Справа № 400/4799/21
Суддя: Мороз А. О.
Дата ухвалення: 2022-01-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв.

05 січня 2022 р.справа № 400/4799/21

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мороза А.О., в спрощеному позовному провадженні без повідомленням сторін, розглянув адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідачіввідповідач 1: Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради, вул. Херсонське шосе, 48/8, м. Миколаїв, 54024, відповідач 2: начальник відділу інспекційної роботи Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради Сорока Олег Пилипович, вул. Херсонське шосе, 48/8, м. Миколаїв, 54028,

провизнання дій протиправними; скасування припису № 35 про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил від 14.06.21 р.; скасування постанови № 30 по справі про адміністративне правопорушення від 22.06.21 р.; відшкодування моральної шкоди в сумі 100 000 грн.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі - позивачка або ОСОБА_1 ) звернулась з позовом до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради (надалі - відповідач 1 або УДАБК) та начальника відділу інспекційної роботи УДАБК Сороки О.П. (надалі - відповідач 2), в якому, з урахуванням позовної заяви поданої на усунення недоліків (а. с. 48-60), просить суд:

1) визнати протиправними дії щодо складання припису та скасувати припис № 35 про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил від 14 червня 2021 р.;

2) визнати протиправними дії щодо складання постанови та скасувати постанову № 30 по справі про адміністративне правопорушення від 22 червня 2021 р.;

3) відшкодувати моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним: в червні 2021 р. відповідачі 1, 2 провели позапланову перевірку ОСОБА_1 на предмет дотримання вимог містобудівного законодавства, за наслідками якої зробили висновок про наявність порушень ст. 34 ч. 1 п. 1, ст. 39 ч. 8 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", п. 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. № 461 (надалі - Порядок № 461) та п. 13 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. № 466 (надалі - Порядок № 466).

Порушення наведених норм відповідачам вбачається в експлуатації позивачкою квартири, як нежитлового приміщення, для здійснення власної підприємницької діяльності, тобто не за цільовим призначенням, без прийняття її в експлуатацію.

На думку ОСОБА_1 , такий висновок зроблено не ґрунтується на приписах законодавства, що доводиться наступним:

- ст. 39 ч. 8 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" не встановлює відповідальності за використання квартири не за цільовим призначенням. Відповідальність за таке правопорушення передбачена лише ст. 150 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі - КУпАП), але справи про адміністративні правопорушення, передбачені цієї статтею, вправі розглядати адміністративні комісії при виконавчих органах міських рад, а не УДАБК;

- чинне законодавство не містить заборони на використання власного майна (квартири) в цілях підприємницької діяльності;

- позивачка не здійснювала жодних робіт (будівництво, реконструкція, переобладнання, тощо), які б потребували подальшого введення в експлуатацію об`єкту;

- раніше між позивачкою та Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області вже виникали спори з аналогічного приводу і рішеннями судів протиправні приписи та постанови, прийняті з тих самих підстав що і в даній справі, скасовувались;

- в частині доведення спричинення їй моральної шкоди, ОСОБА_1 пояснила, що незаконні дії відповідачів викликали у неї почуття безпорадності, призвели до нервування та зміни життєвих планів, спричинили шкоду підприємницькій діяльності.

Відповідач 1 подав відзив, в якому позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні. Як ним встановлено, ОСОБА_1 здійснює експлуатацію квартири АДРЕСА_2 , як нежитлового приміщення, для власної підприємницької діяльності. На думку відповідача 1, це є порушенням вимог ст. 39 ч. 8 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", якою встановлено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.

В наступному, відповідач 1 доповнив відзив тим, що ОСОБА_1 порушені вимоги п. 5.2. Порядку переведення житлових приміщень у нежитлові для розміщення об`єктів торгівлі, побутового обслуговування, громадського харчування, офісів у м. Миколаєві, затвердженого рішенням міської ради від 21 квітня 2011 № 5/14 (надалі - Порядок № 5/14), який містить заборону, аналогічну ст. 39 ч. 8 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Відповідач 2 відзиву не подав.

У відповіді на відзив відповідача 1 позивачка повторила доводи позовної заяви (а. с. 121-127).

Позовна заява залишалась без руху, у зв`язку з її невідповідністю вимогам Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАСУ) (а. с. 40-43).

Справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а. с. 72-73).

В ухвалі про відкриття провадження у справі сторонам було роз`яснено право клопотати про розгляд справи з проведенням судового засідання. Учасники справи таким правом не скористались.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до правовстановлюючих документів, ОСОБА_1 є власницею квартир АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 (а. с. 147-150).

24 травня 2021 р. УДАБК видало наказ про проведення позапланової перевірки № 125 та склало направлення для проведення позапланового заходу № 89 з приводу проведення перевірки виконання будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_6 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_2 (а. с. 94-95).

У період з 1 до 14 червня 2021 р. проведено позаплановий захід державного нагляду (контролю) щодо дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, результати якого оформлені актом від 14 червня 2021 р. № 59/2021 (надалі - Акт перевірки) (а. с. 96-102).

У розділі VIII "Опис виявлених порушень вимог законодавства" наведені наступні обставини, які надана така правова кваліфікація:

згідно з довідками КП "Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації" в 2009 р. було самочинно збудовано нежитлову прибудову літ. А загальною площею 23,3 м2, а квартири АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_2 об`єднані та переобладнанні в дві ізольовані квартири, а саме двокімнатну квартиру площею 61,5 м2 і однокімнатну квартиру площею 70,6 м2, яка використовується ОСОБА_1 як магазин "Брюки спідниці від українського виробника". Документи, які надають право на експлуатацію квартири під магазин, позивачка не надала, відповідно, позивачка здійснює експлуатацію житлової квартири АДРЕСА_2 як нежитлового приміщення для реалізації товару, тобто квартира експлуатується не за цільовим призначенням, що є порушенням ст. 34 ч. 1 п. 1, ст. 39 ч. 8 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", п. 12 Порядку № 461 і п. 13 Порядку № 466.

За наслідками перевірки, УДАБК склало:

- 14 червня 2021 р. припис № 35 про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил (надалі - Припис № 35), яким від ОСОБА_1 вимагається усунути виявлені порушення шляхом оформлення дозвільних документів на здійснення реконструкції квартири АДРЕСА_2 , змінивши її цільове призначення. Також Приписом № 35 заборонена експлуатація квартири АДРЕСА_2 до усунення порушень;

- 22 червня 2021 р. постанову № 30 по справі про адміністративне правопорушення (надалі - Постанова № 30), якою ОСОБА_1 визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 96 ч. 9 КУпАП і накладено штраф в розмірі 10 200 грн. (а. с. 103, 105).

Норми, на порушення яких посилається УДАБК закріплюють такі приписи:

- замовник має право виконувати будівельні роботи після подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України (ст. 34 ч. 1 п. 1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності");

- експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється (ст. 39 ч. 8 того ж закону та п. 12 Порядку № 461);

- повідомлення про початок виконання підготовчих робіт, повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, та повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) (далі - повідомлення), повідомлення про зміну даних у зазначених повідомленнях за формою згідно з додатками 1, 2 і 2-1 подається замовником (його уповноваженою особою) до відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю (п. 13 Порядку № 466).

Суд звертає увагу на те, що диспозиція наведених норм не передбачає в якості порушення та не містить заборони на експлуатацію квартири не за цільовим призначенням, а саме в якості нежитлового приміщення для підприємницької діяльності, тобто без переведення її до нежитлового фонду.

З приводу можливості використання підприємцем власного майна, в тому числі і нерухомого, саме для цілей підприємницької діяльності, слід зазначити наступне.

Цивільний кодекс України (надалі - ЦК України) у ст. 319 ч. 1 передбачає право кожного розпоряджатись своїм майном на власний розсуд.

Аналогічна норма щодо будинку (квартири) міститься в ст. 150 Житлового кодексу України (надалі - ЖК України).

Стаття 320 ЦК України закріплює право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

Випадки, які обмежують право власника житлового приміщення містяться в ст. 383 ЦК України та в ст. 6 ЖК України, в яких передбачено, що обмеження використання житла стосуються організації промислового виробництва або потреб промислового характеру.

Національне законодавство не містить визначення термінів "промислове виробництво" та "потреби промислового характеру".

Найбільш наближеним за змістовним наповненням є термін "процес промислового виробництва" під яким розуміється процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B "Добувна промисловість та розроблення кар`єрів", C "Переробна промисловість", D "Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря", E "Водопостачання; каналізація, поводження з відходами" та F "Будівництво" (Національний класифікатор України Класифікація видів економічної діяльності ДК 009:2010, затверджений наказом Держспоживстандарту України 11 жовтня 2010 р. № 457).

У постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2018 р. у справі № 524/7508/15-а зроблено такий правовий висновок:

"26. Наведені правові норми дають підстави дійти висновку про те, що власник квартири має право на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

27. Використання об`єкта власності обмежується мотивами незавдання шкоди правам, свободам та гідності інших громадян, інтересам суспільства. При цьому, право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності в порядку та з обмеженнями, встановленими законом, прямо закріплене статтею 320 Цивільного кодексу України." (рішення суду доступне в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/77537649).

Таким чином, слід зробити висновок про те, що позивачка, як фізична особа-підприємець, вправі використовувати на власний розсуд належне їй на праві власності нерухоме майно (квартиру), в тому числі і для здійснення власної підприємницької діяльності.

Жодна норма, на порушення яких посилається УДАБК, не висуває в якості передумови для використання будинку (квартири) для підприємницької діяльності попереднє переведення її до нежитлового фонду.

Стосовно посилання відповідача 1 на порушення п. 5.2. Порядку № 5/14, слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 16 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 р. № 553, за результатами державного архітектурно-будівельного контролю посадовою особою органу державного архітектурно-будівельного контролю складається акт перевірки відповідно до вимог, установлених цим Порядком.

Отже, саме акт перевірки є носієм доказової інформації стосовно виявлених УДАБК порушень та їх правової кваліфікації.

В той же час, Акт перевірки ОСОБА_1 не містить запису про те, що відповідачами виявлені порушення будь-яких норм Порядку № 5/14 - такі доводи з`явилися лише у доповненні на відзив, поданих відповідачем 1 під час розгляду адміністративної справи.

Суд вважає, що у разі, коли наявність порушень фіксує певний акт, який підписується посадовими особами суб`єкта владних повноважень та перевіряємим суб`єктом, в наступному, будь-які односторонні зміни та будь-які доповнення до такого акту тим більш в частині виявлених порушень неприпустимі, оскільки штучно створюють ситуацію правової невизначеності для перевіряємого суб`єкта та розмивають предмет доказування під час судового провадження.

Відповідно до п. 5.2. Порядку № 5/14, експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об`єктів будівництва забороняється.

Таким чином, п. 5.2. Порядку № 5/14 містить норму, яка тотожна ст. 39 ч. 8 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та п. 12 Порядку № 461, але дана норма не визначає в якості порушення експлуатацію житлового об`єкту як нежитлового.

Згідно з п. 1.1. Порядку № 5/14, порядок переведення житлових приміщень у нежитлові для розміщення об`єктів торгівлі, побутового обслуговування, громадського харчування, офісів у м. Миколаєві регламентує процедуру переведення житлових приміщень будівель у нежитлові з метою розташування об`єктів торгівлі, побутового обслуговування, громадського харчування, офісів.

Разом з тим, Порядок № 5/14 не встановлює відповідальності за порушення його вимог, а тому та обставина, що ОСОБА_1 не перевела квартиру до нежитлового фонду перед її використанням під приміщення магазину, не має значення, крім того, таке порушення, як експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, без прийняття їх в експлуатацію, не тотожне за змістом і правовими наслідками експлуатації квартири не за цільовим призначенням, як зазначено в Акті перевірки.

Стаття 77 ч. 2 КАСУ покладає на відповідачів обов`язок доказування правомірності свого рішення, а також обов`язок подачі суду всіх наявних документів та матеріалів, які можуть бути використані як докази у справі.

Для доведення зафіксованих Актом перевірки порушень, відповідачі 1, 2 повинні були подати суду докази того, що ОСОБА_1 без попереднього отримання дозвільних документів, здійснила будівельні роботи в квартирі АДРЕСА_7 та в подальшому здійснює її фактичну експлуатацію без введення в експлуатацію, що передбачено законом.

За приписами ст. 78 ч. 4 КАСУ, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивачка надала постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 травня 2016 р. у справі № 814/629/16, в якій судом встановлені наступні обставини:

"Позивач пояснила, що будинок АДРЕСА_8 збудований до 1917 р. і не вводився в експлуатацію в зв`язку з відсутністю такої вимоги в законодавстві того часу. Провівши перепланування належних їй квартир, позивач не змінювала цільове призначення квартири АДРЕСА_2 і вона відноситься до житлового фонду.

Згідно даних технічного паспорту від 04.09.2009 р. квартира АДРЕСА_2 перебувала в такому ж вигляді, як і на момент проведення перевірки.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про архітектурну діяльність" будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Поняття реконструкції надано в п. 3.10 ДБН А.2.2-3:2012 "Склад та зміст проектної документації на будівництво", за яким реконструкцією є перебудова введених в експлуатацію в установленому порядку об`єктів будівництва, яка передбачає удосконалення виробництва, підвищення його техніко-економічного рівня та якості продукції, що виготовляється, поліпшення умов експлуатації та проживання, якості послуг, зміну основних техніко-економічних показників (кількість продукції, потужність, функціональне призначення, геометричні розміри тощо).

Відповідачем не спростовано аргументи позивача про те, що жодних дій серед вказаних вище позивачем вчинено не було, а облаштування кімнати необхідними для ведення підприємницької діяльності меблями не є переплануванням чи реконструкцією приміщення." (а. с. 17-19).

Таким чином, в судовому порядку встановлено, що будинок АДРЕСА_8 , в якому знаходяться квартири АДРЕСА_7 , побудований до 1917 р. і не потребує введення в експлуатацію, а роботи, виконані позивачкою в 2009 р., які в Акті перевірки визначені як самочинне будівництво, є переплануванням.

Відповідно до ст. 152 ЖК України, виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується.

Не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію роботи з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення, а також нежилого будинку, будівлі, споруди, приміщення в них, виконання яких не передбачає втручання в огороджувальні та несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, - щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними (СС1), з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками (п. 1 Переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 червня 2017 р. № 406).

З урахуванням викладеного, суд знаходить Припис № 35 та Постанову № 30 такими, що підлягають скасуванню.

Стаття 5 ч. 1 п. 2 КАСУ передбачає як єдиний спосіб судового захисту визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Цьому способу судового захисту кореспондують повноваження суду, передбачені ст. 245 ч. 2 п. 2 КАСУ: у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Таким чином, Припис № 35 та Постанову № 30 слід визнати протиправними, з одночасним скасуванням.

В той же час, позовні вимоги про визнання протиправними дій щодо складання Припису № 35 та Постанови № 30 задоволенню не підлягають, так як дії суб`єкта владних повноважень можуть бути самостійним предметом оскарження тільки у разі, коли вони самі по собі, без прийняття в подальшому рішення, порушують права позивачки, але в даному випадку, оскільки дії відповідачів завершились прийняттям індивідуальних актів, які і порушують права позивачки, належним та ефективним способом захисту є визнання їх протиправними та скасування.

Вирішуючи останню позовну вимогу про стягнення моральної шкоди в розмірі 100 000 грн., суд виходить з такого.

За твердженнями ОСОБА_1 , моральна шкода полягає в самому факті складення відносної неї незаконних Припису № 35 та Постанови № 30, що викликало у неї почуття безпорадності та безпомічності. Також, вона була вимушена закрити магазин, що призвело до втрати прибутку.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може проявлятись у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з ст. 21 ч. 5 КАСУ, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

На законодавчому рівні визначення терміну "моральна шкода" відсутнє, а наведені приписи ЦК України тільки передбачають в чому вона може проявлятись і покладає на суд обов`язок визначення її розміру.

Єдиним ненормативним актом, який містить рекомендаційне визначення терміну "моральна шкода", є постанова Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", яка в п. 3 передбачає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Отже, моральна шкода є втратами виключно немайнового характеру, а тому посилання позивачки на закриття магазину і позбавлення в такий спосіб доходу, не може вважатись моральною шкодою - це є неодержаним прибутком (втраченою вигодою) (ст. 225 Господарського кодексу України). Вирішення спорів з цього приводу лежить поза межами предметної юрисдикції адміністративного суду.

Суд знаходить вимогу про відшкодування моральної шкоди безпідставною, так як позивачка тільки стверджує про порушення її нормального життя фактом проведення перевірки та складення Припису № 35 і Постанови № 30, але жодних доказів на підтвердження цим обставинам не надала.

За приписами ст. 77 ч. 1 КАСУ, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Отже, вимоги позивачки про відшкодування моральної шкоди є бездоказовими.

Також, суд зауважує, що проведення перевірки та складення приписів і постанов, є формою реалізації відповідачами власної компетенції і позивачка реалізувала своє право на судовий захист від неправомірних дій суб`єкта владних повноважень, що є цілком достатнім для відновлення її прав.

Відповідно до ст. 139 ч. 3 КАСУ, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи, що у задоволені таких позовних вимог, як визнання дій протиправними та відшкодування моральної шкоди судом відмовлено, позивачці судовий збір присуджується в розмірі 908 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 19, 139, 241-246 КАСУ, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради (вул. Херсонське шосе, 48/8, м. Миколаїв, 54024, ) начальника відділу інспекційної роботи Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради Сороки Олега Пилиповича (вул. Херсонське шосе, 48/8, м. Миколаїв, 54028 ) задовольнити частково.

2. Припис № 35 про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил від 14 червня 2021 р., визнати протиправним та скасувати.

3. Постанову № 30 по справі про адміністративне правопорушення від 22 червня 2021 р., визнати протиправною та скасувати.

4. У задоволенні позовної вимоги про визнання протиправними дій щодо складання припису № 35 про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил від 14 червня 2021 р., відмовити.

5. У задоволені позовної вимоги про визнання протиправними дій щодо складання постанови № 30 по справі про адміністративне правопорушення від 22 червня 2021 р., відмовити.

6. У задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 грн., відмовити.

7. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради (вул. Херсонське шосе, 48/8, м. Миколаїв, 54024, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судові витрати у виді судового збору в розмірі 908 грн. (дев`ятсот вісім гривень)

8. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАСУ. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з урахуванням вимог розділу VI п. 3 "Прикінцеві положення" КАСУ.

Суддя А. О. Мороз