Справа № 295/16208/21
Суддя: Лєдньов Д. М.
Дата ухвалення: 2022-01-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.01.2022 року м. Житомир

Суддя Богунського районного суду м. Житомира Лєдньов Д.М. розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Житомирській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому, вказуючи на протиправність дій інспектора поліції під час прийняття рішення про притягнення позивача до адміністративно відповідальності, просить скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, від 28.11.2021 року серії ЕАО № 5083885, якою його визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, як керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 28.11.2021 року на 86 кілометрі траси М06 під час зупинки працівниками поліції транспортного засобу, керування яким здійснювалось позивачем Іоаннісом Патріносом - громадянином Греції, на вимогу інспектора водієм надано посвідчення № НОМЕР_1 з терміном дії до 01.02.2031 року на право керування транспортним засобом категорії «В».

В подальшому, старшим сержантом поліції Пилипчуком В.П. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення з наведеним за змістом постанови висновком про відсутність у водія транспортного засобу посвідчення відповідної категорії на право керування транспортним засобом, що вбачає порушення вимог п. 2.1.а ПДР та містить склад правопорушення, визначений за ч.2 ст.126 КУпАП.

Позивач зауважує, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення допущено істотні порушення процесуальних прав особи, яка притягалась до відповідальності, внаслідок не виконання вимог закону щодо залучення перекладача.

Крім того, позивачем було пред`явлено посвідчення водія, виданого за установленим Директивою Європейського парламенту і Ради 2006/126/ЄС від 20.12.2006 року зразком.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Директиви держави-члени запроваджують національне посвідчення водія на основі зразка Співтовариства, установленого в додатку І, згідно з положеннями Директиви. Емблема на сторінці 1 зразка посвідчення водія Співтовариства містить розпізнавальний знак держави - члена, яка видає посвідчення.

Позивач звертає увагу, що 01.09.2017 року набула чинності у повному обсязі Угода про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, основною метою якої є імплементація законодавства та стандартів Європейського союзу.

На думку позивача, відповідна Угода, а також прийнята на її запровадження постанова Кабінету Міністрів України від 25.10.2017 року № 1106 «План заходів з виконання Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, серед яких є імплементація в законодавстві України положень Директиви Європейського парламенту і Ради 2006/126/ЄС від 20.12,2006 року, вказують на необхідність визнання виданих в країнах Європейського союзу посвідчень водія також на території України.

Ухвалою суду від 08.12.2021 року по справі відкрите спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що 28.11.2021 року позивач, керуючи транспортним засобом, порушив вимоги п. 9.8 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, згідно якого під час руху механічних транспортних засобів у світлу пору доби з метою позначення транспортного засобу, що рухається, з 1 жовтня по 1 травня на всіх механічних транспортних засобах поза населеними пунктами повинні бути ввімкнені денні ходові вогні, а в разі їх відсутності в конструкції транспортного засобу - ближнє світло фар.

Даний факт, за твердженням сторони, підтверджується рапортом інспектора роти № 4 батальйону управління патрульної поліції в Житомирській області ДПІІ старшого сержанта поліції Пилипчука Віталія Петровича.

Учасник вказує, що частиною другою етапі 126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за «Керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом. - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян».

При цьому, право органів Національної поліції перевіряти наявність посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а також поліс (поговору) обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка») кореспондується із обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред 'явити такі документита, та не пов`язується в обов`язковому порядку із супутніми обставинами вчинення будь-яких інших порушень.

Водій ОСОБА_1 пред`явив інспектору посвідчення водія НОМЕР_1 від 08.07.2019 року Грецької республіки.

Відповідач зазначає, що Положення про порядок видачі посвідчені, водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1993 р. № 340 (далі - Постанова КМУ №340) є обов`язковим для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та громадян України, іноземних громадян та осіб без громадянства, а згідно статті 16 КУпАГІ іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України, підлягають адміністративній відповідальності на загальних підставах з громадянами України.

Відповідно до вимог Постанови КіМУ № 340 особи, які тимчасово перебувають на території України, мають право на керування транспортними засобами за наявності міжнародного посвідчення водія та посвідчення водія іноземної держави, що не відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту, або у разі наявності посвідчення водія іноземної держави, що відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту.

Грецька республіка є договірною стороною Віденської Конвенції про дорожній рух 1968 року.

Частиною другою статті 41 Конвенції про дорожній рух встановлено, що договірні сторони будуть визнавати будь-яке національне водійське посвідчення, складене їх національною мовою або на одній з їх мов або, якщо воно не складене на такій мові, супроводжуване завіреним перекладом; будь-яке національне водійське посвідчення, що відповідає приписам Додатку 6 Конвенції.

Відтак однією з основних умов для визнання національного ведійського посвідчення відповідної країни Україною є відповідність його приписам Додатку 6 Конвенції.

Положеннями частини 6 додатку 6 Конвенції про дорожній рух встановлено, що всі записи, що вносяться до посвідчення, повинні виконуватися літерами латинського алфавіту. У разі використання інших букв ці записи повинні також транслітеруватись буквами латинського алфавіту.

Отже, з аналізу наданого позивачем посвідчення водія вбачаються невідповідності вимог відображених у Додатку 6 Конвенції, а саме: всупереч вимогам частини 6 додатку 6 Конвенції, всі записи, що внесенні до посвідчення не виконанні літерами латинського алфавіту.

Посвідчення водія іноземної держави, що не відповідає вимогам Конвенції про дорожній рух 1968 року, надає право на керування транспортними засобами на території України за умови наявності у водія міжнародного посвідчення водія.

У посвідченні водія № НОМЕР_1 від 08.07.2019 року Грецької республіки, яке пред`явив інспектору ОСОБА_1 та копію якого додано до позовної заяви, записи, що внесенні до посвідчення, не виконанні літерами латинського алфавіту, всі записи у даному документі зроблені національною мовою країни, що його видала, відсутнє дублювання латинськими літерами.

У відзиві також звернуто увагу, що під час розгляду справи позивач особисто зателефонував знайомій, яка йому допомагала при виникненні труднощів з перекладом. Позивач підтвердив, що йому зрозуміло його права та не висловив жодних клопотань чи заяв щодо необхідності скористатися ними, зокрема, і правом на перекладача.

Крім того, положеннями чинного законодавства не передбачено обов`язкового залучення до адміністративного провадження перекладача - у випадку, якщо таке провадження проводиться по відношенню до іноземного громадянина, за відсутності клопотання останнього.

Посилаючись на відповідні обставини, відповідач просить відмовити у задоволені позову.

Позивачем надано відповідь на відзив, в якому вказано, що інспектор роти № 4 Пилипчук В.П. безпідставно зупинив транспортний засіб позивача, у зв`язку з чим перевищив надані повноваження та порушив норму прямої дії, а саме ч. 2 ст. 19 Конституції України.

Так, транспортний засіб Позивача - Ford Focus, 2019 року випуску, на якому він рухався на момент зупинки, обладнаний світлодіодними ліхтарями денного світла (штатними денними ходовими вогнями), які передбачені конструкцією транспортного засобу, та які вмикаються автоматично одразу після ввімкнення замка запалювання.

Крім того, як видно з постанови від 28.11.2021 року серія ЕАО № 5083885, ТЗ Позивача було зупинено на 86 км. дороги М06, тобто в межах населеного пункту Кочерів.

Відповідно до п. 9.8. Правил дорожнього руху з 1 жовтня по 1 травня на всіх механічних транспортних засобах поза населеними пунктами повинні бути ввімкнені денні ходові вогні, а в разі їх відсутності в конструкції транспортного засобу - ближнє світло фар.

Такими чином, зупиняючи ТЗ Позивача з підстав порушення останнім п. 9.8. Правил дорожнього руху, патрульний поліцейський свідомо порушував вимоги п.1 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію».

Позивач звертає увагу на вимогах ст. 274 Кодексу України про адміністративні правопорушення, згідно яких перекладач призначається органом (посадовою особою), в провадженні якого перебуває справа про адміністративне правопорушення.

Додає, що у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свободі притягнення особи до адміністративної відповідальності розцінюється як "кримінальне обвинувачення", оскільки адміністративні правопорушення мають ознаки, притаманні "кримінальному обвинуваченню" у значенні ст. 6 Конвенції.

Допущенні інспектором патрульної поліції порушення при розгляді справи про адміністративне правопорушення фактично позбавили можливості здійснити повне, всебічне і об`єктивне з`ясування обставин справи, а отже досягти завдань провадження в справі про адміністративне правопорушення.

Сторона підтримує наведені позовні вимоги та просить задовольнити позов.

Судом встановлено наступні обставини.

За змістом постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 28.11.2021 року серії ЕАО № 5083885, позивач ОСОБА_1 у вказаний день о 10 год. 04 хв. на 86 км. а/д керував автомобілем марки «Форд», н.з. НОМЕР_3 , не маючи посвідчення водія відповідної категорії на право керування транспортним засобом.

Позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 126 КУпАП, застосоване адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн.

Оскільки заявлений позивачем позов грунтується на декількох юридичних факторах, кожному з них суд вважає необхідним надає окрему правову оцінку.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пункту 8 частини першої статті 23 Закону України "Про Національну поліцію" поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Відповідно до частини п`ятої статті 14 Закону України "Про дорожній рух" учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

За пунктом 1.3. Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року N 1306, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (пункт 1.9).

В силу положень статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають, в тому числі, справи про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, тощо. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

В розділі 2 ПДР України закріплено обов`язки і права водіїв механічних транспортних засобів.

Відповідно до пункту 2.1 ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

За приписами пункту 2.4 ПДР України на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені у пункті 2.1 ПДР України.

Аналогічні положення закріплені законодавцем також у статті 16 Закону України "Про дорожній рух" від 30 червня 1993 року N 3353-XII.

А саме, водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (стаття 16 Закону України "Про дорожній рух").

Виходячи з наведених вище правових норм право органів Національної поліції перевіряти наявність зазначених у пункті 2.1 ПДР України документів кореспондується із обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи.

Частиною першою статті 126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка") у вигляді накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З аналізу вищенаведених норм вбачається, що згідно законодавства України на вимогу поліцейського, водій транспортного засобу зобов`язаний пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб.

З досліджених матеріалів справи слідує, що інспектором ініціювалась зупинка транспортного засобу з метою встановлення та перевірки обставин щодо належного режиму роботи світлових приладів автомобіля, яким керував позивач. Вказане не заперечується учасниками.

Пред`явлення посвідчення водія, відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка") покладається в обов`язок водія, а фактична недоведеність вчинення будь-якого іншого правопорушення, не пов`язаного з пред`явленням наведених документів, але ознаки якого покладались працівником поліції в підставу зупинки транспортного засобу, не може бути достатнім самостійним обґрунтуванням щодо визнання постанови у справі про адміністративне правопорушення незаконною за умови, коли необхідні для перевірки документи не пред`являлись.

При цьому, слід звернути увагу, що позивачем пред`явлено посвідчення водія № НОМЕР_1 від 08.07.2019 року Грецької республіки.

Між сторонами виник спір, який полягає у вирішенні питання, чи надавало позивачу вказане посвідчення водія право на керування транспортними засобами територією України.

Відповідно до п.29.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306, водій механічного транспортного засобу, що прибуває до України з іншої країни, а також водій - громадянин України, який виїжджає за кордон, повинні мати: реєстраційні документи на транспортний засіб і посвідчення водія, що відповідають вимогам Конвенції про дорожній рух.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. На території України відповідно до Конвенції про дорожній рух діють національні та міжнародні посвідчення водія.

Згідно зі ст. 41 Конвенції про дорожній рух договірні сторони визнають: національне посвідчення водія, що відповідає приписам додатку 6 Конвенції; міжнародне посвідчення водія, що відповідає приписам додатку 7 Конвенції за умови, що воно пред`являється разом з відповідним національним посвідченням водія.

Положеннями частини 6 додатку 6 Конвенції про дорожній рух встановлено, що всі записи, що вносяться до посвідчення, повинні виконуватися літерами латинського алфавіту. У разі використання інших букв ці записи повинні також транслітеруватись буквами латинського алфавіту.

З дослідженого судом копії посвідчення водія слідує, що відповідне посвідчення видане Грецької республікою, не має дублюючих записів літерами латинського алфавіту.

За таких обставин, інспектор поліції прийшов до вірного висновку щодо відсутності у водія посвідчення, яке надає право на керування транспортним засобом на території України.

З приводу зауважень позивача щодо необхідності врахування положень Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, в частині гармонізації законодавства в сфері транспорту, суд зазначає.

Відповідно до ст. 368 Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, ратифікованою із заявою Законом № 1678-VII від 16.09.2014, співробітництво між Сторонами має на меті сприяння реструктуризації та оновленню транспортного сектору України і поступовій гармонізації діючих стандартів та політики з існуючими в ЄС, зокрема шляхом впровадження заходів, викладених у Додатку XXXIІ до цієї Угоди, без шкоди для зобов`язань, що випливають з окремих транспортних угод, укладених між Сторонами. Реалізація зазначених заходів не суперечить правам та обов`язкам Сторін відповідно до міжнародних угод, учасницями яких вони є, або участі Сторін в міжнародних організаціях.

Згідно з Додатком ХХХІІ до глави 7 «Транспорт» розділу V «Економічне і галузеве співробітництво» Угоди Україна зобов`язується поступово наблизити своє законодавство до законодавства ЄС у наступні встановлені терміни: відносно Директиви Ради № 91/439/ЄЕС від 29 липня 1991 року про посвідчення водія в частині введення категорій посвідчень водія (ст. 3) за графіком - протягом 3 років з дати набрання чинності цією Угодою.

Положення ст. 3 Директиви Ради № 91/439/ЄЕС від 29 липня 1991 року про посвідчення водія встановлювали єдині вимоги до категорій посвідчень водія як дозвільних документів взаємного визнання.

Оскільки до Директиви Ради 91/439/ЄЕС від 29 липня 1991 року про посвідчення водія неодноразово вносилися суттєві зміни і доповнення, для забезпечення ясності відповідні положення викладено в новій редакції, що знайшли відтворення у Директиві Європейського парламенту і ради 2006/126/ЄС від 20 грудня 2006 року про посвідчення водія.

У своїй постанові від 25 жовтня 2017 р. N 1106 «План заходів

з виконання Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони» Кабінету Міністрів України на виконання взятих за ст. 368 Угоди про асоціацію зобов`язань, відповідно до додатку XXXII Директиви 2006/126/ЄС як оновленої Директиви Ради 91/439/ЄЕС, встановив необхідність розроблення нормативно-правової бази для забезпечення видачі єдиного типового посвідчення водія, що відповідає європейським вимогам та підвищення рівня його захисту від підробок (п.1801 постанови).

З аналізу наведених норм слід дійти висновку, що за ратифікованою угодою та виданими на її реалізацію нормативних актів підзаконної дії Україна взяла зобов`язання досягти єдиних принципів та підходів до порядку видачі посвідчень водія та їх зразків.

Процедура відповідної уніфікації є вимогою в рамках внутрішнього законодавства та не пов`язана із закріпленою іншими нормативними актами - Законом України «Про дорожній рух», Правилами дорожнього руху, що діють у взаємній кореспонденції з положеннями Конвенції про дорожній рух, вимогою в частині визначення переліку та зразку документів, які повинен мати водій транспортного засобу.

Згідно зі ст.268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі.

За положеннями ст. 274 КУпАП перекладач призначається органом (посадовою особою), в провадженні якого перебуває справа про адміністративне правопорушення.

Перекладач зобов`язаний з`явитися на виклик органу (посадової особи) і зробити повно й точно доручений йому переклад.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод право кожного обвинуваченого на переклад мовою, якою володіє особа, розглядається як невід`ємна складова права на захист (параграф 3 ст. 6 Конвенції).

Право на допомогу перекладача є однією зі складових прав обвинуваченого на захист, у контексті дотримання права на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Презумпція вини покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

На здійснений адвокатом Таргонським М.М., який представляє інтереси позивача, запит щодо витребування доказів, Управлінням патрульної поліції в Житомирській області повідомлено про те, що відеозаписи, зроблені в період часу з 10-00 год. до 10-30 год. 28.11.2021 року відсутні у зв`язку з виходом з ладу нагрудного відео реєстратора, який був закріплений на форменному одязі інспектора.

Вказані обставини позбавляють суд можливості перевірити на належному та безсумнівному рівні зауваження відповідача про дійсне ознайомлення позивача з передбаченими ст.268 КУпАП правами, висловлене твердження щодо розуміння таких прав, відсутності заяв та клопотань, в тому числі щодо залучення перекладача. Відповідачем не доведено, що на час вирішення платня про накладення адміністративного стягнення позивач взагалі розумів внаслідок яких саме протиправних дій його піддано адміністративному впливу.

Відповідно ст. 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Суд погоджується з доводами позивача про суттєві процесуальні порушення, які, не узгоджуються з цілями адміністративного провадження.

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи).

У відповідності до ч.1 ст. 38 КУпАП адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через два місяці з дня його виявлення, за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді).

Приймаючи до уваги вищенаведене, суд вважає необхідним скасувати постанову, як винесену без дотримання вимог, визначених чинним законодавством, справу направити на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 77, 90, 241-256, 271, 286 КАС України, ст. ст. 33. 38, 126, 247, 268, 274, 286 КУпАП, суд, -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ЕАО № 5083885 від 28.11.2021 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 скасувати.

Справу направити на новий розгляд.

Стягнути з Управління патрульної поліції у Житомирській області Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 250,00 грн. пропорційно до задоволених вимог.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: Д.М.Лєдньов