Справа № 120/5426/21-а
Суддя: Мультян Марина Бондівна
Дата ухвалення: 2021-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

28 грудня 2021 р. Справа № 120/5426/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мультян М.Б., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про визнання бездіяльності щодо виплати компенсації за невикористану відпустку,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся з позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області в якій просив:

- визнати протиправною бездіяльність ГУНП у Вінницькій області щодо непроведення нарахування та виплати компенсації за невикористану відпстку підполковнику міліції з червня 1994 року по 19.02.1996 року;

- зобов`язати ГУНП у Вінницькій області здійснити нарахування та виплату компенсації за невикористану відпустку підполковнику міліції з червня 1994 року по 19.02.1996 року.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що наказом начальника УМВС України у Вінницькій області №19 о/с від 19.02.1996 він був звільнений з посади старшого оперуповноваженого відділу по боротьбі з кримінальним приховуванням прибутків від оподаткування Вінницького міського управління МВС України у Вінницькій області на піставі статті 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС - за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу.

Наказом начальника УМВС України у Вінницькій області №124 о/с від 22.07.2009 до наказу №19 о/с від 19.02.1996 внесено зміни. Постановлення вважати звільненим його у запас Збройних Сил відповідно статті 64 пункту "ж" - за власним бажанням.

Проте вказав, що при звільненні йому компенсація за невикористану відпустку не надавалася.

Вважаючи таку бездіяльність позивача протиправною, позивач звернувся до суду.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 03.06.2021 відкрито провадження у справі, розгляд адміністративної справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Також ухвалою встановлено строки для подачі заяв по суті справи.

На виконання вимог ухвали суду, на адресу Вінницького окружного адміністративного суду надійшов відзив, де представник відповідача зазначив, що Головне управління НП у Вінницькій області не є належним відповідачем у справі, оскільки позивач проходив службу в Вінницькому міському управлінні УМВС у Вінницькій області, яке припинило діяльність 29.12.2012. Відповідно інформації наявної у ЄДРЮО, його правонаступник - Вінницьке міське управління УМВС у Вінницькій області припинив діяльність 30.03.2021 без правонаступництва.

Тому зазначає, що Головне управління НП у Вінницькій області не є правонаступником прав та обов`язків УМВС України у Вінницькій області.

Також зазначив про пропуск позивачем строку для звернення до суду.

Ухвалою суду від 13.08.2021 залучено до участі у справі в якості другого відповідача Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області. Витребувано в Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області інформацію, щодо використання ОСОБА_1 відпустки за період проходження служби в органах внутрішніх справ з червня 1994 по 19.02.1996 року.

Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області 06.09.2021 подано відзив, відповідно якого відповідач 2 позовні вимоги не визнав з підстав, аналогічних тими, що були викладені Головним управлінням НП у Вінницькій області.

Витребуваних ухвалою суду від 13.08.2021 доказів не надав, про неможливість їх подачі суд не повідомив.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Наказом начальника УМВС України у Вінницькій області №19 о/с від 19.02.1996 позивача звільнено з посади старшого оперуповноваженого відділу по боротьбі з кримінальним приховуванням прибутків від оподаткування Вінницького міського управління МВС України у Вінницькій області на піставі статті 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС - за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу.

Наказом начальника УМВС України у Вінницькій області №124 о/с від 22.07.2009 до наказу №19 о/с від 19.02.1996 внесено зміни. Постановлено вважати звільненим позивача у запас Збройних Сил відповідно статті 64 пункту "ж" - за власним бажанням.

Вважаючи, що Головним управлінням НП у Вінницькій області безпідставно не виплачено грошову компенсацію за невикористані дні чергових відпусток за період з червня 1994 року по 19.02.1996 року, позивач звернувся з відповідною заявою, в якій просив провести нарахування та виплатити компенсацію.

Листом від 17.04.2021 №Д-247/04/12/2021 Головне управління НП у Вінницькій області повідомило позивача про відсутність підстав для нарахування та виплатити грошової компенсації за невикористані дні чергових відпусток, з тих підстав, що Вінницьке міське управління УМВС у Вінницькій області ліквідоване.

Не погоджуючись з такою бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду.

Першочергово суд дає оцінку твердження представників відповідачів щодо пропуску позивачем строку звернення до суду.

За правилами частини 1 статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Водночас, за приписами статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В аспекті спірних правовідносин, колегія суддів зазначає, що поняття «грошове забезпечення» і «заробітна плата», які використано у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому спір щодо виплати грошового забезпечення поліцейським та/або працівникам органів внутрішніх справ, у тому числі компенсації за невикористані дні відпустки, охоплюється застосованим у частині другій статті 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці» та, відповідно, звернення до суду з заявленими позивачем вимогами не обмежується будь-яким строком.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 04.02.2021 року (справа № 160/5393/19).

З урахуванням викладеного, суд відхиляє твердження відповідачів щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, оскільки стягнення сум компенсації за невикористані відпустки не обмежені позовною давністю. На час відпустки, яка хоча і непов`язана з виконанням службових обов`язків, за особою зберігається заробітна плата (грошове забезпечення), такі виплати включаються до фонду заробітної плати і є невід`ємною його частиною. Це ж саме стосується і компенсації при звільненні за невикористані дні відпустки.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із статтею 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Частиною 1 статті 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Також, Закон України «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Відповідно до статті 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Згідно із частини 1 статті 24 Закону №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Станом на час виникнення спірних правовідносин порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначало Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення № 114).

До рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, відповідно до абзацу другого пункту першого Положення № 114, належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ і яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством.

Відповідно до пункту 49 Положення № 114 особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: а) чергові; б) короткострокові; в) через хворобу; г) канікулярні; д) у зв`язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ; є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв`язку з навчанням.

Обчислення тривалості відпусток - подобове. Святкові дні, встановлені законодавством неробочими, до тривалості відпусток не включаються.

При визначенні тривалості відпусток не враховується також час, необхідний на дорогу до місця проведення відпустки і назад, у тому числі при поділі відпустки на дві частини, а також при відкликанні працівника з відпустки.

При наданні чергової та додаткової відпусток їх тривалість визначається діленням повного розміру кожної із відпусток на дванадцять і множенням на число повних місяців служби.

Приписами пунктів 51, 52 Положення № 114 передбачено, що тривалість відпустки осіб рядового і начальницького складу визначається залежно від вислуги років (у календарному обчисленні), обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій працівникам органів внутрішніх справ, і передбачається тим, які мають вислугу: менше 10 років - 30 діб щорічно; від 10 до 15 років - 35 діб щорічно; від 15 до 20 років - 40 діб щорічно; від 20 років і більше - 45 діб щорічно. За рішенням Міністра внутрішніх справ у виняткових випадках можуть надаватися чергові відпустки тривалістю 45 діб особам рядового і начальницького складу, які потребують подовженого відпочинку у зв`язку з особливо складними умовами служби.

Чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця робочого року. Особам рядового і начальницького складу, які захворіли під час чергової відпустки, вона після одужання продовжується на число невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється начальником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого лікарем і начальником (головним лікарем) лікувального закладу.

Відповідно до пункту 55 Положення № 114 відкликання осіб рядового і начальницького складу із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено прямим начальником (від начальників головних управлінь, управлінь МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, на транспорті та науково-дослідних установ, ректорів вищих навчальних закладів МВС, прирівняних до них і вище).

При відкликанні з чергової відпустки невикористана її частина надається, як правило, в поточному році. Якщо невикористана частина відпустки становить 10 діб і більше, особам рядового і начальницького складу видаються проїзні документи для проїзду до місця проведення відпустки, але не далі пункту, з якого вони були відкликані, і назад, а також надається додатковий час на дорогу понад відпустку.

За бажанням осіб рядового і начальницького складу, невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Згідно із пунктом 56 Положення № 114 особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.

Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Отже, право працюючої особи на відпочинок у формі щорічної оплачуваної відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Порядок отримання такої відпустки особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ станом на час виникнення спірних правовідносин визначався Положенням №114, яким передбачено надання чергових відпусток.

Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення пунктів 52, 53 та 55 Положення № 114, а саме: особам рядового і начальницького складу, які захворіли під час чергової відпустки, вона після одужання продовжується на число невикористаних днів. Відпустка тривалістю менше 10 діб за бажанням особи рядового або начальницького складу може бути надана одночасно з черговою відпусткою в наступному році. Відкликання осіб рядового і начальницького складу із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено прямим начальником (від начальників головних управлінь, управлінь МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, науково-дослідних установ, ректорів вищих навчальних закладів МВС, прирівняних до них і вище). При відкликанні з чергової відпустки невикористана її частина надається, як правило, в поточному році. За бажанням осіб рядового і начальницького складу, невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Аналізуючи наведені норми законодавства, суд приходить до висновку, що законом не виключаються випадки, коли працівником міліції відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення працівника міліції права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику міліції використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, працівник поліції має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з працівником поліції, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 19 січня 2021 року в справі № 160/10875/19.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів внутрішніх справ їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Як встановлено матеріалами справи, наказом начальника УМВС України у Вінницькій області №19 о/с від 19.02.1996 позивача звільнено з Вінницького міського управління МВС України у Вінницькій області.

Вінницьке міське управління УМВС у Вінницькій області, яке припинило діяльність 29.12.2012. Відповідно інформації наявної у ЄДРЮО, його правонаступник - Вінницьке міське управління УМВС у Вінницькій області, яке припинило діяльність 30.03.2021 без правонаступництва.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, УМВС України у Вінницькій області () знаходиться в стані припинення.

Отже, суд погоджується із твердженнями Головного управліня про відсутність у нього повноважень щодо нарахування та виплати грошової компенсації позивачу, адже Головним управлінням не порушено прав позивача, ним не виносилось жодних наказів чи розпоряджень стосовно позивача та позивачем не надано жодних доказів на підтвердження порушення його прав Головним управлінням Національної поліції у Вінницькій області.

Проте, такого висновку щодо УМВС України у Вінницькій області суд дійти не може, оскільки саме наказом УМВС України у Вінницькій області №19 о/с від 19.02.1996 позивача звільнено із служби в органах внутрішніх справ.

Відповідно до статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, беручи до уваги необхідність захисту прав та інтересів позивача, УМВС України у Вінницькій області належить зобов`язати розглянути питання щодо нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні чергових відпусток при звільненні з червня 1994 року по 19.02.1996 року, з урахуванням висновків суду.

Згідно з частиною 1 статті 72 цього Кодексу доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За правилами частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, а будь-яких інших судових витрат у справі не встановлено, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково та вийти за межі позовних вимог.

Зобов`язати Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області розглянути питання щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні чергових відпусток при звільненні з червня 1994 року по 19.02.1996 року, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Головне управління Національної поліції у Вінницькій області (вул. Театральна, 10, м.Вінниця, )

Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області (вул. Театральна, 10, м.Вінниця, 21050, )

Суддя Мультян Марина Бондівна