Справа № 140/3745/21
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2021-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 рокуЛьвівСправа № 140/3745/21 пров. № А/857/16688/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Бруновської Н.В., Улицького В.З.,

при секретарі судового засідання: Ільченко А.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2021 року у справі №140/3745/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління містобудування та архітектури Луцької міської ради про визнання бездіяльності протиправною (головуючий суддя першої інстанції Плахтій Н.Б., час ухвалення за правилами спрощеного позовного провадження, місце ухвалення м. Луцьк, дата складання повного тексту 19.08.2021),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Управління архітектури та містобудування Луцької міської ради (далі - відповідач, Управління) про визнання протиправними дій щодо невидачі громадянину Республіки Польща ОСОБА_1 містобудівних умов та обмежень на нове будівництво п`ятиповерхового багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом на земельній ділянці кадастровий номер :11:156:0010, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язання видати громадянину Республіки Польща ОСОБА_1 містобудівні умови та обмеження на нове будівництво п`ятиповерхового багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом на земельній ділянці кадастровий номер :11:156:0010, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнення моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником земельної ділянки загальною площею 0,0635 га, кадастровий номер :11:156:0010, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 цільове призначення: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). 22.01.2021 Волинським окружним адміністративним судом у справі №140/15799/20 за позовом ОСОБА_1 було визнано протиправною бездіяльність Управління містобудування та архітектури Луцької міської ради щодо не прийняття у встановленому законом порядку рішення за результатами розгляду його заяви про видачу містобудівних умов та обмежень на нове будівництво п`ятиповерхового багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом на земельній ділянці з кадастровим номером :11:156:0010, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язано Управління містобудування та архітектури Луцької міської ради розглянути заяву ОСОБА_1 від 06 жовтня 2020 року про надання містобудівних умов та обмежень на нове будівництво п`ятиповерхового багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом на земельній ділянці з кадастровим номером :11:156:0010, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та прийняти рішення у встановленому статтею 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» порядку. Рішення у справі №140/15799/20 набрало законної сили 23.02.2021 року.

У відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» позивач звернувся до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про виконання вказаного рішення. Постановою державного виконавця від 09.03.2021 було відкрито виконавче провадження ВП №64754581.

Управління виконало рішення суду шляхом прийняття наказу №3/20-1 від 11.03.2021 «Про відмову у видачу містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва «Нове будівництво п`ятиповерхового багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом, АДРЕСА_2 ». Листом від 19.03.2021 у за №1.1-8/1369/2021 виконавчий комітет Луцької міської ради повідомив виконавчу службу про виконання вищевказаного рішення суду.

З тексту наказу №3/20-1 від 11.03.2021 слідує, що підставою для відмови слугували наступні обставини: заявником не подані визначені ч. 3 ст. 29 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» документи, необхідні для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень, а саме відсутній документ, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, яка має цільове призначення « 02.03. Для будівництво і обслуговування багатоквартирного житлового будинку»; враховуючи невідповідність адреси земельної ділянки, яка вказана в заяві та яка значиться в доданих правовстановлюючих документах (у заяві вказана адреса: АДРЕСА_2 , а в правовстановлюючих документах зазначена адреса: АДРЕСА_1 , беручи до уваги, що відповідно до ч.3 ст. 29 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» заява замовника повинна містити кадастровий номер земельної ділянки (в той час, на заяві ОСОБА_1 від 06.10.2020 не зазначений кадастровий номер земельної ділянки), керуючись ч.4, 6 ст. 29 ЗУ «Про регулювання містобудівної документації» наказано відмовити у видачі містобудівних умов та обмежень.

З такими діями відповідача позивач категорично не погоджується, вважає їх протиправними, непослідовними, прийнятими з порушенням правових та організаційних основ містобудівної діяльності, оскільки визначена відповідачем підстава для відмови у видачі містобудівних умов та обмежень щодо фактичної зміни цільового призначення землі «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» на цільове призначення «для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку» є неправомірною, так як обидва види використання земельної ділянки знаходяться в одній секції (категорії), визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії.

Також позивач посилається на те, що відповідачем не зазначено в наказі обставин невідповідності намірів забудови земельної ділянки положенням відповідної містобудівної документації на місцевому рівні. Крім того, всі додані до заяви документи давали можливість ідентифікувати та встановити відповідність земельної ділянки, зазначеної в заяві.

Звертає увагу, що відповідачем був виданий висновок від 09.06.2020 року за № 950-П/2020 про встановлення обмежень та обтяжень містобудівного характеру для їх врахування при подальшій розробці технічної документації із землеустрою, де відсутні будь-які вимоги, які слугували підставою для відмови у видачі містобудівних умов та обмежень. Вважає, що таке тривале не прийняття рішень уповноваженим органом також свідчить про не бажання відповідача взагалі видавати містобудівні умови та обмеження.

Водночас причиною не зазначення повного номеру адреси земельної ділянки є те, що затверджена форма бланку не містить достатнього місця для зазначення повного номеру.

Позивач вказує, що неправомірна відмова у наданні, як і ненадання чи невчасне надання суб`єктом владних повноважень містобудівних умов та обмежень, при виконанні останнім визначеної законом процедури для їх отримання, є порушенням його права на мирне володіння його власністю чи використання майна на умовах оренди. З урахуванням наведеного просить адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Внаслідок прийняття відповідачем неправомірного наказу він позбавлений реальної можливості використовувати земельну ділянку за її цільовим призначенням та здійснювати інвестиції. У зв`язку із цим фактично земельна ділянка не використовується, пустує, простоює. Внаслідок неправомірного наказу та постійних відмов відповідача більше року не міг користуватись своєю законно придбаною земельною ділянкою, в т.ч. використовувати її у власних цілях, та був змушений звертатись до суду за захистом своїх порушених прав.

Позивач стверджує, що вищезазначені обставини викликали у нього значний стрес та душевні страждання, увесь цей час його переслідувало відчуття несправедливості, адже законно придбавши земельну ділянку, сплативши за неї кошти, очікував отримати належний результат, який гарантується державою у вигляді отримання містобудівних умов та обмежень та відповідно реалізувати свої плани щодо її забудови.

Враховуючи характер неправомірних дій відповідача, глибину й тривалість завданих душевних страждань, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, позивач вважає достатньою сатисфакцією стягнення на його користь моральної шкоди в розмірі 50000 грн, що в першу чергу є співмірним з тривалістю таких страждань.

13.05.2021 представником позивача подана до суду заява про зміну предмету позову, в якій просить визнати протиправним та скасувати наказ Управління архітектури та містобудування Луцької міської ради від 11.03.2021 №2/20-1 «Про відмову у видачі містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва «Нове будівництво п`ятиповерхового багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом, АДРЕСА_2 ».

20.05.2021 представник позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, яка обґрунтована тим, що в заяві про зміну предмету позову помилково не було вказано про інші позовні вимоги, які були зазначені в прохальній частині позовної заяви та щодо яких у позивача зберігається інтерес.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що суд неправильно дослідив докази та застосував норми права до спірних відносин.

Зокрема суть доводів апелянта зводиться до того, що суд не перевірив та не встановив невідповідності намірів забудови земельної ділянки положенням відповідної містобудівної документації на місцевому рівні та відповідних доказів Відповідачем суду не було про це надано.

У такому випадку у спеціально уповноваженого органу містобудування та архітектури виникає обов`язок видати заявнику містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки. Такий самий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у справі № № 522/6069/14-а від 09.06.2019 року та в постанові Верховного Суду від 11.08.2021 року у справі № 826/5804/18, де суд зазначив, що в органу місцевого самоврядування відсутні правові підставі відмовляти в видачі містобудівних умов та обмежень з будь яких інших підстав, які не передбачені ч. 3 ст. 24 Закону № 3038-VI, а разі якщо такі підстави є, надати суду відповіді докази.

Також апелянт зазначає, що в оспорюваному рішенні суд прийшов до висновку щодо відсутності законодавчо закріпленого поняття виду використання земельної ділянки та внесених змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель» від 17.06.2020 №711-ІХ, який набув чинності 24.07.2021, статтю 20 ЗК України викладено у новій редакції, відповідно до якої поняття виду використання земельної ділянки відсутнє.

Проте, в такому випадку обов`язку змінювати цільове призначення земельної ділянки у позивача також не має необхідності з наступних підстав.

По - перше, як було зазначено позивачем в позові і не спростовано відповідачем на місцевому рівні подані документи заявником відповідають вимогами Закону, що підтверджується геопорталом відкритих даних Луцької міської ради http://qeo.lutskrada.qov.ua/ua/map/zonіnq#map=14//50.752599//25.3266793&&Іауег=681688-1,100//300717294-1,100, де визначено, що вказана земельна ділянка, яка належить позивачу, перебуває на території перспективної багатоквартирної забудови, що в свою чергу свідчить про відповідність наданих позивачем документів намірам забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

По - друге, частиною 3 статті 3 КАС України встановлено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Відповідно провадження у справі відкрито судом 19.04.2021 року. Відповідно, Земельним Кодексом України, зокрема частиною 5 ст. 19 Земельного Кодексу України в редакції чинній на час відкриття провадження у вказаній справі було встановлено, що види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Тобто з даної норми законодавства вбачається, що власник земельної не зобов`язаний змінювати цільове призначення належної йому земельної ділянки, якщо дана земельна ділянка не відноситься до складу земель оборони та земель сільськогосподарського призначення.

Разом з тим, якщо прийняти до уваги висновок суду першої інстанції та застосувати редакцію статті 20 Земельного Кодексу України з врахуванням змін, то частиною 6 вказаної статті вже в новій редакції передбачено, що зміна цільового призначення земельної ділянки не потребує: розроблення документації із землеустрою ( крім випадків формування земельної ділянки із земель державної та комунальної власності, не сформованих у земельні ділянки); прийняття рішень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади та органу місцевого самоврядування (крім рішень про встановлення і зміну цільового призначення земельних ділянок, розпорядження якими здійснюють такі органи).

Отже власник земельної ділянки не мусить змінювати цільове призначення та має право самостійно визначити вид цільового використання земельної ділянки в межах категорії земель.

Таким чином, визначення цільового призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та використання її в межах категорії і ненадання позивачу містобудівних умов та обмежень, на підставі яких і реалізується цільове використання земельної ділянки, однозначно є порушенням права позивача на мирне володіння його власністю (яким у розумінні ст. 1 Першого протоколу є і право користування), що полягає у перешкоджанні у цільовому використанні земельної ділянки.

Відповідачем поданий відзив на апеляційну скаргу, суть якого зводиться до того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи.

Відповідач зазначає, що норми чинного законодавства чітко зобов`язують усі зацікавлені сторони використовувати земельну ділянку, яка відноситься до категорії «землі житлової та громадської забудови» у відповідності до землевпорядної документації, на підставі якої вона сформована, а також згідно з чинними державними будівельними нормами та правилами.

Разом з тим, будівництво п`ятиповерхового житлового будинку із підземним паркінгом на земельній ділянці кадастровим номером :11:156:0010, площею 0,0638 га, прямо порушує вимоги пунктів 6.1.22, 6.1.29, 3.55 ДБН Б.2.2.-12:2019 «Планування і забудова територій».

Чинна на даний час Класифікація видів цільового призначення земель, затверджена Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 № 548 (зі змінами) передбачає окремий вид використання земельної ділянки, а саме: 02.03 «Для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку».

Таким чином, для видачі Луцькою міською радою містобудівних умов та обмежень на нове будівництво п`ятиповерхового житлового будинку із підземним паркінгом на земельній ділянці кадастровим номером :11:156:0010, зазначена ділянка повинна мати відповідний вид використання з кодом « 02.03».

Крім прямих вимог чинного законодавства, з метою належного планування та недопущення хаотичної забудови території міської територіальної громади, Луцькою міської радою прийнято наступні рішення: рішення міської ради від 19.12.2019 №67/2 «Про запровадження тимчасового мораторію на будівництво нових будівель і споруд на території міста Луцька», згідно якого: до затвердження історико-архітектурного опорного плану та внесення змін до генерального плану м. Луцька, в межах міста запровадити мораторій на будівництво нових (на які не видано містобудівні умови та обмеження на момент набрання чинності цим рішенням) будівель та споруд; встановлено перелік питань, на які це рішення не розповсюджується (не розповсюджується, зокрема, на будівництво та реконструкцію індивідуальних житлових будинків, загальна площа яких не перевищує 500 кв.м., та садових будинків на земельних ділянках з відповідним цільовим призначенням, які перебувають у власності громадян); рішення міської ради від 22.07.2020 № 88/2 «Про розроблення проектів детальних планів територій на території Луцької міської територіальної громади», згідно якого: управління містобудування та архітектури зобов`язано видавати містобудівні умови та обмеження на будівництво багатоквартирних будинків (три і більше поверхів) лише у відповідності та на основі проектів детальних планів територій; при формуванні завдання на розроблення проектів детальних планів територій для подальшого проектування багатоквартирних житлових будинків (три і більше поверхів), дотримуватись вимог ДБН Б.2.2.-12:2019 «Планування і забудова територій» та ДБН Б.1Л.-14:2012 «Склад та зміст детального плану територій».

Враховуючи, що детальний план території в районі вул. Учительської в м. Луцьку, де розташована земельна ділянка кадастровим номером :11:156:0010, не розроблений, в управління містобудування та архітектури були відсутні підстави видавати містобудівні умови та обмеження на нове будівництво п`ятиповерхового житлового будинку із підземним паркінгом.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи 08.12.2021 р. представник позивача апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених у скарзі, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В судове засідання 22.12.2021р. представник апелянта після оголошеної перерви не з`явився.

Відповідач в судове засідання не прибув, хоча був повідомлений про дату судового засідання на офіційну електронну адресу.

Частинами другою та третьою статті 129 КАС України визначено, що учасник судового процесу повинен за допомогою електронної пошти (факсу, телефону) негайно підтвердити суду про отримання тексту повістки. Текст такого підтвердження роздруковується, а телефонне підтвердження записується відповідним працівником апарату суду, приєднується секретарем судового засідання до справи і вважається належним повідомленням учасника судового процесу про дату, час і місце судового розгляду. В такому випадку повістка вважається врученою учаснику судового процесу з моменту надходження до суду підтвердження про отримання тексту повістки.

Якщо протягом дня, наступного за днем надсилання тексту повістки, підтвердження від учасника судового процесу не надійшло, секретар судового засідання складає про це довідку, що приєднується до справи і підтверджує належне повідомлення учасника судового процесу про дату, час і місце судового розгляду. В такому випадку повістка вважається врученою з моменту складання секретарем судового засідання відповідної довідки.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що позивач через Центр надання адміністративних послуг неодноразово, а саме: 16.03.2020, 23.03.2020, 09.09.2020 та 06.10.2020 звертався до Управління із заявою про видачу містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва «Нове будівництво п`ятиповерхового багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом на вул. Учительська, 4».

До заяви від 06.10.2020 позивач надав наступний перелік документів: витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якого позивач є власником житлового будинку, загальною площею 119,7 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянки кадастровий номер :11:156:0010, розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; витяг з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, з якого слідує, що позивачу на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 0,0635 га, кадастровий номер :11:156:0010, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: 02.01 Для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель: землі житлової та громадської забудови; вид використання: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000.

У відповідь на дану заяву, відповідач листом від 09.10.2020 повідомив про необхідність зміни цільового призначення земельної ділянки на АДРЕСА_2 та розроблення детального плану забудови цієї території, чим по суті відмовив у задоволенні заяви.

Не погодившись з такими діями Управління, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22.01.2021 у справі №140/15799/20 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Суд визнав протиправною бездіяльність Управління щодо неприйняття у встановленому законом порядку рішення за результатами розгляду заяви позивача про видачу містобудівних умов та обмежень, зобов`язав відповідача розглянути заяву ОСОБА_1 від 06.10.2020 про надання містобудівних умов та обмежень на нове будівництво п`ятиповерхового багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом на земельній ділянці з кадастровим номером :11:156:0010, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та прийняти рішення у встановленому статтею 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» порядку. Дане рішення суду набрало законної сили 23.02.2021.

На виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22.01.2021 у справі №140/15799/20 за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 06.10.2020 про видачу містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва «Нове будівництво п`ятиповерхового багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом на АДРЕСА_2 » Управління видало наказ від 11.03.2021 №2/20-1, яким відмовило позивачу у видачі містобудівних умов та обмежень.

Суд першої інстанції в задоволенні позову відмовив з тих підстав, що на земельній ділянці з цільовим призначенням за кодом 02.01 дозволено будівництво лише житлових будинків садибного типу. Для будівництва багатоквартирного житлового будинку земельна ділянка має мати відповідне цільове призначення 02.03 (для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку).

Проте апеляційний суд з висновками суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності встановлює Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 №3038-VI, який спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів (далі - Закон №3038-VI в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 1 Закону №3038-VІ містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Приписами частини першої статті 29 Закону №3038-VІ містобудівні умови та обмеження віднесено до основних складових вихідних даних. Як визначено частинами другою, третьою даної статті, фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 цього ж Закону, містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника (із зазначенням кадастрового номера земельної ділянки), до якої додаються: 1) копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію - у разі, якщо речове право на земельну ділянку не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; 2) копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці - у разі, якщо право власності на об`єкт нерухомого майна не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації); 3) викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000.

У випадках, визначених частиною четвертою статті 34 цього Закону та частиною першою статті 12-1 Закону України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи», кадастровий номер земельної ділянки зазначається у заяві за його наявності, а копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію додається до заяви за наявності.

Інформацію про речове право на земельну ділянку, право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, відомості з Державного земельного кадастру уповноважені органи містобудування та архітектури отримують відповідно до частини восьмої статті 9 Закону України «Про адміністративні послуги».

Для отримання містобудівних умов та обмежень до заяви замовник також додає містобудівний розрахунок, що визначає інвестиційні наміри замовника, який складається у довільній формі з доступною та стислою інформацією про основні параметри об`єкта будівництва.

Цей перелік документів для надання містобудівних умов та обмежень є вичерпним.

Витяг з містобудівного кадастру для формування містобудівних умов та обмежень до документів замовника додає служба містобудівного кадастру (у разі її утворення).

Перелік об`єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються, визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.

Отже, стаття 29 Закону №3038-VІ містить вичерпний перелік документів, які замовник повинен подати разом із заявою. На підставі цих документів уповноважений орган встановлює відповідність намірів щодо забудови земельної ділянки містобудівній документації на місцевому рівні. Містобудівні умови та обмеження є складовою вихідних даних, отримання яких є необхідною умовою для набуття власниками земельних ділянок або землекористувачами права на забудову земельної ділянки та вони визначають комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва, дотримання яких є обов`язковим для всіх суб`єктів містобудівної діяльності.

Частиною шостою статті 29 Закону №3038-VІ встановлено порядок розгляду документів уповноваженим органом. Так, надання містобудівних умов та обмежень або прийняття рішення про відмову в їх наданні здійснюється відповідним уповноваженим органом містобудування та архітектури протягом 10 робочих днів з дня реєстрації заяви, затверджується наказом такого органу.

Згідно із частиною четвертою ст. 29 цього ж Закону, підставами для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень є: 1) неподання визначених частиною третьою цієї статті документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень; 2) виявлення недостовірних відомостей у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, або у документах, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці; 3) невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні. Відмова у наданні містобудівних умов та обмежень з обґрунтуванням підстав такої відмови надається у строк, що не перевищує встановлений строк їх надання (частина четверта статті 29 Закону №3038-VІ).

Таким чином, рішення про відмову в наданні містобудівних умов та обмежень може бути прийняте уповноваженим органом лише з підстав, викладених у частині четвертій статті 29 Закону №3038-VІ.

Як слідує зі спірного наказу відповідача від 11.03.2021 №2/20-1, позивачу відмовлено у видачі містобудівних умов та обмежень з таких підстав:

заявником не подані визначені ч.3 ст.29 Закону №3038-VІ документи, необхідні для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень, а саме відсутній документ, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, яка має цільове призначення « 02.03. Для будівництво і обслуговування багатоквартирного житлового будинку»;

невідповідність адреси земельної ділянки, яка вказана в заяві та яка значиться у доданих правовстановлюючих документах (у заяві вказана адреса: вул. Учительська, 4, а в правовстановлюючих документах зазначена адреса: АДРЕСА_1 ;

відповідно до ч.3 ст.29 Закону №3038-VІ заява замовника повинна містити кадастровий номер земельної ділянки (в той час, на заяві ОСОБА_1 від 06.10.2020 не зазначений кадастровий номер земельної ділянки).

Суд першої інстанції вірно вказав, що аналізуючи наведені в оскаржуваному наказі підстави для відмови у наданні позивачу містобудівних умов та обмежень, суд зазначає, що відсутність у заяві позивача від 06.10.2020 кадастрового номера земельної ділянки не є підставою для відмови у видачі містобудівних умов та обмежень. Крім того, виявлена відповідачем невідповідність адреси земельної ділянки, яка вказана в заяві та яка значиться у доданих правовстановлюючих документах, не є визначеною пунктом 2 частини четвертої статті 29 Закону №3038-VІ обставиною, що свідчить про недостовірність відомостей у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою. Відтак посилання відповідача у спірному наказі на вказані порушення є законодавчо необґрунтованими.

Разом з тим, висновки суду першої інстанції щодо не подання позивачем до заяви передбаченого ч.3 ст.29 Закону №3038-VІ документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою апеляційний суд вважає невірними з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що позивач до заяви про видачу містобудівних умов надав витяги із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, відповідно до яких позивачу на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 0,0635 га, кадастровий номер :11:156:0010, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: 02.01 Для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель: землі житлової та громадської забудови; вид використання: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Частиною другою статті 24 Закону №3038-VІ визначено, що забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства.

Частиною першою статті 16 Закону №3038-VI визначено, що планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження комплексних планів просторового розвитку територій територіальних громад, генеральних планів населених пунктів і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Статтею 17 Закону №3038-VI передбачено, що генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Зміна функціонального призначення територій не тягне за собою припинення обмежень у використанні земель, а також припинення права власності або права користування земельними ділянками, які були передані (надані) у власність чи користування до встановлення нового функціонального призначення територій, а також не тягне за собою обов`язковості зміни виду цільового призначення земельної ділянки незалежно від того, чи належить цей вид до переліку видів цільового призначення, встановлення яких є можливим у межах такої зони. Забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства ( ч. 2 ст. 24 Закону № 3038- VІ).

Поняття цільового призначення земельної ділянки наведене у статті 1 Закону України «Про землеустрій» та означає використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до частини першої статті 19 Земельного кодексу України (далі - ЗК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Згідно із пунктами 1, 2, 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 3038-VI, проектування та будівництво об`єктів здійснюється власником або користувачами земельних ділянок у такому порядку: отримання замовником або проектувальником вихідних даних; розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації.

Основними складовими вихідних даних відповідно до частини першої статті 29 Закону №3038-VI є містобудівні умови та обмеження, технічні умови, завдання та проектування.

Як уже зазначалось вище, підставами для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень є: 1) неподання визначених частиною третьою цієї статті документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень; 2) виявлення недостовірних відомостей у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, або у документах, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці; 3) невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Висновок суду першої інстанції ґрунтується на тому, що позивачу необхідно змінити цільове призначення належної йому на праві власності земельної ділянки виходячи з змісту частини 2 ст. 24 Закону № 3038-VI.

Проте апеляційний суд зазначає, що такий висновок суду першої інстанції суперечить самому формулюванню наказу про відмову у видачі містобудівних умов, оскільки підстава відмови є іншою аніж вимога про зміну цільового призначення земельної ділянки.

Статтею першою Закону України «Про регулювання містобудівної документації», визначені наступні терміни: комплексний план просторового розвитку території територіальної громади - одночасно містобудівна документація на місцевому рівні та документація із землеустрою, що визначає планувальну організацію, функціональне призначення території, основні принципи і напрями формування єдиної системи громадського обслуговування населення, дорожньої мережі, інженерно-транспортної інфраструктури, інженерної підготовки і благоустрою, цивільного захисту території та населення від небезпечних природних і техногенних процесів, охорони земель та інших компонентів навколишнього природного середовища, формування екомережі, охорони і збереження культурної спадщини та традиційного характеру середовища населених пунктів, а також послідовність реалізації рішень, у тому числі етапність освоєння території; план зонування території (зонінг) - документація, що є складовою комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади або генерального плану населеного пункту і визначає умови та обмеження використання території у межах визначених функціональних зон;

Відповідно до ч. 1 ст. 18 цього Закону, план зонування території розробляється у складі комплексного плану, генерального плану населеного пункту з метою визначення умов та обмежень використання території у межах визначених функціональних зон. До затвердження генерального плану населеного пункту в межах території територіальної громади, щодо якої затверджено комплексний план (якщо обов`язковість розроблення генерального плану населеного пункту визначена рішенням про затвердження комплексного плану), межі функціональних зон та функціональне призначення територій у такому населеному пункті визначаються комплексним планом.

План зонування території встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації ( ч. 2 ст. 18 Закону № 3038-VI).

Отже, план зонування території є складовою частиною містобудівної документації на місцевому рівні.

Як уже зазначалось вище, на місцевому рівні в місті Луцьку є затверджений план зонування території міста Луцьк, який розміщений на офіційному сайті Луцької міської ради http://geo.lutskrada.gov.ua/map/zoning#map=12//50.37285//25.8594&&laуег=681б88-1.100//768771б51-1.100//408800577-1.100//300717294-1,100. та в загальнодоступному режимі та затверджений рішенням Луцької міської ради від 31.03.2014 року за №57/30 (https://www.lutskrada.gov.ua/documents/pro-zatverdzhennya-planu-zonuvannya-terytoriyi-mista-lucka-0), яке також є в загальнодоступному доступі.

З вказаного плану зонування території слідує, що земельна ділянка, яка належить позивачу, розташована в зоні багатоквартирної забудови з позначкою зона ПЖ - 4 зона перспективної багатоквартирної забудови до 5 поверхів.

Таким чином, позивачем (заявником в розумінні Закону) були подані всі документи на виконання вимог частини 3 ст. 29 Закону № 3038-VI.

Статтею 26 Закону № 3038-VI визначено, що забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства, тобто в даному випадку законодавчо визначено, що забудова земельної ділянки мусить здійснюватися за умови дотримання цільового призначення, яке встановлене законодавством.

Статтею 19 Земельного Кодексу України встановлено, що землі України за основним цільовим призначення поділяються зокрема на землі житлової громадської та житлової забудови.

З аналізу норм статті 20 Земельного Кодексу України слідує, що земельна ділянка, яка перебуває у власності фізичної особи у приватній власності не потребує рішення про зміну цільового призначення, якщо її використання відбувається в межах категорії для цієї земельної ділянки.

Дана категорія використання земель, в якій знаходиться земельна ділянка позивача знаходиться в межах секції «В», яка також передбачає такий вид цільового використання під номером « 02.03. для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку». Отже законодавством не передбачено зміни цільового призначення саме в такому випадку в межах однієї категорії земельної ділянки.

Відповідно до ст. 39 Земельного кодексу України, використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм.

Апеляційний суд зазначає, що відповідачем не спростовано, що на місцевому рівні подані заявником документи не відповідають вимогами Закону, що підтверджується геопорталом відкритих даних Луцької міської ради, де визначено, що вказана земельна ділянка, яка належить позивачу, перебуває на території перспективної багатоквартирної забудови, що в свою чергу свідчить про відповідність наданих позивачем документів намірам забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Відповідно до ч. 3 ст. 19 Земельного кодексу України, земельна ділянка, яка за основним цільовим призначенням належить до відповідної категорії земель, відноситься в порядку, визначеному цим Кодексом, до певного виду цільового призначення, що характеризує конкретний напрям її використання та її правовий режим.

Одночасно ч. 7 ст. 20 цього ж кодексу визначено, зміна цільового призначення земельних ділянок погоджується у разі: якщо земельна ділянка перебуває у користуванні на правах постійного користування, оренди, емфітевзису, суперфіцію, у заставі - із землекористувачем, заставодержателем (підпис якого на погодженні посвідчується нотаріально); якщо земельна ділянка відноситься до земель оборони - з Міністерством оборони України або органом державної влади, що здійснює керівництво військовим формуванням, до сфери управління якого належить військова частина, установа, військово-навчальний заклад, підприємство та організація, яка використовує землі оборони на праві постійного користування; зміни цільового призначення земельних ділянок державної та комунальної власності природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, внаслідок якої земельні ділянки виводяться із складу таких категорій, а також зміни цільового призначення земель, визначених пунктом «б» частини першої статті 150 цього Кодексу, - з Кабінетом Міністрів України.

Зміни цільового призначення земельних ділянок державної та комунальної власності природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, внаслідок яких земельні ділянки виводяться із складу таких категорій (крім зміни цільового призначення земельних ділянок лісогосподарського призначення для розміщення на них лінійних об`єктів енергетичної інфраструктури), а також зміни цільового призначення земель, визначених пунктом «б» частини першої статті 150 цього Кодексу, здійснюються за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Натомість суд першої інстанції не перевірив та не встановив невідповідності намірів забудови земельної ділянки положенням відповідної містобудівної документації на місцевому рівні та відповідних доказів відповідачем суду не було надано, тому в даному випадку у спеціально уповноваженого органу містобудування та архітектури виникає обов`язок видати заявнику містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки.

Вказаний правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у справі №522/6069/14-а від 09.06.2019 року та в постанові Верховного Суду від 11.08.2021 року у справі №826/5804/18, де касаційний суд зокрема зазначив, що в органу місцевого самоврядування відсутні правові підставі відмовляти в видачі містобудівних умов та обмежень з будь яких інших підстав, які не передбачені ч. 3 ст. 24 Закону №3038-VI, а разі якщо такі підстави є, надати суду відповіді докази.

Таким чином, з наведених вище обставин справи та норм чинного законодавства слідує, що підставами для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень є: 1) неподання визначених частиною третьою цієї статті документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень; 2) виявлення недостовірних відомостей у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, або у документах, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці; 3) невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні ( ч. 4 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Однак в ході розгляду даної справи, судом таких обставин не встановлено.

Що стосується доводів відповідача про те, що з метою належного планування та недопущення хаотичної забудови території міської територіальної громади, Луцькою міської радою прийнято ряд рішень та долучених відповідачем до відзиву документів, то такі до уваги судом не беруться, оскільки вони не були підставою для відмови в оскаржуваному наказі та судом першої інстанції не досліджувались.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Перевіривши оскаржене позивачем рішення відповідача, апеляційний суд вважає, що таке не відповідає критеріям, визначеним ст. 2 КАС України, тому позовна вимога в частині визнання протиправним та скасування наказу Управління містобудування та архітектури Луцької міської ради №2/20-1 від 11.03.2021 року «Про відмову у видачі містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва «Нове будівництво п`ятиповерхового багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом, Учительська, 4» підлягає задоволенню.

Що стосується позовної вимоги про визнання протиправними дій Відповідача щодо невидачі позивачу містобудівних умов та обмежень на нове будівництво п`ятиповерхового багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом на земельній ділянці кадастровий номер :11:156:0010 розташованої за адресою: м. Луцьк, вул. Учительска, 4/1,2, то апеляційний суд зазначає, що така задоволенню не підлягає, оскільки наслідком таких дій є прийняття оскаржуваного позивачем рішення у формі наказу, якому судом надана оцінка.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд враховує, що в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування». Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права особи, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» №33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Таким стандартам поведінка відповідача у спірних правовідносинах не відповідає.

Крім цього, відповідно до ст. 1 Першого протоколу про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до рішення ЄСПЛ в справі «EAST/WEST ALLIANCE LIMITED» ПРОТИ УКРАЇНИ» (Заява №19336/04) згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» [ВП], заява N 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Перепьолкінс проти Латвії» [ВП], заява N 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

В п. 167 вказаного рішення зазначено, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

Відповідно до п. 168 зазначеного рішення ЄСПЛ, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Таким чином, ненадання відповідачем позивачу містобудівних умов та обмежень, на підставі яких і реалізується цільове використання земельної ділянки, однозначно є порушенням права позивача на мирне володіння його власністю, що полягає у перешкоджанні у цільовому використанні земельної ділянки.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що зобов`язання відповідача видати позивачу містобудівні умови та обмеження на нове будівництво не є дозволом на початок чи проведення будівельних робіт, а лише документом, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями чи недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Ефективний засіб правового захисту в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату. Тобто, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що встановлення в ході судового розгляду факту протиправної бездіяльності відповідача, за результатами якої судом було зобов`язано відповідача розглянути заяву позивача про видачу містобудівних умов та обмежень на будівництво та, в подальшому за результатами її розгляду протиправності рішення про відмову у видачі містобудівних умов та обмежень, наведене зумовлює виникнення потреби в обтяженні відповідача обов`язком усунути спричинені такими діями і рішенням негативні наслідки для позивача, відтак, суд вважає, що ефективним способом захисту прав позивача буде зобов`язання відповідача видати громадянину Республіки Польща ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) містобудівні умови та обмеження на нове будівництво п`ятиповерхового багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом на земельній ділянці кадастровий номер :11:156:0010 розташованої за адресою: м. Луцьк, вул. Учительска, 4/1,2 з урахуванням наведених вище висновків суду.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на наведене, судом проаналізовано всі основні аргументи, наведені учасниками справи на обґрунтування своїх вимог та заперечень, необхідні для правильного вирішення цього спору. Оцінка встановлених судом обставин справи в розрізі норм матеріального закону свідчить на користь висновку, що в ході судового розгляду справи відповідач не виконав процесуального обов`язку доказування та не підтвердив правомірності своєї поведінки у спірних правовідносинах. Відтак, позовні вимоги суд вважає обґрунтованими, підтвердженими належними й допустимими доказами, а тому позов слід задовольнити повністю.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 р. № 3-рп, правосуддя за своєю суттю визнається лише таким за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування за нанесену позивачу моральну шкоду в сумі 50000,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до вимог статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства України, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі, інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Колегія суддів зазначає, що позивачем не наведено жодного факту моральних страждань, не доведено причинного зв`язку між діями відповідача та спричиненням фізичних та моральних страждань, а також не наведено жодних доказів у чому полягає спричинена, на думку позивача, шкода, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Вказані вище обставини є безсумнівною підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про часткове задоволення позовних вимог з наведених вище підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвали нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню та апеляційним судом приймається нова постанова про часткове задоволення позовних вимог з наведених вище підстав.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2021 року у справі №140/3745/21 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати наказ Управління містобудування та архітектури Луцької міської ради № 2/20-1 від 11.03.2021 року «Про відмову у видачу містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва «Нове будівництво п`ятиповерхового багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом, Учительська, 4».

Зобов`язати Управління містобудування та архітектури Луцької міської ради (43025, м. Луцьк, вул. Лесі Українки, 35) видати громадянину Республіки Польща ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) містобудівні умови та обмеження на нове будівництво п`ятиповерхового багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом на земельній ділянці кадастровий номер :11:156:0010 розташованої за адресою: АДРЕСА_1 із врахуванням висновків апеляційного суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді Н. В. Бруновська
В. З. Улицький
Повне судове рішення складено 04.01.2022