Справа № 140/4208/21
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2021-12-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 грудня 2021 рокуЛьвівСправа № 140/4208/21 пров. № А/857/14434/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Хобор Р.Б., Шинкар Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Волинської обласної державної адміністрації на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 червня 2021 року, прийняте суддею Каленюк Ж.В. у місті Луцьку, у справі за позовом ОСОБА_1 до Волинської обласної державної адміністрації про визнання протиправним розпорядження, зобов`язання вчинити дії,,-

встановив:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернулася з адміністративним позовом до Волинської обласної державної адміністрації (надалі відповідач) про визнання протиправним розпорядження від 22 січня 2021 року №24 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки»; зобов`язання надати відповідно до заяви від 08 квітня 2020 року дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального садівництва площею 0,12 га, яка розташована за межами села Забороль Луцького району.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25 червня 2021 року позов задоволено.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що у спірному розпорядженні не вказано, в чому полягає невідповідність місця розташування земельної ділянки, яку бажає отримати позивач, вимогам законів або прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, або генеральним планам населених пунктів чи іншої містобудівної документації, схемам землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектам землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, тобто тим підставам, які визначені частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України. Відповідач не надав суду містобудівної документації та доказів невідповідності їй місця розташування об`єкта (земельної ділянки).

Суд звернув увагу, що передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 ЗК України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. Однак отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Враховуючи недоведення відповідачем факту наявності визначених законом підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою, а також з огляду на ту обставину, що клопотання ОСОБА_1 уже рік не знаходить належного вирішення (це змушує позивача вдруге звертатися до суду), суд дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача у цьому випадку буде саме зобов`язання відповідача надати ОСОБА_1 відповідний дозвіл за заявою (клопотанням) від 08 квітня 2020 року.

Також суд стягнув витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 грн.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Волинська обласна державна адміністрація подала апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що однією із вичерпних підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою є невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації.

Звертає увагу на те, що в тексті розпорядження наведено чіткі правові підстави для відмови, зокрема, зазначено, що відповідно до ст.20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. А згідно з ч.4 ст.24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» зміна цільового призначення земельної ділянки, яка не відповідає плану зонування території та/або детальному плану території, забороняється.

Крім того, однією із основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв`язок їх використання із лісокористуванням (маються покликання на постанову Верховного Суду України від 27.01.2015 року у справі №21-570а14).

Відтак, відповідач правомірно відмовив у розробці проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Крім того, відповідач також заперечує проти стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 3000 грн., оскільки ці витрати мають бути співмірними відповідно до критеріїв встановлених ч.5 ст.134 КАС України.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 звернулася до Волинської ОДА із заявою (клопотанням) від 08 квітня 2020 року про надання їй дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального садівництва орієнтовною площею 0,12 га, яка розташована в Луцькому районі біля села Забороль (а.с.8). До заяви позивач додала графічні матеріали.

Листом Волинської ОДА від 27 квітня 2020 року №Я-1567 ОСОБА_1 відмовлено в наданні такого дозволу з тих підстав, що зазначена у заяві земельна ділянка розташована на землях сільськогосподарського призначення (паї), а рішення щодо розподілу земель, що залишилися у колективній власності, здійснюються сільською, селищною, міською радою, на території яких такі землі розташовані. З цих підстав запропоновано звернутися за вирішенням питання до Заборольської сільської ради (а.с.9).

He погоджуючись із відмовою Волинської ОДА, позивач оскаржила такі дії (бездіяльність) у судовому порядку та рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2020 року у справі №140/15555/20, яке набрало законної сили 12 січня 2021 року, позов задоволено повністю, зокрема, зобов`язано Волинську ОДА повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08 квітня 2020 року про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального садівництва площею 0,12 га, яка розташована в Луцькому районі біля села Забороль, та за наслідками розгляду прийняти рішення з урахуванням висновків суду (а.с.54-57).

На виконання вищезазначеного рішення суду, головою Волинської ОДА прийнято розпорядження від 22 січня 2021 року №24, яким з посиланням на абзац перший частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України ОСОБА_1 відмовлено в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального садівництва орієнтовною площею 0,12 га, розташованої за межами населених пунктів Заборолівської сільської ради Луцького району, оскільки земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду (а.с.10).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом ст. 3, 4 ЗК України земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Положеннями п. «б» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

За змістом статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Пунктом «в» частини першої статті 121 ЗК України визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара.

Повноваження відповідних органів виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність встановлені статтями 118, 122 ЗК України.

Згідно зі ч. 6, 7 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10 грудня 2013 року у справі № 21-358а13 та в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 545/808/17, від 05 березня 2019 року у справі № 360/2334/17 та від 16 липня 2020 року у справі № 755/10113/16-а.

Крім того, виходячи з аналізу статті 118 ЗК України, вбачається, що порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Таким чином, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 ЗК України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок, а надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття в подальшому суб`єктом владних повноважень позитивного рішення щодо відведення земельної ділянки у власність.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2016 року в справі № 815/5987/14 та постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, земельна ділянка, про яку у заяві вказала позивач, не є сформованою (відомості щодо неї відсутні у Державному земельному кадастрі), така земельна ділянка не використовується для ведення лісового господарства, то встановити правовий режим та обмеження її використання можливо лише у разі виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Згідно зі ст. 19 , 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Частиною другою означеної статті також обумовлено, що зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідно до п. «а» ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

При цьому положеннями підпункту «б» частини 1 статті 58 Земельного кодексу України визначено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами.

Колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції не встановлено та відповідачем не надано доказів про віднесення визначеної земельної ділянки до категорії земель лісового фонду.

Крім того, будь-яких рішень про встановлення цільового призначення визначеної земельної ділянки, або ж затверджений проект відведення визначеної земельної ділянки із віднесенням її до земель лісового фонду до суду не надано.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання розпорядження відповідача від 22 січня 2021 року №24 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки»; зобов`язання надати відповідно до заяви від 08 квітня 2020 року дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального садівництва площею 0,12 га, яка розташована за межами села Забороль Луцького району. протиправним.

Щодо позовних вимог про надати відповідно до заяви від 08 квітня 2020 року дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального садівництва площею 0,12 га, яка розташована за межами села Забороль Луцького району, слід зазначити наступне.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що розглядається, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні регламентовано частиною шостою статті 118 Земельного кодексу України.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Таким чином, повноваження відповідача у спірних правовідносинах не є дискреційними.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 819/570/18, 29 вересня 2020 року у справі № 814/2221/17 та від 27 травня 2021 року у справі № 442/3936/17.

Судом в ході розгляду справи встановлено, що відповідач протиправно відмовив позивачу у наданні земельної ділянки. З огляду на це, саме зобов`язання ради надати дозвіл є найбільш ефективним способом захисту порушеного права позивача.

Слід звернути увагу, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Зазначене відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 04.08.2021 року у справі № 320/816/19.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 3000 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, вказаною нормою передбачено можливість стягнення за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, не всіх понесених протилежною стороною судових витрат, а лише тих, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу.

Приписами частини 1 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що хоча витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави), законом все ж передбачено їх розподіл між сторонами за результатами розгляду справи.

Оцінюючи правомірність вимоги позивача щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає відшкодуванню, апеляційний суд виходить із такого.

Частиною 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до положень частини 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Для підтвердження понесених позивачем витрат на професійну допомогу адвоката 05 травня 2021 року суду надано: копію договору про надання правової допомоги від 02 лютого 2021 року №02/02/21, укладеного між адвокатом Нестеруком Р.В. та Янюк Т.А. (а.с.25), копію ордера на надання правової допомоги серії ВЛ №017227 (а.с.26), акт виконаних робіт від 19 квітня 2021 року (а.с.27), квитанцію від 20 квітня 2021 року №0.0..1 (а.с.24).

За умовами пункту 3.1 договору про надання правової допомоги від 02 лютого 2021 року №02/02/21 вартість послуг адвоката встановлюється відповідно до акта виконаних робіт з урахуванням кількості затраченого часу з розрахунку вартості однієї 800,00 грн та фактичних витрат адвоката, понесених в процесі надання правової допомоги у справі.

Згідно з актом виконаних робіт від 19 квітня 2021 року за договором про надання правової допомоги від 02 лютого 2021 року адвокатом виконано такі роботи (надано послуги): попередня консультація щодо характеру спірних правовідносин та можливості і перспективності подачі позову 1 год (800,00 грн); опрацювання законодавчої бази, що регулюють спірні відносини; формування правової позиції; консультування щодо необхідності отримання додаткових матеріалів (доказів) та їх отримання для справи 2 год (1600,00 грн); підготовка процесуальних документів у справі (позовна заява, клопотання, письмові пояснення, адвокатські запити тощо) 2 год (1600,00 грн), а всього 4000,00 грн.

Відповідно до квитанції від 20 квітня 2021 року №0.0..1 ОСОБА_1 сплатила адвокату Нестеруку Р.В. 4000,00 грн (а.с.24).

Суд першої інстанції вірно врахував, що при вирішенні питання щодо розподілу витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, справа про визнання протиправним та скасування розпорядження Волинської ОДА є спором немайнового характеру незначної складності; спірні правовідносини регулюється нормами Земельного кодексу України та Закону України «Про судоустрій України» та дослідження значної кількості інших нормативно-правових актів не передбачають, тому, враховуючи наявні підстави слід обмежити розмір витрат на правничу допомогу та стягнути на користь позивача витрати у сумі 3000,00 грн.

Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).и повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав вважати неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Судові витрати розподілу не підлягають виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Волинської обласної державної адміністрації залишити без задоволення, рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 червня 2021 року у справі № 140/4208/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Р. Б. Хобор
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 31.12.2021 року.