Справа № 200/6153/21
Суддя: Чекменьов Г.А.
Дата ухвалення: 2021-12-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 грудня 2021 р. Справа№200/6153/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Чекменьова Г.А., розглянувши в письмовому провадженні справу за позовом Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» про стягнення адміністративно-господарських санкцій,

В С Т А Н О В И В:

Донецьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до суду з позовною заявою до Комунального підприємства «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» про стягнення адміністративно-господарських санкцій в розмірі 439 977,59 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що відповідачем наданий звіт про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік, відповідно до якого у відповідача у 2020 році повинно було бути працевлаштовані 45 осіб з інвалідністю. Фактично за даними звіту працювало лише 42 особи. Тому відповідач не виконав норматив по створенню 3 робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Передбачені законом санкції за вчинене порушення відповідач добровільно не сплатив до теперішнього часу. Згідно з самостійним нарахуванням адміністративно-господарських санкцій за невиконання відповідачем нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2020 році, у поданому звіті за формою №10-ПОІ, становить 437440,38 грн., сума нарахованої пені станом на 14.05.2021 року складає 2537,21 грн. Загальна сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю та пені складає 439 977,59 грн., які позивач просив стягнути з відповідача.

Ухвалою від 26 травня 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін.

Відповідно до ухвали суду від 24 вересня 2021 року розгляд справи здійснюється в порядку загального позовного провадження,

Також вказаною ухвалою суду від 24 вересня 2021 року витребувані у позивача відомості про фактичне виділення та створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальних робочих місць, створення для них умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації, забезпечувати інших соціально-економічних гарантій, передбачених законодавством, відомості про кількість а працевлаштованих осіб з інвалідністю протягом 2020 року, в тому числі за направленням державної служби зайнятості; витребувані від Маріупольського міського центру зайнятості засвідчені копії звітів форми 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії" (вакансії для осіб з інвалідністю), поданих КП "Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" за період 2020 року, наявні відомості про направлення осіб з інвалідністю для працевлаштування до КП "Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" та про фактичне працевлаштування вказаних осіб чи відмову у працевлаштуванні.

Ухвалою суду від 15 листопада 2021 року закрито підготовче провадження у справі, призначено її розгляд по суті.

Відповідачем на адресу суду надано відзив на адміністративний позов, в якому він заперечив проти задоволення заявлених вимог. Послався на те, що при поданні звіту про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік самостійно нарахував адміністративно-господарські санкцій в сумі 437440,38 грн., оскільки програмним засобом подання звіту відбувається в автоматичному режимі та не передбачає можливості корегування рядків.

Відповідач вказав, що він регулярно інформував державну службу зайнятості про наявні вільні робочі місця і вакантні посади, на яких може використовуватися праця осіб з інвалідністю, що підтверджується щомісячними звітами про наявність вакансій форми № 3-ПН. На думку відповідача, обов`язок роботодавців створити робочі місця для осіб з інвалідністю не супроводжується обов`язком їх працевлаштувати. Закон покладає на підприємство обов`язок створити (пристосувати) належним чином робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Оскільки відповідачем не порушені норми чинного законодавства, застосування до нього адміністративно-господарських санкцій і пені вважає безпідставним. З наведених підстав відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

До судового засідання сторони не прибули.

Відповідно до частини 9 статті 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Приписами частини 5 статті 250 КАС України визначено, що датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про можливість розглянути справу без участі сторін в порядку письмового провадження за наявними матеріалами справи.

З`ясовуючи обставини справи судом встановлено таке.

Позивач - Донецьке обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю є територіальним органом Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю, і діє на підставі Положенням про відділення Фонду, затверджене Наказом Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю № 105 від 25.10.2019 року, що визначає основні функції, завдання та повноваження відділення Фонду, до яких належать, зокрема, прийом звітів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю, збір сум адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, облік заборгованості по сплаті сум адміністративно-господарських санкцій і пені.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21 березня 1991 року № 875-XII (надалі - Закон № 875-XII) законодавство про соціальну захищеність осіб з інвалідністю в Україні складається з цього Закону та інших актів законодавства, що видаються відповідно до нього.

Згідно зі звітом за формою № 10-ПІ про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік, що був поданий КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» (а.с.6), середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» за 2020 рік становить 1129 працівників; кількість штатних працівників - осіб з інвалідністю, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону № 875-XII, становить 45 осіб, фактично в КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» в 2020 році працювало 43 особи з інвалідністю.

З наведених підстав відповідачем самостійно розраховані сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання відповідачем нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2018 році у сумі 437440,38 грн. та сума пені, яка станом на 14.05.2021 року складає 2537,21 грн. (а.с.8, 9).

Відповідач не погоджується з необхідністю виплати адміністративно-господарських санкцій та нарахованої пені, посилаючись на фактичне створення робочих місць для осіб з інвалідністю, які не були працевлаштовані з підстав, що не залежать від відповідача.

На підтвердження своїх заперечень відповідач надав копії звітності за формою №3-ПН, які подавалися протягом 2020 року, відповідно до якої у відповідача для осіб з інвалідністю зазначено 3 вакантних робочих місця (а.с.20). Згідно з направленнями на працевлаштування особи з інвалідністю відмовилися від вакансії самостійно та одній особі відмовлено в зв`язку з відсутністю авто

Згідно з листом Маріупольського міського центру зайнятості № 07/1290/06-16/21 від 06.04.2021 року протягом 2020 року відповідач надавав звіти за формою № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії осіб з інвалідністю)». На підприємство направлено 12 осіб з інвалідністю, проте скільки з направлених осіб з інвалідністю було працевлаштовано відповідачем, центром зайнятості не зазначено. Відмов у працевлаштуванні осіб з інвалідністю з боку КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» не було. Інформація щодо запропонованих відповідачем умов неповного робочого дня або неповного робочого тижня для осіб з інвалідністю відсутня (а.с.14).

Надаючи правову оцінку спірним відносинам суд вказує, що згідно з частиною 1 статті 17 Закону № 875-XII з метою реалізації творчих і виробничих здібностей осіб з інвалідністю та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону № 875-ХІІ для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця..

Згідно з частиною 1 статті 20 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів..

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк (частина 2 статті 20 Закону № 875-ХІІ).

Виходячи з наведених норм суд зазначає, що для підприємств, установ, організацій законодавством встановлюється обов`язковий норматив робочих місць, призначених для забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю, а також передбачається сплата підприємствами адміністративно-господарських санкцій у разі порушення встановлених нормативів щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю. При цьому, адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв`язку зі скоєнням правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Згідно частиною 1 статті 18 Закону № 875-ХІІ, забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Відповідно до частини 3 статті 18 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань (частина 3 статті 18-1 Закону № 875-ХІІ).

Відповідно до пункту 4 частини 3 статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012 року № 5067-VІ роботодавці зобов`язані, зокрема, своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про: попит на робочу силу (вакансії).

Згідно з Порядком подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 316, форма № 3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

З огляду на викладене суд зазначає, що обов`язок по працевлаштуванню осіб з інвалідністю відповідно до встановленого Закону № 875-ХІІ нормативу покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості. Механізм реалізації зазначеної програми працевлаштування передбачає здійснення певних заходів з боку підприємств. Одним з доказів, який свідчить про створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальних робочих місць та інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для осіб з інвалідністю, в тому числі, є звіт форми № 3-ПН.

Водночас, суд також зауважує, що створення спеціальних робочих місць для осіб з інвалідністю не може обмежуватися складенням та поданням відповідної звітності, оскільки відповідно до частини 5 статті 19 Закону № 875-ХІІ виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним.

Відповідно до частини 3 статті 17 Закону № 875-ХІІ відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення особи з інвалідністю на іншу роботу без її згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я осіб з інвалідністю.

Протягом розгляду справи на виконання ухвали суду відповідачем зазначено, що згідно звіту про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік, наданого Комунальним підприємством "Маріупольське ВУВКГ" із розрахунку середньооблікової чисельності штатних працівників 1129 осіб, повинно працювати 45 осіб з інвалідністю, хоча, фактично працювало 42 особи, що на думку позивача є порушенням ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

У 2020 році КП " Маріупольське ВУВКГ" фактично виділено та створено робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у тому числі спеціальних робочих місць, створено для них умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації, забезпечено інших соціально-економічних гарантій, передбачених законодавством у кількості 20 (двадцять) робочих місць.

Відтак у 2020 році КП "М Маріупольське ВУВКГ" самостійно прийнято 4 (чотири) особи з інвалідністю. Впродовж 2020 року Маріупольський міський центр зайнятості спрямував на працевлаштування лише 3 (три) особи з інвалідністю, які відмовилися від працевлаштування за власним бажанням.

Згідно поданого 24 лютого 2021 року Звіту про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік (Форма №10-ПОІ) на адресу Донецького відділення Фонду соціального захисту інвалідів, вбачається, що Комунальним підприємством "Маріупольське ВУВКГ" правильно здійснено розрахунок кількості осіб з інвалідністю, які повинні працювати пропорційно середньооблікової чисельності штатних працівників, що узгоджується із розрахунками, які містяться у позовній заяві.

Щодо твердження позивача про те, що відповідачем визнано вину у вчиненні правопорушення у сфері господарювання шляхом здійснення нарахування суми коштів адміністративно-господарських санкцій у рядку 06 Звіту за 2020 рік Форми №10-ПОІ відповідач зазначив, що згідно Інструкції щодо заповнення форми звітності №10-ПОІ (річна) "Звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю", затвердженої Наказом Міністерства соціальної політики України №591 від 27 серпня 2020 року для роботодавців, у яких працює 25 осіб і більше інформація рядку 06 (сума коштів адміністративно- господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю) заповнюється таким чином рядок 06 = (рядок 03 (кількість осіб з інвалідністю - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону 875-ХІІ) рядок 02 (середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність) * рядок 05 ( середньорічна заробітна плата штатного працівника).

Заповнення форми №10-ПОІ здійснювалось програмним засобом М.Е. Doc, в якому заповнення рядків 03,05,06 Звіту відбувається в автоматичному режимі та не передбачає можливості коригування цих рядків.

При цьому, формування звіту №10-ПОІ, який за своєю суттю є різновидом статистичної документації, подання якої не може містити інших наслідків, у тому числі у вигляді визнанні вини у вчиненні порушення у сфері господарської діяльності, оскільки метою цієї звітності є доведення до відповідного органу, що здійснює статистичний облік - відповідної інформацію щодо обсягу працевлаштованих осіб з інвалідністю та відомостей про середньооблікову заробітну плату, а зазначення, навіть помилкове, нарахованих оперативно-господарських санкцій в цьому випадку жодним чином не є, ані доказом вчинення факту правопорушення, ані підставою для звільнення позивача від доказування самого факту правопорушення.

Посилаючись на постанову Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 806/1368/17 відповідач зауважив, що за змістом статті 18-1 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, пошук підходящої роботи для інвалідів здійснює державна служба зайнятості. Обов`язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов`язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20.05.2019 у справі №820/1889/17, від 02.07.2018 у справі №804/8007/16, від 21.08.2018 у справі №817/650/17, від 20.05.2019 у справі №820/1889/17.

З наведеного слідує, що роботодавець не несе відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування інвалідів у разі вчинення передбачених чинним законодавством заходів, спрямованих на працевлаштування інвалідів, а саме - розроблення необхідних заходів по створенню робочих місць для інвалідів, інформування відповідні установи про вакантні посади для інвалідів, проте не працевлаштувало інвалідів з незалежних від нього причин.

На виконання ухвали суду Маріупольським міським центром зайнятості надані засвідчені копії звітів форми 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії для осіб з інвалідністю)», поданих КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» за період 2020 року, якими підтверджені відомості, зазначені відповідачем.

Також Маріупольським міським центром зайнятості зазначено, що фактів відмови КП «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» особам з інвалідністю у працевлаштуванні не було.

За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідачем фактично дотримані вимоги Закону № 875-ХІІ щодо нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою статті 19 Закону № 875-ХІІ, шляхом фактичного створення робочих місць та працевлаштування підприємством осіб з інвалідністю, які звернулися за працевлаштуванням, що виключає застосування адміністративно-господарських санкцій.

Водночас, застосування таких санкцій за помилкове чи автоматичне зазначення даних у звітності, законом не передбачено.

Відповідно до частини статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням наведеного зазначені позивачем в обґрунтування заявлених вимог обставини не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, через що заявлений позов задоволенню не підлягає.

За приписами статті 139 КАС України сплачений позивачем судовий збір не підлягає розподілу.

На підставі наведеного, керуючись статтями 2, 139, 241-246, 255, 262, 295-297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (87555, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Серова, буд. 1а, ) до Комунального підприємства «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» (87555, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Соборна, буд. 7, ) про стягнення адміністративно-господарських санкцій - відмовити.

Рішення складено у повному обсязі 31 грудня 2021 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Г.А. Чекменьов