Справа № 300/3178/21
Суддя: Григорук О.Б.
Дата ухвалення: 2022-01-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"05" січня 2022 р. справа № 300/3178/21
м. Івано-Франківськ
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій щодо відмови в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з установленням втрати 15% працездатності, пов`язаної з захистом Батьківщини та зобов`язання призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку з установленням втрати 15% працездатності, пов`язаної з захистом Батьківщини, відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975.
Позовні вимоги мотивовані протиправністю пункту 31 рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначення і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленого протоколом про відмову у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги №26 від 18.02.2021, з підстав, що військові лікарські комісії Міністерства оборони України неправомірно встановили умови поранення позивача - пов`язане з проходженням військової служби, замість поранення пов`язане із захистом Батьківщини. Крім того, зазначено, що внаслідок неправомірного встановлення умов поранення, позивач був позбавлений можливості звернутися у тримісячний термін до МСЕК після звільнення з військової служби, оскільки звертався до підрозділу Міністерства оборони України 16 Регіональної військово-лікарської комісії (надалі також - ВЛК) щодо зміни умов поранення. 07.09.2020 відповідно до витягу з протоколу засідання 16 Регіональної ВЛК Міністерства оборони України №203 постанову ВЛК ВМКЦ Західного регіону по довідці №669/3 від 11.12.2019 про причинний зв`язок було відмінено та встановлено - поранення так, пов`язане із захистом Батьківщини. В подальшому позивач звернувся до комісії МСЕК Івано-Франківської області, якою 10.11.2020 було встановлено втрату 15% працездатності внаслідок поранення пов`язаного із захистом Батьківщини. Аргументовано, що внаслідок неправомірного встановлення умов поранення 08.12.2020, позивач звернувся до відповідача з заявою призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з установленням втрати 15% працездатності пов`язаної і захистом Батьківщини, з пропуском встановленого тримісячного строку на призначення і виплати одноразової грошової допомоги.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.07.2021 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Ухвалою суду від 13.09.2021 залучено Івано-Франківський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки до участі в справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.
Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 20.08.2021 (а.с.36, 39-46, 52-55). У відзиві представник Західного територіального юридичного відділу Міністерства оборони України зазначив, що протоколом №26 від 18.02.2021 відмовлено позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки ступінь втрати працездатності у позивача встановлена пізніше трьох місяців після звільнення з військової служби. Мотивовано, що пунктом 7 частини 2 статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та пунктом 7 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975, визначено термін для призначення та виплати одноразової грошової допомоги - три місяці між звільненням з військової служби та втратою працездатності, тому позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки 10.11.2020 позивачу встановлено ступінь втрати працездатності внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, а дата звільнення з військової служби 16.01.2020, тобто понад тримісячний термін після звільнення з військової служби. Крім цього, зазначено, що Міністерство оборони України відповідно до покладених на нього завдань та повноважень не установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв), а для проведення військово-лікарської експертизи створюються військова-лікарські комісії штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі). При цьому, зазначено, що позивач не погоджуючись з рішенням попередніх ВЛК мав можливість з 11.12.2019 звернутись до відповідної ВЛК щодо зміни умов його поранення. Крім наведеного, представник відповідача посилається на дискреційність повноважень відповідача щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги. Також, зазначено, що вимога про виплату відповідачем одноразової грошової допомоги є безпідставною, оскільки відповідач приймає рішення про призначення, або відмову в призначенні одноразової грошової допомоги, а в подальшому, в разі прийняття позитивного рішення перераховує кошти уповноваженому органу, в даному випадку Івано-Франківському обласному територіальному центру комплектування та соціальної підтримки, який видає наказ про виплату одноразової допомоги та перераховує кошти безпосередньо заявнику, з дотриманням процедури, передбаченої Порядком від 25.12.2013 №975 та Положенням, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 14.08.2014 №530. Представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову.
30.08.2021 до суду надійшла відповідь позивача на відзив, відповідно до якої позивач не погоджується з аргументами відповідача.
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, встановив наступне.
ОСОБА_1 в період з 04.08.2015 по 16.01.2020 проходив військову службу в підрозділах Міністерства Оборони України, має статус ветерана війни-учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 27.12.2016 та військовим квитком серії НОМЕР_2 .
Згідно витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) №11 від 16.01.2020 рядового за контрактом ОСОБА_1 , заступника командира бойової машини-навідника-оператора 9 механізованої роти 3-го механізованого батальйону, звільнено наказом командира 14 окремої механізованої бригади від 14.01.2020 №9-РС з військової служби в запас згідно підпункту "а" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у зв`язку із закінченням строку контракту). З 16.01.2020 позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_3 , знято з усіх видів забезпечення та направлено до Тисменицького районного військового комісаріату Івано-Франківської області для зарахування на військовий облік (а.с.13).
Згідно довідки №214/1 від 14.01.2020 позивач 04.10.2019 одержав вогнепальне осколкове наскрізне поранення нижньої третини лівого передпліччя, дотичне осколкове поранення верхньої третини лівого плеча. При обставинах: під час виконання бойового завдання в районі проведення операції Об`єднаних сил, внаслідок обстрілу з стрілецької зброї (а.с.12).
У відповідності до довідок військово-лікарської комісії №377 від 25.10.2019, №669/3 від 11.12.2019 поранення позивача так, пов`язане з проходженням військової служби (а.с.19, 20).
Відповідно до витягу з протоколу засідання 16 Регіональної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України №203 від 07.09.2020 постанову ВЛК ВМКЦ Західного регіону по довідці №669/3 від 11.12.2019 про причинний зв`язок було відмінено та встановлено - поранення так, пов`язане із захистом Батьківщини (а.с.21).
Згідно довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної придатності у відсотках серії АГ №0012039, виданої на підставі акта огляду МСЕК №1051 від 10.11.2020, ступінь втрати позивачем професійної працездатності у відсотках: п`ятнадцять (15%), поранення пов`язане із захистом Батьківщини (а.с.14).
У відповідності до пункту 31 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №26 від 18.02.2021 відмовлено позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги з підстав, що згідно з пунктом 7 частини другої статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (у редакції Закону України в 06.09.2018 №2522-УІІІ) передбачено виплату одноразової грошової допомоги у разі отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, а також особою, звільненою з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби. Заявника звільнено з військової служби 16.01.2020, а 10.11.2020 встановлено ступінь втрати працездатності внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, тобто понад тримісячний термін після звільнення з військової служби (а.с.17).
Позивач, вважаючи рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги протиправним, звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.
При вирішенні даного спору суд виходить з наступного нормативно-правового регулювання спірних правовідносин.
Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", статтею 41 якого визначено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Відповідно до частини першої статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Пунктом 7 частини другої статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, а також особою, звільненою з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби.
Згідно частини 2 статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини 9 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 2 статті 16-2 та пункту 9 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" Кабінет Міністрів України постановою від 25.12.2013 №975, затвердив Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (надалі також - Порядок №975).
Відповідно до пункту 7 Порядку №975 у разі часткової втрати працездатності без установлення інвалідності одноразова грошова допомога виплачується залежно від ступеня втрати працездатності, який установлюється медико-соціальною експертною комісією, у розмірі, що визначається у відсотках від: 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено ступінь втрати працездатності, - військовослужбовцю, який отримав поранення (контузію, травму або каліцтво), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, а також особі, звільненій з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби.
При цьому згідно з пунктом 3 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975, у разі встановлення ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Відповідно до положень пунктів 12-14 Порядку №975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).
Керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого обов`язково додаються документи, зазначені в пунктах 10 та 11 цього Порядку.
Розпорядник бюджетних коштів у місячний строк після надходження всіх зазначених документів приймає рішення про призначення одноразової грошової допомоги або про відмову в її призначенні, або про повернення документів на доопрацювання (у разі, коли документи подано не в повному обсязі, потребують уточнення чи подано не за належністю) і надсилає зазначене рішення разом з документами уповноваженому органу для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, а в разі відмови чи повернення документів на доопрацювання - для письмового повідомлення заявника з обґрунтуванням мотивів відмови чи повернення документів на доопрацювання.
Одноразова грошова допомога виплачується особі шляхом перерахування коштів уповноваженим органом на рахунок в установі банку, зазначений одержувачем виплати.
Правомірність оскаржуваного рішення відповідач обґрунтовує перевищенням визначеного законом часового проміжку між звільненням з військової служби та втратою працездатності, що не дає позивачу права на призначення та отримання одноразової грошової допомоги.
Суд, здійснивши перевірку рішення суб`єкта владних повноважень щодо відповідності критеріям правомірності, визначених частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 3 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України).
Так, довідкою про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної придатності у відсотках серії АГ №0012039, виданою на підставі акта огляду МСЕК №1051 від 10.11.2020 підтверджується, що ступінь втрати позивачем професійної працездатності у відсотках: п`ятнадцять (15%), поранення пов`язане із захистом Батьківщини (а.с.14).
Визначена довідкою медико-соціальної експертної комісії серії АГ №0012039 дата 10.11.2020 у розумінні пункту 3 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 вважається днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги, у разі його виникнення.
Зі змісту витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) №11 від 16.01.2020 судом встановлено, що рядового за контрактом ОСОБА_1 , заступника командира бойової машини-навідника-оператора 9 механізованої роти 3-го механізованого батальйону, звільнено наказом командира 14 окремої механізованої бригади від 14.01.2020 №9-РС з військової служби в запас згідно підпункту "а" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у зв`язку із закінченням строку контракту). З 16.01.2020 позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_3 , знято з усіх видів забезпечення та направлено до Тисменицького районного військового комісаріату Івано-Франківської області для зарахування на військовий облік (а.с.13).
З дня звільнення позивача з військової служби (16.01.2020) до дня встановлення позивачу ступеня втрати працездатності (10.11.2020) минуло понад три місяці, а тому позивач пропустив передбачений пунктом 7 частини 2 статті 16 Закону №2011-ХІІ, пунктом 7 Порядку №975, тримісячний строк.
Разом з тим, судом враховано, що нормативно-правовими актами, виданими Кабінетом Міністрів України, а саме: постановами КМУ №211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", №245 від 25.03.2020 "Деякі питання застосування обмежувальних протиепідемічних заходів, спрямованих на запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", №256 від 25.03.2020 "Деякі питання забезпечення трудових прав державних службовців, працівників державних органів, підприємств, установ та організацій на час встановлення карантину у зв`язку із загостренням ситуації, пов`язаної з поширенням випадків гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", №306 від 22.04.2020 "Про затвердження Порядку надання та повернення коштів, спрямованих на фінансування допомоги по частковому безробіттю на період карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", №392 від 20.05.2020 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів", №424 від 29.05.2020 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 р. 392" та рядом інших нормативно правових актів з березня 2020 року на всій території України запроваджено карантинні обмеження.
Суд встановив, що встановлення захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, його звільнення та проходження огляду МСЕК відбувались під час запровадження з березня 2020 року постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" на всій території України карантинних обмежень.
Суд зазначає, що із запровадження в березні 2020 року карантинних обмежень на всій території України було обмежено міжміське сполучення, обмежений рух громадського транспорту, змінено графіки та режими роботи багатьох державних установ. Введення карантинних обмежень також вплинуло на роботу медичних установ, в тому числі й органів МСЕК.
З огляду на викладене, настання обставин непереборної сили (введення карантину) обмежило позивача у можливості вчасно звернутись до органів МСЕК для зміни умов поранення, що, в свою чергу, призвело до встановлення йому ступеня втрати працездатності понад тримісячний строк після звільнення та, як наслідок, порушило право позивача на отримання відповідних сум одноразової грошової допомоги.
При цьому, суд зазначає, що протоколом засідання 16 Регіональної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України №203 від 07.09.2020 постанову ВЛК ВМКЦ Західного регіону по довідці №669/3 від 11.12.2019 про причинний зв`язок було відмінено та встановлено - поранення так, пов`язане із захистом Батьківщини (а.с.21).
Відтак, з незалежних від позивача причин він звернувся до медико-соціальної експертної комісії для встановлення ступня втрати працездатності пізніше ніж через три місяці після звільнення з військової служби, оскільки з 07.09.2020 постанову ВЛК ВМКЦ Західного регіону по довідці №669/3 від 11.12.2019 про причинний зв`язок було відмінено та встановлено - поранення так, пов`язане із захистом Батьківщини, згідно витягу з протоколу №203 від 07.09.2020.
За наведених обставин, суд приходить до висновку, що порушене право позивача на отримання відповідних сум одноразової грошової допомоги підлягає відновленню.
Таким чином, суд вважає, що в даному випадку рішення відповідача про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги позивачу з покликанням на наведені підстави не відповідає критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, визначеним частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Зважаючи на те, що позивачу в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням 10.11.2020 15% ступеня втрати працездатності внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, відмовлено рішенням Міністерства оборони України, оформленим Протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 18.02.2021 №26, і саме пунктом 31 вказаного рішення зумовлено для позивача негативні наслідки, суд приходить до висновку про його скасування.
Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99 та від 20.03.2002 № 5-рп/2002).
Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20.03.2002 №5-рп/2002).
Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
В даному випадку, рішення відповідача про відмову позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги з підстав встановлення ступеня втрати працездатності понад тримісячний термін після звільнення в контексті встановлених судом обставин не відповідає наведеним вище критеріям, а тому суд дійшов висновку про протиправність даного рішення.
Суд приходить до висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням 15% ступеня втрати працездатності відповідно до частини 2 статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в розмірі, визначеному пунктом 7 Порядку №975.
Щодо розподілу витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
У відзиві представник відповідача заперечив щодо підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу.
Частинами 1 та 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед інших, і витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами 1-3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частини 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Згідно частин 5, 6, 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.
Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, потребують дослідження на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 23 січня 2020 року у справі №300/941/19 вказав, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (саме така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі №816/2096/17).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", від 30.03.2004 у справі "Меріт проти України" заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Суд, дослідивши ордер про надання правової допомоги ІФ №099355 від 26.11.2020, договір про надання правової допомоги №08 від 26.11.2020, акт прийняття послуг від 29.06.2021, Додаток до договору від 26.11.2020 (а.с.22-27), встановив, що позивачем понесено витрати за послуги професійної правничої допомоги щодо звернення до суду з даним позовом вартістю 2000,00 грн.
Розмір понесених позивачем витрат в сумі 2000,00 грн. підтверджується належними та допустимими в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України доказами. Такий розмір є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг, а також ціною позову та значенням справи для сторони.
За таких обставин, 2000,00 грн. витрат позивача на правничу допомогу адвоката підтверджені належним чином. При цьому, вказана сума витрат є співмірною зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами та наданими послугами, часом, витраченим адвокатом на виконання робіт та надання послуг, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для сторони.
Таким чином, враховуючи вищенаведене слід стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000,00 гривень.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Визнати протиправним та скасувати пункт 31 рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №26 від 18.02.2021.
Зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням 15% ступеня втрати працездатності внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, відповідно до частини 2 статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в розмірі, визначеному пунктом 7 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Григорук О.Б.