Справа № 360/6270/21
Суддя: І.В. Тихонов
Дата ухвалення: 2021-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

30 грудня 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 360/6270/21

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Тихонов І.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання противоправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

26 жовтня 2021 року до Луганського окружного адміністративного надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області з такими вимогами:

- визнати протиправною дії Головного управління Пенсійного фонду України в Луганськійї області щодо відмови у прийнятті документів на оформлення недоотриманої пенсії ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , від спадкоємця ОСОБА_1 через відсутність у нього довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області прийняти пакет документів без довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи спадкоємця ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову зазначає, що 27.07.2021 представник позивача через запис на порталі ПФУ звернулася до відповідача для оформлення заяви на недоотриману пенсію. Із заявою було надано наступні документи: Оригінал свідоцтва про спадщину, завірена нотаріально копія паспорту та коду Позивача, реквізити банківського рахунку, оригінал довіреності, оригінал паспорту представника ОСОБА_3 .

У серпні 2021 року надійшло рішення про відмову у вигляді листа через «відсутність у спадкоємця довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Вважає бездіяльність відповідача протиправною.

Ухвалою суду від 28.10.2021 адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без руху. Запропоновано позивачу протягом 5 (п`яти) календарних днів з дня отримання даної ухвали надати суду докази надсилання копії позовної заяви із додатками листом з описом вкладення відповідачу; довідку з органу Доходів і зборів про доходи за 2020 рік разом з клопотанням про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення у справі або оригіналу документа про сплату судового збору в розмірі 908,00 грн.

03.11.2021 від представника відповідача надійшли витребувані докази.

Ухвалою від 08.11.2021 відкрито провадження в зазначеній справі, призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с. 19-20).

Відповідач адміністративний позов не визнав, про що подав відзив на позовну заяву (а.с. 23-26).

В обґрунтування своєї позиції зазначив, що 27.07.2021 представник позивача звернулась до сервісного центру в інтересах ОСОБА_1 ( за довіреністю) із заявою на виплату недоотриманої пенсії за померлу ОСОБА_2 та надала такі документи: - свідоцтво про право на спадщину на ім`я ОСОБА_1 ; - свідоцтво про смерть ОСОБА_2 ; -копію довіреності, яка видана 06.05.2021р. нотаріусом Донецького нотаріального округа Ростовскої області(Російської Федерації) Ракитиной Е.Н.; -завірену копію паспорту ОСОБА_1 ; -завірену копію ідентифікаційного коду ОСОБА_1 ; -карткові реквізити на ім`я ОСОБА_1 .

У задоволенні позову просив відмовити.

Для вирішення питання про виплату недоотриманої пенсії померлої ОСОБА_2 спадкоємцю ОСОБА_1 слід надати до управління довідку внутрішньо переміщеної особи, а також в свідоцтві про право на спадщину необхідно виправити дату смерті померлої ОСОБА_2 , яка не відповідає даним згідно свідоцтва про смерті.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 КАС України, суд встановив таке.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , 27.07.2021 через представника звернувся до Відповідача для оформлення заяви про виплату недоотриманої пенсії після смерті ОСОБА_2 (а.с. 3-5).

Зазначена заява була прийнята відповідачем 27.07.2021 та зареєстрована за № 6049. Да вказаної заяви було додані документи: - свідоцтво про право на спадщину на ім`я ОСОБА_1 ; - свідоцтво про смерть ОСОБА_2 ; -копію довіреності, яка видана 06.05.2021р. нотаріусом Донецького нотаріального округа Ростовскої області(Російської Федерації) Ракитиной Е.Н.; -завірену копію паспорту ОСОБА_1 ; -завірену копію ідентифікаційного коду ОСОБА_1 ; -карткові реквізити на ім`я ОСОБА_1 .

Листом від 03.08.2021 № 1200-0401-8/2730 відповідач повідомив, що для вирішення питання про виплату недоотриманої пенсії померлої ОСОБА_2 спадкоємцю ОСОБА_1 слід надати до управління довідку внутрішньо переміщеної особи, а також в свідоцтві про право на спадщину необхідно виправити дату смерті померлої ОСОБА_2 , яка не відповідає даним згідно свідоцтва про смерті (а.с. 8).

Спірним питанням є правомірність дій відповідача щодо відмови у прийнятті документів позивача для оформлення недоотриманої пенсії померлого ОСОБА_1 через відсутність довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Вирішуючи адміністративний позов по суті заявлених позовних вимог та оцінюючи обґрунтованість заперечень відповідача, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно зі статтею 49 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму встановленого законом.

Порядок виплати недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера встановлений статтею 52 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Аналогічна норма зазначена у статті 91 Закону України "Про пенсійне забезпечення", згідно якої суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1221 ЦКУ місцем відкриття спадщини визначається останнє місце проживання спадкодавця, а якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або його основної частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна.

Статус внутрішньо переміщеної особи не визначений у жодному міжнародному договорі, за яким Україна мала б зобов`язання. Поняття внутрішньо переміщеної особи міститься в рекомендаційному акті Організації Об`єднаних Націй «Керівні принципи з питання переміщення осіб всередині країни» (документ ООН E/CN.4/1998/53/Add.2 (1998)) (див. визначення у п. 35 цього рішення).

Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи за національним правом міститься у статті 1 Закону України № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», який набрав чинності 22 листопада 2014 року (далі - Закону № 1706-VII).

Це визначення має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка:

- перебуває на території України на законних підставах;

- має право на постійне проживання в Україні;

- була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Отже, спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.

Проте реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб - доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо.

Очевидно, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або «інші права», як це зазначено у статті 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

В силу статей 8 та 22 Конституції України, статті 7 КАС України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

Відповідно до статті 1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).

Рішенням ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України», зокрема у пункті 54 цього рішення ЄСПЛ, суд зазначив про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров`я» (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

У пункті 333 цього рішення ЄСПЛ зазначив: «Суд вважає, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації (наприклад, сепаратистський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Вона повинна усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією».

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції передбачає, що ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Втручання Відповідача у право Позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (цитата у п. 33 цього рішення).

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

З огляду на викладене суд вважає, що відмова в розгляді заяви позивача було здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058-IV.

Зважаючи на обставини справи, суд встановив, що порушення прав позивача відбулося внаслідок протиправної бездіяльності відповідача щодо відмови в розгляді заяви позивача.

Таким чином, ефективним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо відмови у прийнятті документів на оформлення недоотриманої пенсії ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , від спадкоємця ОСОБА_1 через відсутність у нього довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області прийняти пакет документів без довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи спадкоємця ОСОБА_1 .

Що стосується клопотання про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Положення статті 382 КАС України не є імперативними, тобто, передбачають право суду діяти на власний розсуд в залежності від обставин справи. Суд вважає, що за своїм змістом такі заходи контролю за виконанням судового рішення є додатковим засобом для спонукання суб`єкта владних повноважень до вчинення дій з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що Відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду у визначений чинним законодавством спосіб.

За таких обставин відсутня необхідність застосування положень статті 382 КАС України.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Оскільки позовні вимоги фактично підлягають задоволенню повністю, суд вважає за необхідне судовий збір у розмірі 908,00 грн стягнути в дохід Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (, вул. Шевченка, буд. 9, м. Сєвєродонецьк, Луганська область, 93400) про визнання противоправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо відмови у прийнятті документів на оформлення недоотриманої пенсії ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , від спадкоємця ОСОБА_1 через відсутність у нього довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області прийняти пакет документів без довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи спадкоємця ОСОБА_1 .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області в дохід Державного бюджету України витрати зі сплати судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.В. Тихонов