Справа № 200/9880/21
Суддя: Шинкарьова І.В.
Дата ухвалення: 2021-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2021 р. Справа№200/9880/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

судді: Шинкарьової І.В.

при секретарі: Заїченко Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду державного майна України, голови Фонду державного майна України Сенниченка Дмитра Володимировича, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій та Луганській областях про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, визнання дій фонду державного майна протиправними та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

До Донецького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Фонду державного майна України, голови Фонду державного майна України Сенниченка Дмитра Володимировича, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій та Луганській областях, у якому просить:

Визнати дії Фонду державного майна України, в особі Голови Фонду державного майна України Сенниченка Дмитра Володимировича, в частині затримки у виданні Наказу про поновлення на посаді та затримки в виконанні рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/10162/20-а від 16.02.2021 протиправними.

Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій та Луганській областях середній заробіток за час затримки виконання рішення, за період з 17.02.2021 по дату видання Наказу про поновлення на роботі, а саме по 27.05.2021.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з фонду державного майна України, на користь позивача, моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 16.02.2021 у справі № 200/10462/20-а було поновлено позивача на посаді начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях (далі - Регіональне відділення) з 31.10.2020, стягнуто з Регіонального Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.10.2020 у розмірі 140 579, 28 грн.

На виконання судового рішення позивача поновлено 27.05.2021Наказ № 181-р про поновлення на посаді начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій та Луганській областях, проте розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу було проведено за період з 31.10.2020 по 16.02.2021 у розмірі 140 579, 28 грн.

Позивач вказує, що розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17.02.2021 року по 27.05.2021 проведено не було. 09.07.2021 надійшла відповідь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій та Луганській областях, в якому міститься відмова у розрахунку та виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу через невиконання рішення.

З огляду на зазначене, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій та Луганській областяхвиконало рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/10162/20-а від 16.02.2021 про поновлення позивача на роботі лише 27.05.2021.

Враховуючи викладене, позивач вважає, що відповідачем на виконання положень статті 236 Кодексу законів про працю України має бути виплачено середній заробіток за час затримки виконання рішення суду.

06.09.2021 від відповідача - Фонду державного майна України надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, оскільки відсутні порушення прав позивача відповідачем, вказує, що з огляду на предмет позову у справі № 200/9880/21 фактичною підставою для звернення до суду із даними позовними вимогами стала незгода позивача із діями відповідача під час виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року у справі № 200/10462/20. Окрім того, зазначає, що у разі незгоди позивача з діями відповідача вчиненими при виконанні судового рішення у справі №200/10462/20 він може звертатись до суду із позовною заявою в порядку визначеному ст. 383 КАС України.

Відповідач вказує, що неможливість виконання рішення у справі №200/10620/20 зумовлено тим, що фондом подано заяву про роз`яснення судового рішення, що згідно з частиною 4 статті 254 КАС України є підставою для зупинення перебігу строку встановленого судом для виконання судового рішення.

Також вказує, що позивачем у позовній заяві викладена лише суб`єктивна думка про те, в чому саме полягає завдана йому моральна шкода, але при цьому наведене не підтверджене жодними належними доказами, як і не доведено завдання шкоди психічному стану позивача, протиправність дій відповідача та причинного зв`язку між такою поведінкою і заподіяною шкодою, а відтак підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні.

Ухвалою суду від 09 серпня 2021 року відкрито провадження у справі № 200/9880/21 та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Підготовче засідання у справі відкладено з 07 вересня 2021 року на 05 жовтня 2021 року о 13:30 год. на прохання представника відповідача викладених у заяві про відкладення розгляду справи.

Підготовче засідання відкладено з 05 жовтня 2021 року на 02 листопада 2021 року о 15:30 год. для з`ясування всіх обставин справи та перевірки та надання нових доказів по справі сторонами.

В судовому засіданні 05 жовтня 2021 року судом, керуючись ст. 173 КАС України, було вирішено продовжити строк підготовчого провадження за ініціативою суду, про що повідомлені особи, які беруть участь у справі.

Ухвалами суду від 03 листопада 2021 року відмовлено представнику Фонду державного майна України в задоволенні заяви від 08 вересня 2021 року про залишення позову без руху.; В задоволенні клопотання про закриття провадження у справі відмовлено, та підготовче засідання у справі відкладено на 09 листопада 2021 р. о 13:00 год.

Підготовче засідання відкладено з 09 листопада 2021 року на 18 листопада 2021 року о 14:30 год. на прохання представника відповідача викладених у заяві про відкладення розгляду справи від 09 листопада 2021 року.

Ухвалою суду від 18 листопада 2021 року закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 29 листопада 2021 року о 14:30 год.

Розгляд справи відкладено з 29 листопада 2021 року на 21 грудня 2021 року о 15:00 год. для надання часу сторонами для підготовки до дебатів.

Представники заявників в судове засідання 21 грудня 2021 року не з`явились, про дату, час і місце розгляду заяви повідомлені належним чином, від позивача, відповідач 1 та відповідача 2 надійшли заяви про розгляд справи без участі, відповідач -3 про причини не явки суду не повідомили, заяв або клопотань з цього приводу суду не було надано.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-79,90 КАС України, судом встановлено наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , з липня 2000 року перебував на різних посадах у Регіональному відділення Фонду державного майна України по Донецькій та Луганській областях.

Наказом Фонду державного майна України від 2 листопада 2020 року №408-р позивачазвільнено з посади начальника Регіональному відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях 31 жовтня 2020 року за угодою сторін. На підставі заяви ОСОБА_1 від 31 жовтня 2020 року.

Позивач з вказаним наказом про його звільнення не погодився, вважав його прийнятим з порушенням встановленої законом процедури, упередженим та таким, що підлягає скасуванню, а тому звернувся позовом до суду.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 16.02.2021 у справі № 200/10462/20 позов ОСОБА_1 задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано наказ Фонду державного майна України від 02.11.2020 № 408-р «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновлено ОСОБА_1 на посаду начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях з 31 жовтня 2020 року;

- стягнено з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях на користь ОСОБА_1 середній заробіток на час вимушеного прогулу з 31.10.2020 у розмірі 140 579, 29 грн.У задоволенні решти вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 02.03.2021 у справі № 200/10462/20 заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення - задоволено частково, стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Фонду державного майна України на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в сумі 4 200 грн. В рішенні зазначено, що воно підлягає негайному виконанню в частині присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді.

23.03.2021 Фондом подано до Донецького окружного адміністративного суду заяву про роз`яснення судового рішення від 09.03.2021 № 10-25-4878.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 13.05.2021 у справі № 200/10462/20 апеляційні скарги Фонду державного майна України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16.02.2021 у справі № 200/10462/20 та додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02.03.2021 залишено без задоволення, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16.02.2021 у справі № 200/10462/20 та додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02.03.2021 у справі № 200/10462/20 залишено без змін.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 01.06.2021 у справі № 200/10462/20 у задоволенні заяви Фонду державного майна України про роз`яснення судового рішення відмовлено.

Постановою від 24.03.2021 ВП № 64933094 відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 24.03.2021 було відкрите виконавче провадження. (т. 1 а.с. 27)

Відповідач, листом від 02.04.2021 № 10-50-7470, повідомив Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про неможливість виконання рішення у справі № 200/10462/20, у зв`язку з поданням Фондом заяви про роз`яснення судового рішення, що згідно з частиною 4 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для зупинення перебігу строку встановленого судом для виконання судового рішення. (т.1 а.с.78)

Відповідач листом від 06.04.2021 № 10-50-7654 додатково повідомив Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про неможливість виконання рішення у справі № 200/10462/20, у зв`язку з поданням Фондом заяви про роз`яснення судового рішення, що згідно з частиною 4 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для зупинення перебігу строку встановленого судом для виконання судового рішення. (т.1 а.с. 80).

Відповідачем до матеріалів справи надано листи до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 21.04.2021 № 10-50-8925 та від 22.04.2021 № 10-50-9078 про неможливість виконання рішення у справі № 200/10462/20, у зв`язку з поданням Фондом заяви про роз`яснення судового рішення, що згідно з частиною 4 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для зупинення перебігу строку встановленого судом для виконання судового рішення.

Постановою від 13.05.2021 ВП№64933094 було закінчено виконавче провадження у зв`язку з направленням повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення до Національної поліції України. (т.1 а.с. 29)

Згідно з витягом з єдиного реєстру досудових розслідувань 27.05.2021за реєстровано провадження за фактом не виконання відповідачем рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року у справі № 200/10462/20-а. (т.1 а.с.31).

На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року у справі № 200/10462/20, наказом Фонду державного майна України з кадрових питань (особового складу) від 27.05.2021 № 181-р «Про поновлення ОСОБА_1 » позивача поновлено на посаді начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій та Луганській областях з 31 жовтня 2020 року. (т.1 а.с.18)

Наказом Фонду державного майна України з кадрових питань (особового складу) від 17.06.2021 № 208-р позивач звільнений із займаної посади17.06.2021за угодою сторін. (т.1 а.с . 77)

Позивач звернувся до відповідача із заявою від 23 червня 2021 року щодо здійснення розрахунку та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу через невиконання рішення від 16 лютого 2021 року, за період з 17.02.2021 по 27.05.2021.

У відповіді від 06 липня 2021 року №20-07-05292відповідачем було відмовлено у розрахунку та виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу через невиконання рішення.

Таким чином, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідачем було виконано рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/10462/20 від 16 лютого 2020 року про поновлення позивача на роботі 27травня 2021 року.

Надаючи оцінку заявленим позовним вимогам, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частинами 1, 2 і 7 статті 235 Кодексу законів про працю України встановлено. що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до частини другої статті 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

За статтею статті 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Пунктом 3 частини першої статті 371 КАС України унормовано, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Відповідно до частини 2 статті 372 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Аналіз вимог частини третьої статті 371 КАС України та положень частини сьомої статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку, що судові рішення про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Як убачається із висновків Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 34 постанови від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі уважається виконаним із дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Негайним виконанням судового рішення є його виконання не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу оголошення рішення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадянина.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, згідно зі статтею 236 КЗпП проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Дана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах, зокрема, від 19.12.2019 у справі №2а-7683/12/1370 та від 30.01.2019 у справі 808/1271/18.

Так матеріалами справи підтверджено, що відповідачем рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 у справі № 200/10462/20відповідачем виконано27 травня 2021 видано наказ № 181-р «Про поновлення ОСОБА_1 » , тому позивач відповідно до статті 236 КЗпП має право на виплату їй середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення за період з 10.02.2021 по 27.05.2021.

Щодо розрахунку суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення, суд зазначає наступне.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати , затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзаців 3 пункту 2 Порядку, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункт 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункт 8 Порядку).

Як встановлено у рішенні суду від 16 лютого 2021 року №200/10462/20-а, відповідно до довідки Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській, Донецькій та Луганській областях від 26 листопада 2020 року №21-02-10359 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 1899,72 грн.

Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку становить: 188 072.28 грн. (1899,72 грн. х 99 дні (період з 17.02.2021по 27.05.2021 - день прийняття наказу відповідачем).

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "РуїзТорія проти Іспанії" (RuizToriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

З урахуванням зазначеного суд не надає оцінку іншим доводам сторін, оскільки вони не спростовують обставини, встановлені судом під час розгляду справи.

Щодо позовної вимоги про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань з Фонду державного майна України, на користь позивача моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Зміст поняття моральної шкоди розкрито у статті 23 Цивільного кодексу України.

Так, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

За змістом частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (пункт 57).

Обґрунтовуючи заявлену вимогу про стягнення компенсації за завдану моральну шкоду, позивач зазначив, що незаконне звільнення викликало у позивача негативні емоції, через сильне переживання за себе та свою родину, сім`я якого перебувала у вкрай вразливому матеріальному становищі, оскільки дружина останнього не працює, а на утриманні у позивача є двоє неповнолітніх дітей.

Оцінюючи такі доводи позивача, суд враховує, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння щодо її заподіяння, наявність причинно-наслідкового зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням та вини в її заподіянні.

Верховний Суд у постанові від 24.04.2020 у справі № 818/607/17 висловив правову позицію щодо загальних підходів до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, та зазначив, що такі підходи були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

В силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України). Наведений правовий висновок вже був висловлений Верховним Судом у постанові від 22.01.2020 у справі № 560/798/16-а.

Оскільки позивач не надав доказів в обґрунтування наведених моральних страждань, спричинених бездіяльністю Фонду державного майна України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення такої позовної вимоги.

При цьому, на переконання суду, визнання протиправною бездіяльність відповідача у судовому порядку, а також стягнення середнього заробітну за час затримки виконання рішення є достатнім і ефективним способом захисту порушених прав позивача у спірних відносинах.

Враховуючи відсутність у матеріалах адміністративної справи доказів на підтвердження заподіяння позивачеві моральних фізичних страждань та причинного зв`язку між діями відповідача і отриманням моральної шкоди, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову у частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

На підставі викладного, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить з того, що згідно із частиною 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивачем при зверненні до суду з даним адміністративним позовом судовий збір сплачено у розмірі 1816,00 грн та за наслідками розгляду справи позовні вимоги задоволено частково, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій та Луганській областях на користь позивача у розмірі 908,00 грн. згідно ч.1 ст.139 КАС України.

В частині вимог позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України 05.07.2012 року №5076-VI Про адвокатуру та адвокатську діяльність (із змінами і доповненнями) (далі також - Закону №5076) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 Закону №5076 визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону №5076).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №5076).

Відповідно до статті 30 Закону №5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України , від 10.12.2009 року у справі Гімайдуліна і інших проти України , від 12.10.2006 року у справі Двойних проти України , від 30.03.2004 року у справі Меріт проти України , заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16.

Проте на підтвердження понесення судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем не було надано суду вище вказаних документів окрім ордеру адвоката №1033377від 20 липня 2021 року.

Дослідивши та проаналізувавши надані позивачем копії документів на підтвердження обґрунтованості розміру понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку про відмову задоволені позовних вимог в цій частині.

Керуючись статтями 2, 3, 5, 9, 77, 90, 139, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Фонду державного майна України, голови Фонду державного майна України Сенниченка Дмитра Володимировича, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій та Луганській областях про:

- визнання дій Фонду державного майна України, в особі Голови Фонду державного майна України Сенниченка Дмитра Володимировича, в частині затримки у виданні Наказу про поновлення на посаді та затримки в виконанні рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/10162/20-а від 16.02.2021 протиправними;

- стягнення з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій та Луганській областях середній заробіток за час затримки виконання рішення, за період з 17.02.2021 по дату видання Наказу про поновлення на роботі, а саме по 27.05.2021;

- стягнення за рахунок бюджетних асигнувань з фонду державного майна України, на користь позивача, моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн. - задовольнити частково.

Визнати дії Фонду державного майна України, в особі Голови Фонду державного майна України Сенниченка Дмитра Володимировича, в частині затримки у виданні Наказу про поновлення на посаді та затримки в виконанні рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/10162/20-а від 16.02.2021 протиправними;

Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій та Луганській областях середній заробіток за час затримки виконання рішення, за період з 17.02.2021 по дату видання Наказу про поновлення на роботі, а саме по 27.05.2021 в сумі 188 072.28 грн. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій та Луганській областях на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 908,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Вступна та резолютивна частини рішення оголошено у судовому засіданні 21 грудня 2021 року.

Повне судове рішення складене 31 грудня 2021 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.В. Шинкарьова