Справа № 460/2063/21
Суддя: Т.О. Комшелюк
Дата ухвалення: 2022-01-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

05 січня 2022 року м. Рівне №460/2063/21
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Комшелюк Т.О. за участю секретаря судового засідання Гоц О.П. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник не прибув,

відповідача: представник Довгалюк І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Фермерського господарства "АВВО-93"
доГоловного управління ДПС у Рівненській області
про визнання протиправними та скасування рішень, -
В С Т А Н О В И В:

Фермерське господарство «АВВО-93» (далі ФГ «АВВО-93», позивач) звернулося до суду з позовом до Головного управління ДПС у Рівненській області (далі ГУ ДПС у Рівненській області, відповідач), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 07 грудня 2020 року № 3 та № 3. На обґрунтування позову позивач зазначав, що висновок контролюючого органу про використання позивачем паливно-мастильних матеріалів не в господарській діяльності не відповідає дійсності та є помилковим, оскільки розрахунки відповідача ґрунтуються на нормах витрат паливно-мастильних матеріалів, що не відповідають реальним витратам, а також тому, що відповідачем не було виведено співвідношення між кількістю списаних паливно-мастильних матеріалів і обсягами виконаної транспортними і сільськогосподарськими машинами роботи. Зазначив, що недостовірні висновки акту перевірки щодо використання паливно-мастильних матеріалів призвели до неправильного застосування норм матеріального права, передбачених статтею 198 ПК України, на підставі якої контролюючий орган неправомірно збільшив позивачу податкові зобов`язання, що призвело до прийняття неправомірних податкових повідомлень-рішень про зменшення бюджетного відшкодування та від`ємного значення податку на додану вартість. На підставі наведеного, позивач просив позов задовольнити повністю.

Позиція відповідача щодо позовних вимог висловлена ним у відзиві на позовну заяву, відповідно до змісту якого він заперечує проти задоволення прозову. На обґрунтування своїх заперечень зазначав, що згідно з наказом Міністерством транспорту України від 10.02.1998 року № 43 затверджено Норми витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, із змінами і доповненнями. Вказує, що наданий до перевірки наказ № 2-к від 02.01.2020 та додаток № 1 від 01.2020 до наказу не містить розрахунків витрат паливно-мастильних матеріалів, не диференціює норми списання в залежності від виду транспортного засобу, моделі (модифікації) транспортного засобу та ін. Таким чином, проведеною перевіркою наданих до перевірки актів, журналів-ордерів по рахунку 203 «Пальне», відомостей на списання пального та інше, встановлено, що ФГ «АВВО-93» занижено податкові зобов`язання з ПДВ за рахунок не включення до бази оподаткування вартості дизельного палива, яке не було використано в господарській діяльності та відсутнє на залишках. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

29.03.2021 ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Справа перебувала у провадженні судді Гудими Н.С.

27.04.2021 ухвалою суду продовжений строк для подання відзиву на позов.

25.05.2021 ухвалою суду закрито підготовче провадження.

29.06.2021 ухвалою суду відкладено розгляд справи.

13.09.2021 ухвалою суду призначено нове судове засідання.

20.10.2021 ухвалою суду призначено наступне судове засідання.

23.11.2021 розпорядженням суду № 474 призначено повторний автоматизований розподіл справи.

25.11.2021 ухвалою суду справу прийнято до провадження судді Комшелюк Т.О.

01.12.2021 ухвалою суду закрито підготовче провадження.

13.12.2021 ухвалою суду відкладено судове засідання.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив такі обставини справи.

В період з 02.11.2020 року по 06.11.2020 року працівниками Головного управління ДПС у Рівненській області було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ФГ «АВВО-93» щодо дотримання податкового законодавства при декларуванні за вересень 2020 року від`ємного значення з податку на додану вартість, у тому числі заявленої суми бюджетного відшкодування.

За результатами такої перевірки був складений акт № 2778/17-00-07-03/22560136 від 13.11.2020 року, згідно висновків якого, встановлено порушення п. 189.1 ст. 189, п. 198.5 ст. 198, п. 200.1, п. 200.4 ст. 200 ПК України: завищено суму, яка підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку (рядок 20.2.1 декларації) на суму 64 750 грн., в т.ч. за серпень 2020 року на 22 940 грн. та за вересень 2020 року на 41 810 грн. та завищено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (рядок 21) за вересень 2020 року в сумі 20 635 грн. та в порушення п. 201.10 ст. 201 не зареєстровано у ЄРПН податкові накладні на суму ПДВ 85 385 гри., що тягне за собою накладення штрафу відповідно до ст. 120-1 ПК України.

Позивач подав заперечення на акт перевірки, проте, відповіддю № 11080/10/17-00-07-03 від 02.12.2020 року висновки акту перевірки залишені без змін.

На підставі акту перевірки ГУ ДПС у Рівненській області прийнято:

1. податкове повідомлення-рішення № 3 від 07.12.2020 року, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за серпень та за вересень 2020 року на загальну суму 64750грн та застосовано штрафні (фінансові) санкції (штраф) на загальну суму 32375грн.

2. податкове повідомлення-рішення № 3 від 07.12.2020 року, яким зменшено суму від`ємного значення податку на додану вартість в розмірі 20635грн.

Позивач оскаржив такі податкові повідомлення-рішення до ДПС України, яка рішенням № 3569/6/99-00-06-01-01-06 від 16.02.2021 року про результати розгляду скарги скаргу залишила без задоволення, а податкові повідомлення-рішення без змін.

Не погоджуючись з такими рішеннями суб`єкта владних повноважень позивач звернувся з даним позовом до суду.

Вирішаючи даний спір та надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд враховує наступне.

Як встановлено судом з акту перевірки, проведеною перевіркою наданих до перевірки актів наданих послуг, CMR, ТТН, журналів-ордерів по рахунку 203 «Пальне» та відомостей на списання пального встановлено, що ФГ «АВВО-93» занижено податкові зобов`язання з ПДВ за рахунок не включення до бази оподаткування вартості дизельного палива, яке не було використано в господарській діяльності.

Зокрема, згідно з Наказом ФГ «АВВО-93» № 2-к від 02.01.2020 року (та наданим додатком 1 від 02.01.2020 року до Наказу № 2-к від 02.01.2020 року) встановлено норми списання дизпалива з розрахунку 30л на 100км.

Згідно акту перевірки, списання палива і мастильних матеріалів здійснюється, виходячи з даних про пробіг автомобіля та норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998 року № 43, яким встановлено допустимі міри споживання ПММ для вантажних бортових автомобілів (таблиця А.6.1) на максимальному рівні 25,6 л/100км.

Оскільки встановлені позивачем норми списання дизпалива з розрахунку 30л/100км є вищими, ніж встановлені наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998 року № 43 (25,6 л/100км), то відповідач вважає, що витрати палива понад вищевказані норми є використанням даного палива не в господарській діяльності підприємства.

Суд не погоджується з такою позицією відповідача, оскільки, відповідно до вимог пункту 3.1 статті 3 ПК України, податкове законодавство України складається з Конституції України; цього Кодексу; Митного кодексу України та інших законів з питань митної справи у частині регулювання правовідносин, що виникають у зв`язку з оподаткуванням митом операцій з переміщення товарів через митний кордон України (далі - законами з питань митної справи); чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України і якими регулюються питання оподаткування; нормативно-правових актів, прийнятих на підставі та на виконання цього Кодексу та законів з питань митної справи; рішень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з питань місцевих податків та зборів, прийнятих за правилами, встановленими цим Кодексом.

Таким чином, вказаний наказ від 10.02.1998 року № 43 не може бути обов`язковим для визначення бази при обчисленні об`єкта оподаткування. Разом з тим, у загальних положеннях «Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті» визначено, що норми витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті призначені для планування потреби підприємств, організацій та установ (далі - підприємств) в паливно-мастильних матеріалах і контролю за їх витратами, ведення звітності, запровадження режиму економії і раціонального використання нафтопродуктів, а також можуть застосовуватись для розроблення питомих норм витрат палива.

Як зазначено у підпункті 2.1.5 пункту 2.1 розділу 2 «Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті», для нових моделей (модифікацій) автомобілів та автомобілів оригінальної конструкції, що не увійшли до цього документа, обладнання, що встановлюється на колісних транспортних засобах, технологічних машин і механізмів, автомобілів при виконанні спеціальної роботи або здійсненні перевезень в специфічних умовах експлуатації, виконанні технологічних операцій встановлюються тимчасові та тимчасові індивідуальні, базові, базові лінійні та диференційовані норми витрат палива з уточненням, за необхідності, коефіцієнтів їх коригування, які розробляються головним інститутом Міністерства інфраструктури України (далі - Міністерство) ДержавтотрансНДІпроектом за заявками заводів-виробників чи підприємств - власників автомобілів на договірних засадах (форма заявки на розроблення - згідно з додатком Е).

Тимчасові індивідуальні норми є чинними для конкретного підприємства (суб`єкта господарювання), що замовило їх розроблення для використання у період апробації в певному регіоні та умовах експлуатації транспортних засобів (обладнання), без права поширення на транспортні засоби (обладнання) інших підприємств, організацій (суб`єктів господарювання), у тому числі суб`єктів господарювання, які входять до складу однієї установи, відомства тощо. При цьому збираються дані щодо специфічних умов експлуатації техніки кожним підприємством (суб`єктом господарювання) в певних умовах для отримання статистично значимої кількості незалежних та неупереджених даних щодо апробації тимчасових індивідуальних норм залежно від всього розмаїття умов експлуатації, технічного стану техніки, особливостей її конструктивного виконання (комплектації) тощо.

Відповідачем не доведено, що «Норми витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті», визначені у 1998 році і переглянуті востаннє у 2012 році (згідно внесених змін), поширюються на автотранспортні засоби, якими користується позивач у власній господарській діяльності з урахуванням їх року випуску, специфічних умов експлуатації тощо.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 року у справі № 817/1429/16 судом зазначено про необґрунтованість висновків органу контролю щодо порушення платником податків вимог податкового законодавства внаслідок списання палива понад ліміти, визначені у нормах, оскільки зазначені норми не зареєстровані у Міністерстві юстиції України, у зв`язку з чим, не є нормативно-правовим актом у розумінні частини другої статті 117 Конституції України та не є джерелом права, яке застосовується судом згідно з статтею 7 Кодексу адміністративного судочинства України, і має виключно рекомендаційний характер при плануванні витрат палива з метою його раціонального використання.

Також, згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 08.09.2020 року по справі № 808/966/16, відсутність у такого акту обов`язкового характеру свідчать про можливість застосування його позивачем у своїй господарській діяльності на власний розсуд.

Отже, як зазначає Верховний Суд в постанові від 28.07.2020 року по справі № 826/13368/15, витрати на придбання паливно-мастильних матеріалів конкретного платника, що підлягають врахуванню при визначенні його оподатковуваного доходу, не обов`язково мають дорівнювати цим нормативам. А відтак відповідні витрати мають визнаватися на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II Податкового кодексу України (як того вимагає пункт 138.2 статті 138 цього Кодексу).

З врахуванням вищенаведеного, суд зазначає, що проведення будь-якої господарської операції підприємства фіксується та підтверджується первинними документами, на основі яких і ведеться облік. У свою чергу, відповідно до частини 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року № 996-ХІV на даних бухгалтерської звітності базуються фінансова, податкова та інші види звітності. Тобто первинні документи є основою і для податкового обліку.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена пунктом 1.2 статті 1, пунктом 2.1 статті 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 року за № 168/704, згідно якого, первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року № 996-ХІV (із змінами та доповненнями) встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Дія контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з пунктом 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за № 168/704, первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації") для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов`язкові реквізити; назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Відповідно до пункту 2.15 та пункту 2.16 вищевказаного Положення забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості, первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок, встановлений Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року № 996-ХІV (із змінами та доповненнями).

На підтвердження здійснення перевезень позивачем та формування витрат до суду надано, і судом досліджено: акти на списання пального за період серпень-вересень 2020 року; акти на виконання сільськогосподарських робіт за період серпень-вересень 2020 року, картки по автомобілях за період серпень-вересень 2020 року, акти здачі-приймання робіт за період серпень-вересень 2020 року, свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів, договори з постачання нафтопродуктів, видаткові накладні на постачання пального, товарно-транспортні накладні на постачання пального, платіжні доручення про оплату пального, товарно-транспортні накладні та CMR на підтвердження факту використання пального в господарській діяльності, податкові накладні з квитанціями про їх реєстрацію.

Враховуючи вищевикладене, позивачем надано документи, які заповнені у відповідності до чинного законодавства з обов`язковими реквізитами та підтверджують витрати палива. Автомобілі, на яких використовувалося пальне, перебувають на праві оренди та власності позивача, що підтверджує використання їх у господарській діяльності.

Щодо зазначення відповідачем в акті перевірки тієї обставини, що в актах списання палива не зазначено про транспортні засоби, на які списані дизпаливо, термін, за який виконано роботи, площа, на якій виконувалися роботи, то суд зазначає, що вказане не може саме по собі бути підтвердженням відсутності здійснення самої господарської операції в цілому, адже ступінь деталізації та опису актів списання ПММ чинним законодавством не встановлена, проте умовою для документального підтвердження господарської операції по придбанню/використанню в господарській діяльності/списанню, є належне документальне підтвердження сукупністю первинних документів, які мають необхідні реквізити, на підставі яких вбачається за можливе зробити висновок про доцільність/необхідність понесення таких витрат у власній господарській діяльності платника податків.

Крім того, в акті перевірки було встановлено використання придбаного позивачем пального в господарській діяльності більше допустимих норм, чим занижено податкові зобов`язання в сумі 65003,96грн (325019,79 х 20 %), в тому числі за серпень 2020 року на суму 33606,68грн, за вересень 2020 року на 31397,28грн. Проте, суд зазначає, що в акті перевірки не вказано, у який спосіб розраховано вартість пального в сумі 325019,79грн, яке, на думку відповідача, використане понад норму. Із цього слідує, що висновки і власні розрахунки відповідача про невикористання позивачем придбаних товарно-матеріальних цінностей (дизельного палива) в господарській діяльності не ґрунтуються на вимогах закону та вочевидь не можуть відповідати дійсності.

В той же час, в ході проведення перевірки контролюючим органом встановлено, що у актах позивача № 603 від 16.09.2020р. та № 604 від 17.092020р. вказані роботи з навантаження, вивезення та розкидання гною, при тому, що згідно даних бухгалтерського обліку (рахунків 20,28,63) первинних бухгалтерських документів відсутній залишок на початок періоду та придбання у поточному періоді гною.

Таким чином, під час перевірки не було документально підтверджено використання придбаного ФГ «Авво-93» пального в господарській діяльності, чим занижено податкові зобов`язання в сумі 20381грн (101905 х 20 %) в тому числі за серпень 2020 року на суму 9603грн, вересень 2020 року на суму 10778грн.

Суд погоджується із встановленим відповідачем порушення в цій частині з огляду на те, що позивач не надав жодного пояснення на обґрунтування даної господарської операції. Також позивач не надав жодних первинних бухгалтерських документів на підтвердження її здійснення, зокрема, облік залишків на початок періоду та документів на придбання у поточному періоді гною. Отже, використання пального позивачем у господарській діяльності з навантаження, вивезення та розкидання гною за серпень-вересень 2020 року не підтверджено належними та допустимими доказами.

За наведених обставин суд уважає, що податкове повідомлення-рішення № 3 від 07.12.2020 року форми «В1» в частині зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за серпень та за вересень 2020 року на суму 20381грн та застосування штрафних (фінансових) санкцій (штраф) на суму 10190,50грн є правомірним та скасуванню не належить.

Щодо податкового повідомлення-рішення № 3 від 07.12.2020 року, яким зменшено суму від`ємного значення податку на додану вартість в розмірі 20635грн, то судом встановлено, що на зменшення вказаної суми вплинула господарська операція позивача з навантаження, вивезення та розкидання гною у серпні вересні 2020 року. При цьому, оскільки вказана господарська операція не підтверджена первинними бухгалтерськими документами, про що наведено вище по тексту, то позивачем дійсно завищено від`ємне значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на суму 20635грн.

За наведених обставин, податкове повідомлення-рішення № 3 від 07.12.2020 року є правомірним та скасуванню не належить.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.».

Враховуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд уважає, що понесені позивачем витрати на придбання та використання у власній господарській діяльності дизпалива частково підтвердженні належними та допустимим доказами, тому частково спростовуються висновки акту перевірки про неправомірне завищення позивачем суми, яка підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника податку.

У статті 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовна заява є частково обґрунтованою, тому підлягає частковому задоволенню.

Частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При поданні позовної заяви, позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2270грн згідно платіжного доручення № 208 від 17.02.2021, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи. Ціна позову складає 117760грн, задоволено позовні вимоги на суму 66553,50грн, відмовлено на суму 51206,50грн. Отже, відсоток задоволених позовних вимог складає 56,52 %.

Таким чином, враховуючи вимоги ч. 3 ст. 139 КАС України, на користь позивача підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління ДПС у Рівненській області судовий збір в розмірі 1283грн.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Рівненській області від 07 грудня 2020 року форми «В1» № 3 в частині визначення суми завищення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 44369грн та 22184,50грн штрафних (фінансових) санкцій (штраф).

В задоволенні позовних вимог Фермерського господарства «АВВО-93» про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Рівненській області від 07 грудня 2020 року форми «В1» № 3 в частині визначення суми завищення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 20381грн та 10190,50грн штрафних (фінансових) санкцій (штраф), а також визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Рівненській області від 07 грудня 2020 року № 3 форми «В4» - відмовити.

Стягнути на користь Фермерського господарства «АВВО-93» судові витрати у вигляді судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Рівненській області в сумі 1283грн (одна тисяча двісті вісімдесят три гривні).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - Фермерське господарство "АВВО-93" (вул. Набережна, 34, с. Карпилівка, Рівненський район, Рівненська область, 35332. ЄДРПОУ/РНОКПП 22560136)

Відповідач - Головне управління ДПС у Рівненській області (вул. Відінська, 12, м. Рівне, 33023. ЄДРПОУ/РНОКПП 43142449)

Повний текст рішення складений 05 січня 2022 року

Суддя Т.О. Комшелюк