Справа № 420/18759/21
Суддя: Вовченко О.А.
Дата ухвалення: 2022-01-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Вовченко O.A.,

секретар судового засідання Іщенко С.О.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Пашаєва Г.В. (згідно витягу),

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 19 березня 2021 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, в якій позивач просить суд:

1. Визнати протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури (у минулому - прокуратури Одеської області), яка є правонаступником прокуратури Одеської області, щодо неналежного розрахунку з позивачем ОСОБА_1 , а саме невиплати йому частини заробітної плати - посадового окладу, визначеного за ч. 3 ст. 81 ЗУ «Про прокуратуру», за період з 01.07.2015 до 14.03.2021;

2. Зобов`язати відповідача сплатити на користь позивача ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 1072310 (один мільйон сімдесят дві тисячі триста десять) гривень 00 копійок.

Ухвалою від 12 жовтня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 , відкрито провадження у адміністративній справі та визначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження з викликом учасників процесу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилаючись на ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» у редакції, чинній з 26.10.2014 по 31.12.2016 та з 01.01.2017, на Закон України №79-VIII від 28.12.2014 та на рішення Конституційного Суду України №6-р/2020 від 06.03.2020 зазначає, що розміри нарахованих йому сум під час роботи в органах прокуратури та після звільнення з них з 01.07.2015 по 05.04.2021 не відповідали сумі заробітної плати прокурора, передбаченої ст.81 Закону України «Про прокуратуру» та що різниця між фактично нарахованим посадовим окладом та посадовим окладом, який повинен бути позивачу нарахованим становить 10723100,00 грн.

29 жовтня 2021 року до суду від відповідача за вх. №ЕП/29723/21 надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що позовні вимоги позивача є безпідставними, а доводи про порушення прав позивача є передчасними. Вказано, що положення п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697 зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Зазначено, що рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання ліпне для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, та не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення. Тобто з 26.03.2020 оплата праці регулюється нормою статті 81 Закону України «Про прокуратуру», яка не підлягає застосовуванню до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення, а доводи щодо можливості застосування зазначеного рішення Конституційного Суду України до наявних спірних правовідносин щодо нарахування і виплати позивачу заробітної плати з 01.07.2015 - є необгрунтованими і передчасними.

У відзиві на позов також вказано, що Закон № 1697 (із змінами внесеними Законом № 113), а не Бюджетний кодекс України (норма якого визнана неконституційною), передбачає оплату праці працівників регіональних прокуратур та місцевих прокуратур відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України (постанова Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505). Отже є необгрунтованими доводи позову про те, що прокуратурою Одеської області допущено протиправну бездіяльність, порушень прав позивача на оплату праці при здійсненні нарахувань і виплати заробітної плати в період з 01.07.2015 по 14.03.2021 не має, у зв`язку із чим підстави для задоволення позову відсутні.

25 листопада 2021 року ухвалою суду клопотання позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «EasyCon» - задоволено та визначено судові засідання по справі № 420/18759/21 здійснювати в режимі відеоконференції поза межами суду за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon» (https://vkz.court.gov.ua - «EasyCon»).

До суду від позивача 06 грудня 2021 року за вх. №ЕП/34716/21 надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначає, що вважає позицію відповідача, викладену у відзиві, необґрунтованою.

Ухвалою суду від 06 грудня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу №420/18759/21 до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував.

Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї доказами, відзивом на позовну заяву та відповіддю на відзив, дослідивши обставини, якими сторони обґрунтовуються вимоги та перевіривши їх наданими з боку учасників справи доказами, судом встановлено наступне.

Відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с.34-39), ОСОБА_1 з 15.10.2014 обіймав різні посади в прокуратурі Одеської області.

Зокрема, позивач 15.10.2014 наказом №2465к прокуратури Одеської області (а.с.40) був призначений на посаду прокурора прокуратури Малиновського району м.Одеси в порядку переведення з органів прокуратури Донецької області.

Наказом Одеської обласної прокуратури №467к від 12.03.2021 (а.с.42) переведено прокурора Одеської місцевої прокуратури №2 Одеської області ОСОБА_1 на посаду прокурора Малиновської окружної прокуратури міста Одеси Одеської області з 15 березня 2021 року.

01 квітня 2021 року ОСОБА_1 наказом Одеської обласної прокуратури №848к звільнено з посади прокурора Малиновської окружної прокуратури міста Одеси Одеської області та з органів прокуратури з 05 квітня 2021 за власним бажанням відповідно до п.7 ч. ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» (а.с.43).

Вирішуючи спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

15 липня 2015 року набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14 жовтня 2014 року.

За приписами статті 81 Закону України «Про прокуратуру» заробітна плата прокурорів регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Відповідно до ч.3, ч.4 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» (у первісній редакції) посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених Законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат. Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом: 1) прокурора регіональної прокуратури - 1,2; 2) прокурора Генеральної прокуратури України - 1,3.

Відповідно до ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції, чинній з 01.01.2017) посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Частиною 9 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до частини 2 статті 8 Закону України «Про оплату праці» (далі - Закон №108/95-ВР) умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно статті 13 зазначеного Закону оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Частинами 1 та 2 статті 23 Бюджетного кодексу України передбачено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах бюджетних асигнувань на заробітну плату (грошове забезпечення), затверджених для бюджетних установ у кошторисах.

За приписами статті 89 Закону України «Про прокуратуру»:

- у первісній редакції: функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України:

- у редакції Закону № 113-IX від 19.09.2019 - фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законодавством, у тому числі у випадках, передбачених міжнародними договорами України або проектами міжнародної технічної допомоги, зареєстрованими в установленому порядку.

Згідно статті 90 вказаного Закону:

- у первісній редакції: фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

- у редакції Закону № 1798-VIII від 21.12.2016: прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Відповідно до пункту 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» норми і положення, зокрема, статті 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів.

Згідно з п.25 Закону України від 28.12.2014 № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», статті 81, частин шістнадцятої, сімнадцятої, вісімнадцятої статті 86, пунктів 13, 14 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України від 14 жовтня 2014 року «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Закон України від 28 грудня 2014 року №80-VIII та Закон України від 28.12.2014 № 79-VIII прийняті пізніше Закону України 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру», а тому з 2015 році норми і положення Закону України «Про прокуратуру» щодо заробітної плати прокурора застосовувалися у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а не статтею 81 цього Закону.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №807/1171/16.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати працівників органів прокуратури» визначено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури.

В той же час, рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України передбачено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Водночас, як частиною другою статті 152 Конституції України, так і частиною першою статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

У Рішенні від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Відтак, враховуючи викладене, дія окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, згідно рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18), втратила чинність 26 березня 2020 року.

На підставі викладеного суд доходить висновку, що позивачу правомірно нараховувався та виплачувався посадовий оклад за період з 01 липня 2015 року по 26 березня 2020 року, розмір якого обчислювався відповідно до постанови Кабінету Міністрів України.

Отже, суд доходить висновку, що вимоги позивача в частині визнання протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури (у минулому - прокуратури Одеської області), яка є правонаступником прокуратури Одеської області, щодо неналежного розрахунку з позивачем ОСОБА_1 , а саме невиплати йому частини заробітної плати - посадового окладу, визначеного за ч. 3 ст. 81 ЗУ «Про прокуратуру», за період з 01.07.2015 до 26.03.2020 та стягнення матеріальної шкоди за вказаний період задоволенню не підлягають.

Щодо вимог позивача про визнання протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури (у минулому - прокуратури Одеської області), яка є правонаступником прокуратури Одеської області, щодо неналежного розрахунку з позивачем ОСОБА_1 , а саме невиплати йому частини заробітної плати - посадового окладу, визначеного за ч. 3 ст. 81 ЗУ «Про прокуратуру», за період з 26 березня 2020 року по 14 березня 2021 року та стягнення матеріальної шкоди за вказаний період, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-ІХ від 19.09.2019 (далі - Закон №113-ІХ, набрав чинності 25.09.2019), до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.

Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.

За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Дія цього пункту не поширюється на випадок, передбачений підпунктом 4 пункту 21 цього розділу.

Згідно з пп. 4 п. 21 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ, установити, що з дня набрання чинності цим Законом: особи, які на день набрання чинності цим Законом займають адміністративні посади першого заступника Генерального прокурора, заступника Генерального прокурора, заступника Генерального прокурора - Головного військового прокурора, вважаються звільненими з указаних адміністративних посад. Дія цього пункту не поширюється на заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, а також на першого заступника і заступників Генерального прокурора, призначених на посаду після 30 серпня 2019 року.

Вищевказані норми Закону №113-ІХ неконституційними не визнавались.

Так, як вбачається з матеріалів справи, позивач працював в прокуратурі Одеської області до 15.03.2021 та наказом Одеської обласної прокуратури №467к від 12.03.2021 з 15.03.2021 переведений на посаду прокурора Малиновської окружної прокуратури міста Одеси Одеської області.

Таким чином, враховуючи те, що у період часу з 26 березня 2020 року по 14 березня 2021 року позивач працював у прокуратурі Одеської області, яка реорганізовувалась, а не у Одеській обласній прокуратурі, та у вказаний період посада позивача не належала до посад, передбачених підпунктом 4 пункту 21 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ, відтак і обчислення його заробітної плати правомірно здійснювалось у цей період відповідно до постанови Кабінету Міністрів України.

Отже, вимоги позивача в частині визнання протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури (у минулому - прокуратури Одеської області), яка є правонаступником прокуратури Одеської області, щодо неналежного розрахунку з позивачем ОСОБА_1 , а саме невиплати йому частини заробітної плати - посадового окладу, визначеного за ч. 3 ст. 81 ЗУ «Про прокуратуру», за період з 26 березня 2020 року по 14 березня 2021 року та стягнення матеріальної шкоди за вказаний період задоволенню не підлягають.

Решта доводів позивача висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1. ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 9, 139, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури (у минулому - прокуратури Одеської області), яка є правонаступником прокуратури Одеської області, щодо неналежного розрахунку з позивачем ОСОБА_1 , а саме невиплати йому частини заробітної плати - посадового окладу, визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», за період з 01.07.2015 до 14.03.2021 та зобов`язання відповідача сплатити на користь позивача ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 1072310 (один мільйон сімдесят дві тисячі триста десять) гривень 00 копійок - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 ).

Відповідач - Одеська обласна прокуратура (вул.Пушкінська, 3, м.Одеса, 65023, ).

Повний текст рішення складено та підписано 04.01.2022.

Суддя О.А. Вовченко