Справа № 815/6721/15
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2021-12-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6721/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд колегією у складі:

головуючої судді Бойко О.Я.,

судді Андрухіва В.В.

судді Токмілової Л.М.

за участі:

секретаря судового засідання Белінського Г.В.,

представника позивача Зудінова О. О.

представника відповідачів Залуцької Н. П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Державної митної служби України в особі Миколаївської митниці як відокремленого структурного підрозділу, Миколаївської митниці ДФС, Чорноморської митниці Державної митної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу вирішив адміністративний позов задовольнити частково.

І. Суть спору:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за адміністративним позовом позивача, ОСОБА_1 , до відповідачів, Державної фіскальної служби України, Державної митної служби України в особі Миколаївської митниці як відокремленого структурного підрозділу, Миколаївської митниці ДФС, Чорноморської митниці Державної митної служби України, в якому позивач просить:

- визнати незаконним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 25.10.2015 №3407-0 «Про звільнення ОСОБА_1 » з посади заступника начальника Миколаївської митниці ДФС;

- визнати незаконним та скасувати наказ Миколаївської митниці ДФС від 27.10.2015 №425-0 «По особовому складу» про звільнення ОСОБА_1 ;

- поновити ОСОБА_1 з 26.10.2015 на посаді заступника начальника Миколаївської митниці як відокремленого підрозділу Державної митної служби України;

- стягнути з Миколаївської митниці як відокремленого підрозділу Державної митної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час його вимушеного прогулу, починаючи з 26.10.2015 до дня поновлення на роботі.

ІІ. Аргументи сторін

(а) Позиція позивача

Позивач стверджував, що спірними рішеннями відповідач порушив його законне право на працю, гарантоване державою, оскільки звільнення відбулося з порушенням встановлених процедур спеціального Закону України «Про очищення влади», з перевищенням повноважень суб`єктів владних пововажень.

В обґрунтування своїх вимог, позивач зазначав, що його звільнення фактично відбулося на підставі перевірки, яку призначили та проводили неуповноважені на це законом суб`єкти. Зокрема, перевірка проводилася Міністерством Юстиції України за розпорядженням Кабінету Міністрів України, в той час, коли організація проведення перевірки покладається законом на керівника відповідного органу, до повноважень якого належить звільнення з посади особи стосовно якої здійснюється перевірка.

Також позивач зазначав, що відповідно до своїх функціональних повноважень не виконував функції із забезпечення формування та реалізації державної податкової та/або митної політики, не приймав рішень, спрямованих на порушення прав і свобод людини, його посада не підпадає під дію ЗУ «Про очищення влади» та відповідно заборона встановлена цим законом обіймати певні посади, не поширюється на посаду позивача, на якій він перебував відповідний період.

Крім того, позивач посилався на порушення порядку звільнення. Адже на час видання наказу про звільнення він знаходився на стаціонарному лікуванні.

На думку позивача, під час його звільнення були порушені всі принципи, задекларовані ЗУ «Про очищення влади». Зокрема, перевірка проводилася кулуарно, без участі позивача, при перевірці була порушена презумпція невинуватості позивача . Вина позивача полягає тільки в тому, що в його особовій справі є в наявності записи про посади. При винесенні спірних рішень відповідач не взяв до уваги проходження позивачем люстраційної перевірки без зауважень, не було взято до уваги індивідуальну відповідальність, фах, досвід позивача. Відповідач не довів вину позивача, адже вина кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, на думку позивача, має бути доведена та люстрація має бути заснована на принципі індивідуальної відповідальності, а не колективної.

У заяві про зміну підстави позову представник позивача зазначав, що у відповідачів відбулося функціональне правонаступництво. Так, Державна фіскальна служба України та Миколаївська митниця ДФС припинили виконання повноважень з реалізації митної політики та державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування митного законодавства, а Державна митна служба України та Чорноморська митниця Держмитслужби розпочали виконувати відповідні повноваження. Проте з 01.07.2021 Чорноморська митниця Держмитслужби здійснення своєї діяльності припинила, та розпочала свою діяльність Миколаївська митниця, як відокремлений підрозділ Державної митної служби України. Робота, яку позивач здійснював до звільнення, на сьогоднішній день зберігається в Миколаївській митниці як відокремленому підрозділі Державної митної служби України. Таким чином, представник позивача вважає, що позивач повинен бути поновлений на тому підприємстві, де зберіглося його місце роботи, а саме в Миколаївській митниці як відокремленому підрозділу Державної митної служби.

(б) Позиція відповідача, ДФС України

Відповідач до суду надав відзив на адміністративний позов в якому заперечував проти позовних вимог, просив у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Відповідач зазначав, що з метою забезпечення виконання норм Закону України «Про очищення влади», беручи до уваги загальний строк обіймання позивачем посади, яка підпадає під критерії, визначені вказаним законом, що становить за сукупністю 1 рік, 11 місяців, 4 дні та за результатами перевірки відомостей, зазначених в його особовій справі, відповідач видав наказ про звільнення позивача з посади. Адже, Законом України «Про очищення влади», який прийнятий для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини, передбачена заборона обіймати посади в органах державної влади та органах місцевого самоврядування сукупно не менше одного року в період з 25.02.2010 по 22.02.2014 рік. Таким чином, дії відповідача є законними.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

30.11.2015 суд ухвалою відкрив провадження в адміністративній справі та призначив справу до судового розгляду сколегією у складі трьох суддів.

20.01.2016 суд письмовою ухвалою витребував у Миколаївської митниці ДФС докази у справі.

23.02.2016 суд письмовою ухвалою зупинив провадження у справі до набрання законної сили рішенням Конституційного Суду України по справі за конституційним поданням ВСУ щодо відповідності положенням частини третьої статті 22, частини першої статті 38, статті 58, частини другої статті 61, частини першої статті 62 , частини першої статті 64, Конституції України частини третьої статті 1 пунктів 7,8, 9 частини першої, пункту 4 частини другої статті 3, пункту 2 розділу «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про очищення влади».

07.10.2021 суд ухвалою задовольнив клопотання представника позивача та поновив провадження у справі, призначив справу до розгляду у загальному позовному провадженні.

04.11.2021 суд у підготовчому засіданні ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, прийняв зміну предмету позову, залучив співвідповідачів Державну митну службу України, Миколаївську митницю, як відокремлений структурний підрозділ Держмитслужби України, Чорноморську митницю Держмитслужби України та розпочав розгляд справи спочатку.

07.12.2021 суд закрив підготовче провадження та призначив розгляд справи по суті.

IV. Обставини, встановлені судом

Позивач працював в митних органах України з 13.07.1987.

09.02.2015 на підставі Наказу Державної фіскальної служби України від 09.02.2015 №479-о позивач був призначений на посаду начальника Миколаївської митниці ДФС.

26.10.2015 на підставі наказу Державної фіскальної служби України №3407-о та наказу Миколаївської митниці ДФС позивач був звільнений з посади заступника начальника Миколаївської митниці ДФС на підставі п.7-2 частини1 ст.36 Кодексу законів про працю України, Закону України «Про очищення влади», звіту про результати проведеної перевірки щодо виконання ДФС норм Закону України «Про очищення влади від 21.10.2015, пункту 6 (рішення з окремих питань) витягу з протоколу №116 засідання КМУ від 21.10.2015.

На сайті Міністерства юстиції України з`явився запис про запровадження заборон відносно позивача відповідно до пункту 8 частини 1 статі 3 Закону України «Про очищення влади».

V. Джерела права та висновки суду.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить до часткового задоволення. Свій висновок вмотивовує наступним чином.

16 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про очищення влади», який, відповідно до преамбули визначає правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частин першої та другої статті 1 цього Закону очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування протягом десяти років. Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Також частина друга статті 1 Закону України «Про очищення влади» визначає принципи, за якими здійснюється очищення влади: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Для реалізації очищення влади ч.3 статті 1 Закону визначала заборону особам, зазначеним у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особам, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону, обіймати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом (частина третя статті 1 Закону України «Про очищення влади»).

Зокрема, згідно з пунктом 8 частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади» заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року: керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Порядок проведення перевірки встановлює стаття 5 Закону України «Про очищення влади», відповідно до якої: « 1. Органом, уповноваженим на забезпечення проведення перевірки, передбаченої цим Законом, є Міністерство юстиції України.

Міністерство юстиції України не пізніше ніж протягом місяця з дня набрання чинності цим Законом утворює дорадчий громадський орган з питань люстрації при Міністерстві юстиції України для забезпечення здійснення громадського контролю за процесом очищення влади (люстрації), до складу якого повинні входити представники засобів масової інформації та представники громадськості.

2. Міністерство юстиції України в місячний строк з дня набрання чинності цим Законом розробляє та подає на затвердження Кабінету Міністрів України:

1) перелік органів, що здійснюють перевірку достовірності відповідних відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 цього Закону, згідно з їх компетенцією;

2) порядок проведення перевірки, передбаченої цим Законом;

3) план проведення перевірок по кожному органу державної влади та органу місцевого самоврядування, підприємству, в якому працюють особи, зазначені у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, відповідно до черговості, визначеної частиною шостою цієї статті.

Частиною четвертою статті 5 Закону України «Про очищення влади» передбачено, що організація проведення перевірки осіб (крім професійних суддів та осіб, зазначених в абзаці третьому цієї частини) покладається на керівника відповідного органу, до повноважень якого належить звільнення з посади особи, стосовно якої здійснюється перевірка.

Окрім того, відповідно до п. Постанови КМУ від 02.07.2014 №228 «Про затвердження Положення про Міністерство юстиції України», Мін`юст є органом, уповноваженим на забезпечення проведення перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади». Відповідно до положень пп.2-1 п.3 зазначеної постанови основними завданнями Мін`юсту є: забезпечення проведення перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади». Тобто нормативно за Мін`юстом закріпленні повноваження забезпечення вказаної перевірки.

Відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 5 цього Закону до перевірки належить достовірність вказаних у заяві відомостей щодо незастосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 цього Закону.

Частиною 14 статті 5 Закону України «Про очищення влади» визначено, що керівник органу, передбачений частиною четвертою цієї статті, на підставі висновку про результати перевірки, яким встановлено недостовірність відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п`ятої цієї статті, не пізніше ніж на третій день з дня отримання такого висновку, керуючись положеннями частини третьої або четвертої статті 1 цього Закону, звільняє таку особу із займаної посади або не пізніше ніж на третій день з дня його отримання надсилає такий висновок керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення та ініціювання звільнення з посади особи, стосовно якої було здійснено перевірку, для її звільнення з посади у встановленому законом порядку не пізніше ніж на десятий день з дня отримання висновку.

З наведених законодавчих норм можна зробити висновок, що заборона на зайняття посад, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація) розповсюджується на осіб, які в період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року обіймали посади, визначені частиною першою статті 3 Закону України «Про очищення влади» та які:

- не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням;

- або подали заяву про застосування до них заборони, визначеної частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону;

- або не подали заяву про проведення щодо них перевірки;

- або подали заяву про проведення щодо них перевірки, однак за результатами такої перевірки встановлено недостовірність зазначених особою відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п`ятої статті 5 Закону України «Про очищення влади».

Водночас пункт 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» визначає, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб, звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів.

Таким чином, до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади), визначені частиною першою статті 3 Закону України «Про очищення влади», у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, застосовується заборона протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом обіймати посади, щодо яких здійснюється очищення влади, яка реалізується керівником органу (органом), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади таких осіб, шляхом звільнення таких осіб із займаних посад на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб.

Повертаючись до фактичних обставин справи, суд встановив, що спірний наказ від 26.10.2015 №3407-о про звільнення позивача підписаний керівником ДФС України. Спірний наказ про здійснення остаточних розрахунків з позивачем від 27.10.2015 №425-0 підписаний в.о. начальника Миколаївської митниці ДФС. Тобто звільнення відбулося керівником відповідного органу. Підставою для видання спірних наказів став звіт про результати проведеної перевірки щодо виконання ДФС норм Закону України «Про очищення влади від 21.10.2015.

Встановлені обставини з урахуванням зазначених вище норм права, свідчать про те, що процедура звільнення відбулася компетентними органами.

Суд відхиляє аргументи позивача про те, що заборона, встановлена цим законом обіймати певні посади, не поширюється на посаду позивача, на якій він перебував відповідний період, оскільки в його повноваження не входило виконання функцій із забезпечення формування та реалізації державної податкової та/або митної політики. Адже відповідно до п.1 Положення про Миколаївську митницю ДФС, затвердженого наказом ДФС України №61 від 21.08.2014 основними завданням Митниці є: забезпечення реалізації політики у сфері державної митної справи.

Щодо посилань позивача на те, що відповідач звільнив його в період перебування на лікарняному, суд зазначає, що трудове законодавство належить до застосування у випадках, якщо норми спеціальних законів не врегульовують спірні правовідносини або, коли про це йдеться у спеціальному законі. З огляду на те, що Закон України «Про очищення влади» не встановлює таких застережень, суд відхиляє дані аргументи позивача, як такі, що вказують на протиправність звільнення.

Разом з тим, реагуючи на аргументи позивача про відсутність його індивідуальної вини, незважаючи на те, що вказаний закон встановлює політичну відповідальність, суд ще раз підкреслює, що стаття 1 Закону України «Про очищення влади» визначає такі принципи, за якими здійснюється очищення влади, як верховенство права та законність, відкритість, прозорість та публічність, презумпцію невинуватості, індивідуальну відповідальність, гарантування права на захист.

Крім того, частина перша ст.1 вказаного Закону України «Про очищення влади» зазначає, що метою очищення влади є недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Суд трактує дані положення як такі, що зобов`язують відповідача довести, що позивач своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю сприяв узурпації влади Президентом України ОСОБА_2 , підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що звільнення позивача та заборона займати протягом десяти років займану ним посаду становить серйозне втручання у його професійну діяльність, яка є складовим елементом фундаментального права на повагу до приватного життя, гарантованого ст.8 Конвенції про права людини та основоположні свободи.

Статтею 8 Конвенції кожному гарантовано право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

В цьому контексті необхідно надати оцінку дотриманню відповідачем при звільненні позивача основних засад Закону України «Про очищення влади», досягнення основної мети Закону усунення загроз для нової демократії, та визначити, чи було таке втручання з боку суб`єкта владних повноважень, необхідним в демократичному суспільстві та пропорційним.

Також важливим є питання дотримання принципу індивідуальної відповідальності при застосуванні люстраційної процедури, встановленої Законом України «Про очищення влади».

Відповідь на це питання надав ЄСПЛ в рішенні від 17 жовтня 2019 року у справі «Полях та інші проти України» (далі також Рішення), яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного.

Враховуючи обставини даної адміністративної справи, суд вважає, що вони не містять суттєвих відмінностей від обставин справи «Полях та інші проти України», а тому суд застосував підхід ЄСПЛ у даній справі. Адже приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, справа «Полях та інші проти України», стосувалася порушення прав п`яти заявників, які обіймали посади державної служби в період президентської каденції ОСОБА_3 (в органах прокуратури, фіскальних органах та районній державній адміністрації) та до яких було застосовано люстраційні заходи. У даній справі ЄСПЛ констатував порушення Україною статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, ЄСПЛ у цьому рішенні застосував проміжний висновок Венеційської комісії (далі - Проміжний висновок) щодо Закону України «Про очищення влади», ухвалений на 101-й Пленарній сесії 12 - 13 грудня 2014 року, зауваживши, що цей Закон не відповідає закладеному в ньому ж принципу індивідуальної відповідальності, оскільки, за винятком осіб, зазначених у частинах п`ятій, шостій і сьомій статті 3, встановлення індивідуальної вини незалежним органом не вимагається. Заборона доступу до державних функцій, що застосовуються до осіб, заснована на простому факті обіймання певної посади з подальшою презумпцією винуватості.

У пункті 107 Рішення зауважено, що пунктом 64 Проміжного висновку встановлено, що Закон України «Про очищення влади» не відповідає цим вимогам індивідуальної відповідальності. За винятком осіб, зазначених у частинах п`ятій, шостій і сьомій статті 3, встановлення індивідуальної вини незалежним органом не вимагається. Заборона доступу до державних функцій, що застосовуються до цих осіб, заснована на простому факті обіймання певної посади з подальшою презумпцією винуватості. Тоді як цей підхід може бути прийнятним щодо осіб, які обіймали високі посади в комуністичний період і в деяких найважливіших державних установах під час правління пана ОСОБА_4 (вищі посади), у всіх інших випадках вина має бути доведена на підставі оцінки індивідуальних вчинків. Якщо сам факт належності до партії, організації або адміністративного органу старого режиму є підставою для заборони обіймати посади державної служби, то така заборона зводиться до форми колективного та дискримінаційного покарання, несумісного з нормами у сфері прав людини. Тому люстрація ризикує стати політичним інструментом для придушення опонентів.

У підсумку ЄСПЛ дійшов висловку, що не було доведено, що втручання щодо будь-кого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві. Отже, було порушено статтю 8 Конвенції щодо всіх заявників.

Крім того, суд, вирішуючи дану справу, застосував висновки, викладені в рішенні Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду від 03 червня 2020 року у справі № 817/3431/14, де суд зазначив, що в питанні застосування заборони протягом 10 років займати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), закон не передбачав жодних реальних процедурних гарантій, за якими особи мали б можливість довести, що, незважаючи на посаду, яку вони обіймали, вони не брали участі в будь-яких порушеннях прав людини і не вживали або не підтримували антидемократичні заходи.

Без встановлення зв`язку між указаними особами та узурпацією влади неможливо дійти висновку, що було досягнуто легітимної мети Закону України «Про очищення влади» - недопущення до участі в управлінні державними справами саме осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України, підрив основ національної безпеки й оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. Отже, не можливо і дійти висновку, що було досягнуто справедливого балансу між захистом інтересів демократичного суспільства, з одного боку, та повагою до прав позивача - з іншого.

Звертаючись до фактів цієї справи, суд констатує, що впродовж судового розгляду відповідач жодним чином не довів протиправну поведінку відповідача, спрямовану на узурпацію влади Президентом України, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини , а спірні накази не містять обґрунтування, що позивач міг становити будь-яку загрозу для нового демократичного режиму.

Суд уважає, що незважаючи на відсутність у Законі України «Про очищення влади» процедури та механізму, які б визначали індивідуальний підхід під час застосування встановлених ним заборон, не знімає обов`язку застосовувати індивідуальний підхід при вирішенні кожного конкретного спору за критеріями правомірності та законності рішень суб`єктів владних повноважень, визначених частиною другою статті 2 КАС України .

Цей обов`язок випливає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, суд, ураховуючи наведені висновки ЄСПЛ, правові висновки Верховного Суду, а також недоведеність з боку відповідача вчинення позивачем зазначених в Законі України «Про очищення влади» порушень, суд робить висновок, що застосована заборона суперечить верховенству права, оскільки порушує фундаментальне право позивача на повагу до приватного життя в контексті його професійної діяльності, поважати яке Україна взяла на себе міжнародні зобов`язання, ратифікувавши Конвенцію.

Таким чином, спірні накази відповідача не відповідають критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, зокрема, є непропорційними, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції.

Скасування наказу про звільнення, у силу вимог частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України, є підставою для поновлення позивача на попередній роботі, а саме на посаді заступника начальника Миколаївської митниці ДФС з 26.10.2015. При цьому суд звертає увагу, що відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на дату ухвалення судового рішення Миколаївська митниця ДФС не припинена.

Відповідно до ч. 2, 5 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з абз. п`ятим пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню на користь позивача, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08.02.1995 року (далі - Порядок) у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

При цьому за змістом пункту 10 Порядку в редакції, що діяла в період від початку вимушеного прогулу позивача до 12.12.2020, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, установі , організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах, як у розрахунковому періоді, так і в періоді протягом якого за працівником зберігається середній заробіток , заробітна плата включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються за коефіцієнтом їх підвищення.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати в розрахунковому періоді за правилами встановленими пунктами 6,7, 8 Порядку, визначається середньоденний заробіток.

Постановою КМУ від 09.12.2020 №1213 пункт 10 Порядку виключений.

Враховуючи те, що відповідно до ст.58 Конституції України нормативно-правові акти не мають зворотньої дії у часі, суд вважає, що нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача здійснюється за кожний день такого прогулу окремо. Зокрема, розрахунок за дні вимушеного прогулу до 12.12.2020 має здійснюватися з урахуванням п.10 Порядку.

З огляду на довідку Миколаївської митниці як відокремленого підрозділу Держмитслужби від 23.09.2021 №7.16-08-1/22/10/1210 посадовий оклад позивача на день звільнення складав 2762, а у подальшому підвищувався до:

3453,00 грн. з 01.12.2015

5686,00 грн з 01.05.2016

6250,00 грн з 01.01.2017

9000,00 грн. з 01.01.2018

9690,00 грн. з 01.01.2019

10600,00 грн. з 01.01.2020

Таким чином коефіцієнт підвищення посадового окладу за посадою позивача складає:

з 01.12.2015 1,2501 (3453,00 грн. : 2762, 00 грн.)

з 01.05.2016 2,0586 (5686,00 грн. : 2762, 00 грн.)

з 01.01.2017 2,2628 (6250,00 грн. : 2762, 00 грн.)

з 01.01.2018 3,2585 ( 9000,00 грн. : 2762, 00 грн.)

з 01.01.2019 3,5083 (9690,00 грн. : 2762, 00 грн.)

з 01.01.2020 по 11.12.2020 3,8377 (10600,00 грн. : 2762, 00 грн.).

З урахуванням норм тривалості робочого часу на 2015-2021 роки тривалість вимушеного прогулу позивача складає:

з 27.10.2015 по 30.11.2015-25 робочих днів

з 01.12.2015 по 30.04.2016 106 робочих днів

з 01.05.2016 по 31.12.2016 - 168 робочих днів

з 01.01.2017 по 31.12.2017- 238 робочих днів

з 01.01.2018 по 31.12.2018- 249 робочих днів

з 01.01.2019 по 31.12.2019- 250 робочих днів

з 01.01.2020 по 11.12.2020- 238 робочих днів

з 12.12.2020 по 21.12.2021- 256 робочих днів

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача за період з 27.10.2015 по 21.12.2021 складає:

25 р.д.*303,73 грн +106 р.д.*303,73 грн*1,2501+168 р.д.*303,73 грн.*2,0586+238 р.д.*303,73 грн. *2,2628+249 р.дн.*303,73 грн.*3,2585+250 р.дн.*303,73 грн.*3,5083+238 р.дн.*303,73 грн*3,8377+256 р.дн.*303,73 грн.=1 184 460,71 грн.

VI. Судові витрати

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, суд не здійснює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст 2, 139, 244-246 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

1.Адміністративний позов задовольнити.

2.Визнати незаконним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 25.10.2015 №3407-0 «Про звільнення ОСОБА_1 » з посади заступника начальника Миколаївської митниці ДФС;

3.Визнати незаконним та скасувати наказ Миколаївської митниці ДФС від 27.10.2015 №425-0 «По особовому складу» про звільнення ОСОБА_1 ;

4.Поновити ОСОБА_1 з 26.10.2015 на посаді заступника начальника Миколаївської митниці ДФС;

5.Стягнути з Миколаївської митниці як відокремленого підрозділу Державної митної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час його вимушеного прогулу в сумі 1 184 460 (один мільйон сто вісімдесят чотири чотириста шістдесят), 71 грн.

6.Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та в частині стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця.

7.У решті позовних вимог відмовити.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Оскільки в судовому засіданні суд оголосив вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

3. Позивач- ОСОБА_1 , номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач Державна фіскальна служба України; , адреса: 04053,м.Київ, Львівська площа,8

Відповідач Державна митна служба України, в особі Миколаївської митниці як відокремленого структурного підрозділу; , адреса: 54017, м.Миколаїв, вул. Московська, 57-а

Відповідач Миколаївська митниця ДФС; , адреса: 54017, м.Миколаїв, вул. Московська, 57-а

Відповідач Чорноморська митниця Державної митної служби України; , адреса: 73003, м.Херсон, вул.Гоголя, 13.

Відповідач Державна митна служба України; , адреса: 04119, м.Київ, вул. Дегтярівська, 11-Г

Повний текст рішення складений та підписаний 31 грудня 2021 року.

Головуючий суддя О. Я. БОЙКО

Суддя В. В. АНДРУХІВ

Суддя Л.М. ТОКМІЛОВА