Справа № 420/20576/21
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2022-01-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2022 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючої судді Бойко О.Я.

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання здійснити перерахунок та виплатити грошову допомогу на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди під на проходження строкової служби за період з 2016 по 2018рр., з урахуванням раніше виплачених сум, вирішив у задоволенні адміністративного позову відмовити.

І. Суть спору:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до відповідача, Військової частини НОМЕР_1 , в якій просив суд:

(1). Визнати протиправними дії (бездіяльність) Військової академії, яка полягає у не здійсненні ОСОБА_1 нового розрахунку грошової допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку отримував під час проходження військової служби за 2016-2018 роки, з урахуванням раніше виплачених сум.

(2). Зобов`язати Військову академію здійснити перерахунок грошової допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 , яку отримував під час проходження військової служби за 2016-2018 роки, з урахуванням раніше виплачених сум.

(3). Зобов`язати Військову академію виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та здійснити виплату ОСОБА_1 недоплачену частину одноразової грошової допомоги, яку отримував під час проходження військової служби за 2016-2018 роки.

ІІ. Аргументи сторін
(а) Позиція Позивача

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що відповідачем розраховано та здійснено виплату грошової допомоги на оздоровлення, без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, яка виплачувалась йому відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, зокрема, до складу грошової допомоги на оздоровлення не було включено надбавку за допуск до державної таємниці, встановлену постановою КМУ № 414 від 15.06.1994 «Про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці». Так позивач зазначив, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у не здійсненні ОСОБА_1 нового розрахунку грошової допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку отримував під час проходження військової служби за 2016-2018 роки.

(б) Позиція Відповідача

30.11.2021 р. до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідачем зазначено, що він у спірних правовідносинах діяв згідно з чинним законодавством, обґрунтовуючи свою позицію тим, що позивачу виплачена матеріальна допомога в повному обсязі відповідно до вимог розділу XXІІІ «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом МОУ №260 від 07.06.2018. Крім того, позивач мав дізнатись про порушення своїх прав у 2016-2018 році - в день отримання допомоги.

ІІІ Процедура та рух справи
03.11.2021 р. ухвалою Одеський окружний адміністративний суд, прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

ІV. Обставини справи встановлені судом та докази на їх підтвердження
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , з 30.08.2016 по 20.06.2020 проходив військову службу у Військовій академії.

Наказом начальника Військовій академії (по стройовій частині) від 30.06.2020 року №129 позивача виключено зі списків особового складу 21.07.2020.

24 лютого 2016 року позивачу було видано посвідчення учасника бойових дій серія НОМЕР_2 .

Як встановлено під час розгляду справи ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою, в якій просив провести нарахування та виплату недотриманих коштів, які входили до складу грошової допомоги на оздоровлення з включенням до складу останньої щомісячної додаткової грошової винагороди та виплата якої передбачена постановою КМ України від 22 вересня 2010 року № 889, чинної на час здійснення виплати.

Позивач вважає, що відповідач протиправно не включив до складу допомоги на оздоровлення розмір щомісячної додаткової грошової винагороди, виплата якої передбачена постановою КМ України від 22 вересня 2010 року № 889, зокрема до складу грошової допомоги на оздоровлення не було включено надбавку за допуск до державної таємниці, встановлену постановою КМУ № 414 від 15.06.1994 «Про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці».

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не здійсненні нового розрахунку оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку отримував під час проходження військової служби за період 2016-2018 рік, позивач звернувся до суду з даним позовом.

IV. Джерела права та висновки суду
Згідно з ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Позивач сформулював вимоги стосовно 2016-2018 років.

Суд вважає, що положення наведеної норми закону до 28.02.2018 були деталізовані приписами постанови КМУ від 07.11.2007 №1294 (далі за текстом - постанова КМУ №1294) та Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (затверджена наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 №260; далі по тестом - Інструкція №260), а після 01.03.2018 - приписами постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 №704 (далі - Постанова №704) та Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (затверджений наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260; зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197; далі за текстом - Порядок №260/2018).

Так, відповідно до п.п.3 п.5 постанови КМУ №1294 повноваження з приводу надання матеріальної допомоги кваліфіковано у якості права керівника, практична реалізація якого поставлена у залежність від параметрів асигнувань.

Аналогічна умова для виплати матеріальної допомоги міститься і у п.33.3 Інструкції №260.

У свою чергу, відповідно до п.п.3 п.5 Постанови №704 надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення, у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на грошове забезпечення, передбачених у державному бюджеті для утримання державних органів. Умови грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються цією постановою та іншими актами Кабінету Міністрів України (п.п. 7, 8 Постанови №704).

У свою чергу, відповідно до п. 4 розд. І Порядку №260/2018 грошове забезпечення військовослужбовців із числа осіб офіцерського складу, в тому числі слухачів (ад`юнктів, докторантів), рядового, сержантського та старшинського складу (крім військовослужбовців строкової служби), включає, серед іншого, одноразові грошові допомоги після укладення першого контракту, для оздоровлення, для вирішення соціально-побутових питань, у разі звільнення з військової служби.

Згідно з абз. 3 п. 7 розд. І Порядку №260/2018 військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. В наказах про виключення зі списків особового складу обов`язково зазначається про виплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Пунктом 3 розд. XXIII Порядку №260/2018 передбачено, що Розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Щодо посилання позивача на постанову КМУ № 414 від 15.06.1994 «Про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці», то суд зазначає, що дія Положення, затвердженого цією постановою визначає види, розміри і порядок надання компенсації працівника органів законодавчої, виконавчої та судової влади, органів прокуратури, інших державних органів, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, які за умовами своєї професійної діяльності постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю.

У цьому контексті суд погоджується з відповідачем, що надбавка за допуск до державної таємниці не входить до додаткових видів грошового забезпечення у відповідності до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260.

Поряд з цим, суд зазначає, що позивачем не надано жодних доказів того, що ним отримувалась щомісячна додаткова грошова винагорода під час проходження ним військової служби за період з 2016-2018 рік, та розміру такої щомісячної додаткової грошової допомоги, в тому числі надбавки за допуск до державної таємниці.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2).

Завданням адміністративного судочинства, згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно, умовою для задоволення адміністративного позову (надання судом ефективного захисту) є, перш за все, встановлення судом факту порушення прав, свобод або законних інтересів позивача, тобто з`ясування того, чи були рішення (дії, бездіяльність) саме протиправними.

У пункті 1 частини першої статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України вказано, що під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

На підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 надав копії паспорту, рнокпп, посвідчення учасника бойових дій, копію витягу із наказу Військової академії від 30.08.2016 № 199, копію витягу із наказу Військової академії від 20.06.2020 № 129, копію заяви від 30.08.2021.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування.

На думку суду, копії витягів з наказів та заяви не є належними доказами, оскільки ними не підтверджуються ані факти порушення прав позивача, ані факти виплати грошової допомоги на оздоровлення позивача у неналежному розмірі.

При цьому, відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, обов`язком позивача було подання доказів - даних, на підставі яких суд мав встановити наявність обставин (фактів), що обґрунтовують його вимоги (частина перша статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України).

Щодо строку звернення до суду з зазначеним позовом, суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів ст. 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Частини 1-3, 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже, приписами Кодексу адміністративного судочинства України визначено місячний строк звернення до суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, при цьому, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати згідно ст. 233 Кодексу законів про працю України без обмеження будь-яким строком.

Суд зазначає, що Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частини другої статті 233 КЗпП України.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України Про оплату праці зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині другої статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду, з якими не обмежується будь яким-строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 Кодексу, належною працівнику, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, аналіз наведених норм чинного законодавства з урахуванням положень Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 дає підстави для висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, яка включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Про захист заробітної плати №95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін заробітна плата означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Суд зазначає, що перебування особи на військовій службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю, а тому необхідно керуватися, в тому числі, і положеннями частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, яка визначає право звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, в даному випадку стягнення грошового забезпечення військовослужбовця.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 березня 2018 у справі № 1519/983/2012.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

VI. Розподіл судових витрат
У відповідності до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при відмові у задоволенні позовних вимог судові витрати зі сплати судового збору розподілу не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 77, 161,245, 255, 293, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:
1.У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання здійснити перерахунок та виплатити грошову допомогу на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди під на проходження строкової служби за період з 2016 по 2018рр., з урахуванням раніше виплачених сум - відмовити .

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Якщо розглянуто справу в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.
Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Суддя О.Я. Бойко

.