Справа № 826/16258/18
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2021-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2021 року м. Київ № 826/16258/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Чудак О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автодистирб`юшн Карго Партс» до Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про визнання протиправним наказу, визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень і податкової вимоги, зобов`язання вчинити певні дії,

установив:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Автодистирб`юшн Карго Партс» звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України про:

- визнання протиправним наказу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 12.06.2018 №1071 «Про проведення документальної невиїзної перевірки TOB «Автодистирб`юшн Карго Партс»;

- визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 25.07.2018 № та №;

- визнання протиправним та скасування рішення керівника Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 15.08.2018 №34141/10/28-10-17-01-23 «Про опис майна у податкову заставу»;

- визнання протиправною податкової вимоги від 09.08.2018 №764-17 та зобов`язання її відкликати;

- зобов`язання внести зміни до інтегрованої картки з податку на додану вартість TOB «Автодистриб`юшн Карго Партс» шляхом виключення з неї суми податкового боргу у розмірі 42 448,65 грн;

- зобов`язати Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби України подати до суду звіт про виконання судового рішення протягом одного місяця з дня набрання судовим рішенням у даній справі законної сили.

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що за змістом норм Митного кодексу України від 13.03.2012 №4495-VІ (МК України) наказ про призначення документальної невиїзної перевірки обов`язково має містити визначені частиною другою статті 351 МК України підстави для її проведення, які зі змісту наказу можливо чітко ідентифікувати.

Разом з цим, ні наказ Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України від 12.06.2018 №1071 «Про проведення документальної невиїзної перевірки TOB «Автодистирб`юшн Карго Партс», ні Акт від 11.07.2018 №н34/18/28-10-14-09/00-32141112, складений за наслідками проведення перевірки, не містять жодних фактів про виявлення контролюючим органом ознак, що свідчать про можливе порушення позивачем законодавства України з питань державної митної справи та в чому саме вони полягають. Також у вказаних документах відсутні відомості про отримання інформації про такі порушення від суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності та виробників таких товарів або ж із висновків акредитованих відповідно до законодавства експертів.

Тому позивач вважає протиправним наказ від 12.06.2018 №1071, а проведену на підставі такого наказу перевірку незаконною, що свідчить про протиправність податкових повідомлень-рішень від 25.07.2018 № та №, прийнятих за висновками такої перевірки.

Також позивач вказав на необґрунтованість висновків акту від 11.07.2018 №н34/18/28-10-14-09/00-32141112 про те, що товар «...конденсер кондиціонера,..., випарювач кондиціонера ...» необхідно класифікувати за товарною підкатегорією 8418 99 10 00, а не за 8415 90 00 00 як класифікував вказаний товари під час його митного оформлення.

Щодо вимоги від 09.08.2018 №764-17 та рішення від 15.08.2018 №34141/10/28-10-17-01-23 позивач зауважив, що відповідач не мав законних повноважень для формування вказаної вимоги та прийняття спірного рішення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.10.2018 відкрито провадження у справі і призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження.

Відповідач подав відзив на позовну заяву TOB «Автодистриб`юшн Карго Партс» у якому вказав на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

Зауважив, що з баз даних отримано інформацію щодо неправильної класифікації товарів ТОВ «Автодистриб`юшн Карго Партс», у зв`язку із чим правомірно прийнято наказ про проведення невиїзної перевірки від 12.06.2018 №1071.

Також відповідач заначив, що з урахуванням правил 1 та 6 Основних правил інтерпретації УКТ ЗЕД, Примітки 2 (а) до Розділу XVI УКТ ЗЕД, Пояснень до товарних позицій 8415 та 8418 УКТ ЗЕД, класифікація товару «конденсер кондиціонера, ..., випарювач кондиціонера...» здійснюється у товарній підкатегорії 8418 99 10 00: випаровувачі та конденсатори, крім тих, що використовуються у побутових холодильниках, а не 8415 90 00 00: частини.

Керуючись нормою частини п`ятої статті 262 КАС України, суд здійснював розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Суд, дослідив матеріали справи на підтвердження й спростування заявлених вимог в їх сукупності, надав їм юридичну оцінку та встановив наступне.

12.06.2018 начальник Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України прийняв наказ №1071 «Про проведення документальної невиїзної перевірки TOB «Автодистирб`юшн Карго Партс». В якості підстави призначення вказаної перевірки зазначено пункт 7 частини 1 статті 336, статтю 345, пункт 1 частини 2 статті 351 МК України, без жодного обґрунтування та посилання на конкретні фактичні дані.

На підставі вказаного наказу від 12.06.2018 №1071 у період з 22.06.2018 по 02.07.2018 працівниками Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України проведено документальну невиїзну перевірку TOB «Автодистирб`юшн Карго Партс» з питань правильності класифікації згідно з УКТЗЕД товарів за товарною підкатегорією 8415 90 00 00, щодо яких проведено митне оформлення за митними деклараціями з 27.04.2016 по 11.04.2018.

За результатом вказаної перевірки складено акт від 11.07.2018 №н34/18/28-10-14-09/00-32141112 у якому зафіксовано порушення TOB «Автодистирб`юшн Карго Партс» вимог:

- Закону України від 19.09.2013 № 584-VII «Про митний тариф України», підпункту «г» пункту 5 частини 8 статті 257 МК України, щодо невірної класифікації товарів (замість товарної підкатегорїї 8418 99 10 00 - ставка ввізного мита - 6%, для товарів «…конденсер кондиціонера, …, випарювач кондиціонера…» застосовано товарну підкатегорію 8415 90 00 00 - ставка ввізного мита: пільгова - 0%, повна - 1%), що призвело до заниження податкового зобов`язання з ввізного мита на загальну суму 21 229,51 грн;

- пункту 187.8 статті 187 та пункту 190.1 статті 190 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI (ПК України) щодо заниження бази оподаткування податку на додану вартість на суму ввізного мита, у зв`язку з чим занижено податкове зобов`язання з ПДВ на суму 4 245,92 грн.

TOB «Автодистирб`юшн Карго Партс» подано заперечення на акт від 11.07.2018 №н34/18/28-10-14-09/00-32141112, однак рішенням відповідача від 23.07.2018 №30831/10/28-10-14-09-13 вказані висновки перевірки залишені без змін.

25.07.2018 на підставі вказаних висновків акту від 11.07.2018 №н34/18/28-10-14-09/00-32141112 відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення:

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість з товарів, ввезених на територію України суб`єктами господарювання (код платежу 14070100) на суму 6 067,99 грн, з яких 4 245,92 грн за податковими зобов`язаннями та 2 123,07 грн за штрафними (фінансовими) санкціями;

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з мита на товари, що ввозяться на територію України суб`єктами господарювання (код платежу 15010100) на суму 31844,39 грн, з яких 21229,51 грн за податковими зобов`язаннями та 10 614,83 грн за штрафними (фінансовими) санкціями.

У зв`язку із несплатою грошових зобов`язань з податку на додану вартість та мита, визначених вказаними податковими повідомленнями-рішеннями від 25.07.2018 № та №, за TOB «Автодистирб`юшн Карго Партс» почав рахуватись податковий боргу у зв`язку із чим відповідачем сформовано податкову вимогу від 09.08.2018 №764-17, а також прийнято рішення від 15.08.2018 №34141/10/28-10-17-01-23 «Про опис майна у податкову заставу».

Позивач не погоджується із вказаними наказом від 12.06.2018 №1071, податковими повідомленнями-рішеннями від 25.07.2018 № та №, податковою вимогою від 09.08.2018 №764-17 та рішенням від 15.08.2018 №34141/10/28-10-17-01-23, а тому звернувся до суду із даним позовом.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах від 21.02.2020 у справі №826/17123/18 та від 28.05.2020 у справі №818/532/16 Верховний Суд зауважив, що в тому випадку, коли контролюючий орган провів перевірку на підставі наказу про її проведення та за результатами такої перевірки були прийняті податкові повідомлення-рішення чи інші рішення, то цей наказ як акт індивідуальної дії був реалізований його застосуванням, а тому його оскарження після допуску платником податків посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки не є належним способом захисту права платника податків, оскільки наступне скасування наказу не може призвести до відновлення порушеного права.

Таким чином, суд вважає, що заявивши позовну вимогу про визнання протиправним наказу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 12.06.2018 №1071 «Про проведення документальної невиїзної перевірки TOB «Автодистирб`юшн Карго Партс» позивач обрав невірний спосіб захисту своїх прав, у зв`язку із чим необхідно відмовити у задоволенні позову у цій частині.

Водночас, у постановах від 21.02.2020 у справі №826/17123/18 та від 28.05.2020 у справі №818/532/16 Верховний Суд також вказав, що незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.

Після оцінки судами порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення перевірки, на які вказує позивач, суди мають обов`язково оцінювати такі порушення з огляду на те, чи призвели вони до необґрунтованості чи помилковості висновків контролюючого органу та чи є вони такими, що тягнуть протиправність податкового повідомлення-рішення. У разі, якщо установлені судом порушення щодо проведення перевірки не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, суди мають переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства, які слугували підставою для визначення платнику грошового зобов`язання.

З урахуванням наведеного, суд у першу чергу здійснює оцінку правомірності призначення та проведення відповідачем перевірки за висновками якої прийняті оскаржувані рішення.

В частині 2 статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із пунктами 23 та 24 частини 1 статті 4 МК України митне оформлення - виконання митних формальностей, необхідних для випуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення, а митний контроль - сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку.

Частиною 1 статті 246 МК України передбачено, що метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

За змістом частини 1 статті 248 МК України митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.

Митне оформлення вважається завершеним після виконання всіх митних формальностей, визначених цим Кодексом відповідно до заявленого митного режиму, що засвідчується органом доходів і зборів шляхом проставлення відповідних митних забезпечень (у тому числі за допомогою інформаційних технологій), інших відміток на митній декларації або документі, який відповідно до законодавства її замінює, а також на товаросупровідних та товарно-транспортних документах у разі їх подання на паперовому носії (частина 5 статті 255 МК України).

Відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Згідно частин 1 та 3 статті 345 МК України документальна перевірка - це сукупність заходів, за допомогою яких органи доходів і зборів переконуються у правильності заповнення митних декларацій, декларацій митної вартості та в достовірності зазначених у них даних, законності ввезення (пересилання) товарів на митну територію України або на територію вільної митної зони, вивезення (пересилання) товарів за межі митної території України або за межі території вільної митної зони, а також своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів.

Органи доходів і зборів мають право здійснювати митний контроль шляхом проведення документальних виїзних (планових або позапланових) та документальних невиїзних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи щодо: 1) правильності визначення бази оподаткування, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів; 2) обґрунтованості та законності надання (отримання) пільг і звільнення від оподаткування; 3) правильності класифікації згідно з УКТ ЗЕД товарів, щодо яких проведено митне оформлення; 4) відповідності фактичного використання переміщених через митний кордон України товарів заявленій меті такого переміщення та/або відповідності фінансових і бухгалтерських документів, звітів, договорів (контрактів), калькуляцій, інших документів підприємства, що перевіряється, інформації, зазначеній у митній декларації, декларації митної вартості, за якими проведено митне оформлення товарів у відповідному митному режимі; 5) законності переміщення товарів через митний кордон України, у тому числі ввезення товарів на територію вільної митної зони або їх вивезення з цієї території.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 351 МК України предметом документальних невиїзних перевірок є дані про своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати митних платежів при переміщенні товарів через митний кордон України підприємствами, а також при переміщенні товарів через митний кордон України громадянами з поданням митної декларації, передбаченої законодавством України для підприємств.

Документальна невиїзна перевірка проводиться у разі:

1) виявлення ознак, що свідчать про можливе порушення законодавства України з питань державної митної справи, за результатами аналізу електронних копій митних декларацій, інформації, що стосується товарів, митне оформлення яких завершено, отриманої від суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності та виробників таких товарів, з висновків акредитованих відповідно до законодавства експертів;

2) надходження від уповноважених органів іноземних держав документально підтвердженої інформації про непідтвердження автентичності поданих органу доходів і зборів документів щодо товарів, митне оформлення яких завершено, недостовірність відомостей, що в них містяться, а також запитів стосовно надання інформації про зовнішньоекономічні операції, які здійснювалися за участю суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності - резидентів України.

Відповідно до частини 3 статті 351 МК України документальна невиїзна перевірка проводиться на підставі наказу органу доходів і зборів.

Отже, контролюючі органи з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів та своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів мають право проводити документальні перевірки після завершення процедури митного оформлення та випуску товарів і зобов`язані самостійно визначити суму грошових зобов`язань, якщо результати митного контролю, отримані після закінчення процедури митного оформлення та випуску товарів, свідчать про заниження або завищення податкових зобов`язань, визначених платником податків у митних деклараціях.

У постанові від 26.06.2020 у справі №808/272/17 Верховний Суд зауважив, що за змістом наведених норм МК України наказ про призначення документальної невиїзної перевірки обов`язково має містити визначені частиною 2 статті 351 МК України підстави для її проведення, які зі змісту такого наказу можливо було б чітко ідентифікувати.

Таким чином, наказ про проведення документальної невиїзної перевірки має містити обґрунтувань підстав для проведення перевірки, саме лише посилання в наказі на пункт 1 частини 2 статті 351 МК України не дає можливості ідентифікувати визначену вказаною нормою фактичну підставу для призначення документальної невиїзної перевірки, що суперечить положенням МК України.

Вказаний висновок підтримано Верховним Судом у постанові від 23.07.2020 у справі №806/3183/17 згідно якої відсутність у наказі фактів, які свідчать про можливі порушення платником митного законодавства, не відповідає меті перевірки, змісту прав платника податків, допускає можливість недосягнення перевіркою її мети, позбавляє можливості платника спростувати наявну у податкового органу інформацію про можливі порушення та надати посадовим (службовим) особам органів податкової служби у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки, що в свою чергу призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності її правових наслідків. Відсутність в наказі на проведення перевірки підстав її проведення унеможливлює прийняття висновків невиїзної документальної перевірки.

Встановлено, що у наказі від 12.06.2018 №1071 «Про проведення документальної невиїзної перевірки TOB «Автодистирб`юшн Карго Партс» в якості підстави призначення перевірки зазначено пункт 7 частини 1 статті 336, статтю 345, пункт 1 частини 2 статті 351 МК України, без жодного обґрунтування та посилання на конкретні фактичні підстави для призначення документальної невиїзної перевірки, що суперечить положенням МК України.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про незаконність перевірки призначеної згідно наказу від 12.06.2018 №1071, висновки якої зафіксовані в акті від 11.07.2018 №н34/18/28-10-14-09/00-32141112.

Суд зазначає, що недотримання контролюючим органом вимог щодо підстав та процедури проведення перевірки свідчить про її незаконність та нівелює правові наслідки такої перевірки.

Тобто, у разі визнання перевірки незаконною така перевірка відсутня як юридичний факт, що виключає наявність у податкового органу компетенції на прийняття податкового повідомлення-рішення. У такому випадку висновки акта перевірки, визнаної протиправною, не повинні оцінюватися судом. Податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню в силу незаконності податкової перевірки та відсутності правових наслідків такої.

Вказана позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом та відповідає доктрині під умовною назвою «плоди отруйного дерева», сформульованій Європейським судом з прав людини у справах «Гефген проти Німеччини», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», відповідно до якої якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з цих джерел, будуть такими ж. Докази, отримані з порушенням встановленого порядку, призводять до несправедливості процесу в цілому, незалежно від їх доказової сили.

У рішеннях у справах «Балицький проти України», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» ЄСПЛ застосував різновид цієї доктрини та вказав, що визнаються недопустимими не лише докази, безпосередньо отримані з порушеннями, а також докази, яких не було б отримано, якби не було отримано перших.

Встановлення протиправності дій податкового органу щодо проведення перевірки без законних підстав є достатньою та самостійною підставою для визнання незаконними наслідків такої перевірки, без аналізу протиправності висновків контролюючого органу по суті виявлених перевіркою порушень.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16.01.2018 у справі №2а/1570/4582/11, від 23.04.2021 у справі №826/10486/18, за змістом яких відсутність правових підстав для проведення перевірки призводить до визнання її незаконною і, як наслідок, акт такої перевірки з викладеними у ньому висновками, є доказом, здобутим з порушенням закону, й не має юридичної значимості, а тому прийняті на його підставі податкові повідомлення-рішення не можуть бути визнані правомірними.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що незаконність перевірки за висновками якої відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення від 25.07.2018 № та № свідчить про протиправність та необхідність скасування таких рішень.

Протиправність податкових повідомлень-рішень від 25.07.2018 № та № свідчить також про те, що за TOB «Автодистирб`юшн Карго Партс» необґрунтовано рахувався податковий борг на підставі чого відповідачем сформовано податкову вимогу від 09.08.2018 №764-17, а також прийнято рішення від 15.08.2018 №34141/10/28-10-17-01-23 «Про опис майна у податкову заставу». У зв`язку із наведеним вказані податкова вимога від 09.08.2018 №764-17 та рішення від 15.08.2018 №34141/10/28-10-17-01-23 також є протиправними та підлягають скасуванню.

Водночас, суд вважає передчасними позовні вимоги щодо зобов`язання Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України внести зміни до інтегрованої картки TOB «Автодистирб`юшн Карго Партс» шляхом виключення з неї суми податкового боргу у розмірі 42 448,65 грн, адже відповідно до норм ПК України, у разі скасування податкового повідомлення-рішення контролюючий орган зобов`язаний внести відповідні зміни до інтегрованої картки платника.

Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частина друга статті 382 КАС України).

Правові норми, закріплені у частині першій статті 382 КАС України, кореспондуються з положеннями, зокрема, підпункту «ґ» пункту 4 частини першої статті 356 КАС України, згідно з якими у резолютивній частині постанови зазначається встановленого судом строку для подання суб`єктом владних повноважень - відповідачем до суду першої інстанції звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій.

Отже, судовий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання відповідача надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду першої інстанції, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Суд зазначає, що у ході розгляду даної справи не встановлено, а позивачем не обґрунтовано наявності підстав вважати, що відповідач буде ухилятись від виконання даного судового рішення, а тому суд не вважає за необхідне встановлювати судовий контроль за виконанням даного судового рішення.

При розгляді даної справи суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України», «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України»: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії».

З огляду на наведене суд надав правову оцінку визначальним доводам сторін. Відсутність у даному рішенні правової оцінки окремих доводів сторін жодним чином не відобразилось на повноті та об`єктивності дослідження судом обставин справи та не вплинуло на результат розгляду даної справи.

Згідно з частиною першою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням усіх доказів у справі в їх сукупності, враховуючи те, що відповідачем не доведено обґрунтованості оскаржуваних рішень, а надані позивачем докази та встановлені судом обставини свідчать про протилежне, суд вважає, що наявні підстави для захисту прав позивача у судовому порядку шляхом часткового задоволення позовних вимог.

Частиною першою, сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Оскільки, за результатом судового розгляду даної справи суд дійшов висновку про задоволення позову в частині майнових вимог позивача на загальну суму 80662,03 грн та однієї немайнової вимоги, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягає поверненню судовий збір в сумі 3524 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 242-246, 255 КАС України,

вирішив:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Автодистирб`юшн Карго Партс» задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів від 25.02.2020 №UA10040/2020/000001/1.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 25.07.2018 № та №.

Визнати протиправним та скасувати рішення керівника Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 15.08.2018 №34141/10/28-10-17-01-23 «Про опис майна у податкову заставу».

Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу від 09.08.2018 №764-17.

У задоволенні позову в іншій частині - відмовити.

Стягнути з Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків за рахунок бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автодистирб`юшн Карго Партс» витрати по сплаті судового збору у розмірі 3524 (три тисячі п`ятсот двадцять чотири) грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Автодистирб`юшн Карго Партс» (місцезнаходження юридичної особи: 02222, місто Київ, вулиця Закревського, будинок 16; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 37141112).

Відповідач - Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків (місцезнаходження юридичної особи: 02068, місто Київ, вулиця Кошиця, будинок 3; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: ВП 44082145).

Суддя О.М. Чудак