Справа № 824/384/20-а
Суддя: Данилевич Н.А.
Дата ухвалення: 2021-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

29 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 824/384/20-а

адміністративне провадження № К/9901/46139/21

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Данилевич Н.А., перевіривши касаційну скаргу Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 15 червня 2021 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року у справі №824/384/20-а за позовом ОСОБА_1 до Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Міністерства енергетики та захисту довкілля України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Вижницької районної державної адміністрації та Національного природного парку "Вижницький", про визнання бездіяльності протиправною,

УСТАНОВИВ:

16 грудня 2021 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України.

ОСОБА_1 звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Міністерства енергетики та захисту довкілля України, в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень - Міністерства енергетики та захисту довкілля України (юридична адреса: вул. Митрополита Василя Липківського, 35, м. Київ, інд. 03035, ), яка полягає у невиконанні вимог пункту 4 Розділу VI Порядку проведення конкурсу та призначення на посаду керівників установ природно-заповідного фонду, що належать до сфери управління Міністерства екології та природних ресурсів України, затвердженого Наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 17.04.2018 року № 123, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.07.2018 року за № 797/32249 - не укладенні з ним, переможцем Конкурсу на зайняття вакантних посад керівників установ природно-заповідного фонду, що належить до сфери управління Міністерства екології та природних ресурсів України - ОСОБА_1, на третій робочий день після надходження погодження призначення на посаду разом з карткою погодження та складання довідки про проведення спеціальної перевірки, трудового договору (контракту) строком на п`ять років та не видачі наказу про призначення його на посаду директора національного природного парку Вижницький;

зобов`язати суб`єкта владних повноважень - Міністерство енергетики та захисту довкілля України (юридична адреса: вул. Митрополита Василя Липківського, 35, м. Київ, інд. 03035, ) виконати вимоги пункту 4 Розділу VI Порядку проведення конкурсу та призначення на посаду керівників установ природно-заповідного фонду, що належать до сфери управління Міністерства екології та природних ресурсів України, затвердженого Наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 17.04.2018 року №123, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.07.2018 року за № 797/32249 - укласти з ним, переможцем конкурсу на зайняття вакантних посад керівників установ природно-заповідного фонду, що належить до сфери управління Міністерства екології та природних ресурсів України - ОСОБА_1 , трудовий договір (контракт) строком на п`ять років та видати наказ про призначення його на посаду директора національного природного парку Вижницький.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 15 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю.

Під час перевірки зазначеної касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що у касаційній скарзі не викладені передбачені КАС України, в редакції яка діє з 08 лютого 2020 року, підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Отже, системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України, як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Касаційна скарга скаржником була подана з підстав, викладених у п. 1 ч.4 статті 328 КАС України (якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).

Оскаржуючи судове рішення відповідач зазначає про те, що суди під час ухвалення рішень не врахували висновки Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі №817/1678/18 та постанови Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №824/443/20-а зокрема, щодо відсутності публічно-правового спору у спірних правовідносинах, що в свою чергу відповідно до приписів ст.354 КАС України є підставою для скасування судових рішень із закриттям провадження по справі.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). 3міст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому, обставини, які формують зміст правовідносин i впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їx сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.

Так, у справі №817/1678/18 Велика Палата Верховного Суду вважала помилковим висновок судів про те, що спір у цій справі (за позовом ОСОБА_2 до Рівненської обласної ради про визнання протиправними та скасування рішення постійно діючої конкурсної комісії для проведення конкурсів на зайняття посад керівників закладів охорони здоров`я спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Рівненської області (далі - Комісія) від 23 квітня 2018 року, оформлене протоколом № 1; від 14 травня 2018 року, оформлені протоколами № 2 та № 3; від 18 травня 2018 року «Про контракт з головним лікарем комунального закладу «Рівненська обласна клінічна лікарня» Рівненської обласної ради») не є публічно-правовим та повинен розглядатися за правилами цивільного судочинства. Верховним Судом було скасовано ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2018 року про закриття провадження у справі та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року та справу № 817/1678/18 направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У справі №824/443/20-а Верховний Суд також відхилив доводи касатора про те, що оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій були прийняті з порушенням норм процесуального та матеріального права, а саме у зв`язку з порушенням правил юрисдикції адміністративних судів, з огляду на те, що порядок та проведення конкурсу на зайняття посади керівника (генерального директора) обласного комунального некомерційного підприємства «Чернівецька обласна клінічна лікарня» не є діяльністю суб`єкта владних повноважень, а спір у цій справі не є публічно-правовим, а за своєю суттю стосується трудових відносин та не може оскаржуватись за правилами адміністративного судочинства. Верховний Суд вказав, що такий спір повинен вирішуватися за правилами адміністративного судочинства.

Отже, наведене свідчить про довільне тлумачення скаржником вказаних судових рішень, розглянутих Верховним Судом та Великою Палатою Верховного Суду.

Разом з тим, скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судом було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка суду при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися, а також зазначити, в чому полягає порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень). Зокрема, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів, та чому, на думку скаржника, останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.

З огляду на викладене, за такого правового обґрунтування касаційної скарги, Суд вважає безпідставними посилання скаржника на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Інші аргументи касаційної скарги зводяться до цитування норм законодавства, з посиланням на неповне з`ясування обставин справи судами попередніх інстанцій, що виключає можливість перегляду судового рішення з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.

Отже, перевіркою змісту поданої у цій справі касаційної скарги встановлено, що у ній не викладені передбачені частиною четвертою статті 328 КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

При цьому, з урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Повернення Верховним Судом касаційної скарги не є обмеженням доступу до суду та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.

На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 15 червня 2021 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року у справі №824/384/20-а за позовом ОСОБА_1 до Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Міністерства енергетики та захисту довкілля України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Вижницької районної державної адміністрації та Національного природного парку "Вижницький", про визнання бездіяльності протиправною - повернути особі, яка її подала.

Копію даної ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

СуддяН.А. Данилевич