення податкового боргу. Натомість суд з`ясував, що згідно з довідкою про податкову заборгованість від 28.05.2020 №4516/9/53.9-06 сума податкового зобов`язання визначена у податковому повідомленні-рішенні №1532-13 від 21.04.2017 не включена до складу податкового боргу, про стягнення якого звернулося Головне управління ДПС у Львівській області з первісним позовом.Тому у задоволенні позову у цій частині необхідно відмовити повністю.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що зустрічний позов необхідно задовольнити частково у частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, якими нараховано податкові зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки з об`єктів житлової нерухомості, а у задоволенні іншої частини позовних вимог за зустрічним позовом необхідно відмовити повністю.

У зв`язку з цим, первісний позов слід задовольнити частково та стягнути податковий борг, обчислений з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки з об`єктів нежитлової нерухомості у розмірі 28625,17 грн. У задоволенні іншої частини первісного позову необхідно відмовити повністю.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не розподіляються, оскільки позивач за зустрічним позовом звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 6, 9, 73-76, 242, 243, 244, 245 КАС України, суд

в и р і ш и в:

1. зустрічний позов ОСОБА_2 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень- рішень задовольнити частково.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області №0-1317 від 10.05.2018 та №0-1317 від 25.03.2019.

3. У задоволенні решти позовних вимог за зустрічним позовом відмовити повністю.

4. Первісний позов Головного управління ДПС у Львівській області до ОСОБА_2 про стягнення податкового боргу задовольнити частково.

5. Стягнути з ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 до бюджету податковий борг у розмірі 28625 (двадцять вісім тисяч шістсот двадцять п`ять)грн. 17 коп.

6. У задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом відмовити повністю.

7. Судові витрати між сторонами не розподіляються.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення суду складене 31 грудня 2021 року.

Суддя А.Г. Гулик