Справа № 826/9844/16
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2021-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/9844/16 Головуючий у 1 інстанції - Кармазін О.А.
Суддя-доповідач - Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Кузьменка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.05.2021 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 29.03.2016 №779/201.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.01.2020, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.03.2020, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 25.03.2021 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.01.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.03.2020 у справі № 826/9844/16 скасовано; справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суд касаційної інстанції, скасовуючи вказані рішення суду першої та апеляційної інстанцій, зазначив, що судами попередніх інстанцій не перевірено з яких даних виходив нотаріус при визначенні вартості успадкованого позивачем майна. При цьому, судами першої та апеляційної інстанції не було надано оцінки факту відсутності посилання на конкретну норму ПК України, як підставу для нарахування штрафної санкції за неподання позивачем декларації про майновий стан за 2014 рік. За таких обставин, висновки судів попередніх інстанцій сформовані без дослідження усіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.05.2021 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

З метою повного та всебічного встановлення обставин справи, колегією суддів ухвалено рішення про продовження апеляційного розгляду даної справи на розумний строк.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про право на спадщину № 56861068 ОСОБА_1 05.12.2014 успадкував від своєї сестри ОСОБА_2 нерухоме майно: 1/2 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 , загальною вартістю майна 319 988, 00 грн.

13.10.2015 працівниками ДПІ у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві направлено на адресу позивача повідомлення № 10852/Б/17-04 про запрошення до контролюючого органу з метою декларування майна, отриманого в спадщину у 2014 році.

У подальшому, у період з 08.02.2016 по 12.02.2016 працівниками ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у місті Києві проведена документальна позапланова невиїзна перевірка фізичної особи ОСОБА_1 з питання повноти та своєчасності сплати до бюджету податку з доходів фізичних осіб від доходів отриманого у вигляді прийняття у спадщину чи дарунок коштів, майна, майнових чи немайнових прав, за період з 01.01.2014 по 31.12.2014, за результатами перевірки складено акт від 18.02.2016 № 249/.

Під час перевірки контролюючим органом встановлено порушення позивачем вимог пункту 176.1 статті 176, пункту 174.3 статті 174, статті 179 ПК України, оскільки не подано податкової декларації про майновий стан і доходи за 2014 рік, не задекларовано дохід отриманий у вигляді вартості успадкованого майна в сумі 319 988, 00 грн., ненараховано та не сплачено у бюджет ПДФО за 2014 рік у сумі 15 999, 40 грн.

29.03.2016 ДПІ у Шевченківському районі прийнято податкове повідомлення-рішення № 779/201 про збільшення суми грошового зобов`язання позивача по ПДФО за податковими зобов`язаннями на 15 999, 40 грн. та за штрафними санкціями на 4 169,85 грн. (в тому числі, відповідно до пункту 123.1 статті 120 ПК України в сумі 3 999, 85 грн., відповідно до пункту 120.1 статті 120 ПК України в сумі 170 грн. за неподання декларації про майновий стан та доходи за 2014 рік).

Вважаючи вказане податкове повідомлення-рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідач правомірно визначив позивачу податкове зобов`язання, за результатом розгляду акту перевірки останнього, з податку на доходи фізичних осіб за 2014 рік в сумі 15 999,40 грн., а також застосував штрафні санкції відповідно до ПК України в сумі 3999,85 грн. та в розмірі 170 грн. відповідно, а тому підстави для визнання протиправним та скасування винесеного контролюючим органом, податкового повідомлення-рішення стосовно позивача від 29.03.2016 №779/201 відсутні.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення, судом порушено правильність застосування норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі. Зокрема, апелянт зазначає, що при прийнятті спадщини він керувався нормами Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо деяких питань спадкування» від 20.10.2014 № 1709-VII відповідно до яких скасовується обов`язкова оцінка спадкового майна та встановлюється нульова ставка податку для спадкоємців першої та другої черги. Також, на підтвердження вищенаведеного, апелянт посилається на Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо оподаткування спадщини» від 23.02.2017 № 1910-VIII, яким внесено зміни до п. 174.2.1 п. 174.2 статті 174 ПК України відповідно до яких об`єкти спадщини оподатковуються за нульовою ставкою для спадкоємців першого та другого ступеня споріднення, а тому позивач не повинен сплачувати ПДФО при набутті прав на спадщину як спадкоємець другої черги.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 7.3 статті 7 ПК України установлено, що будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства.

Відповідно до пункту 7.4 статті 7 ПК України елементи податку, визначені в пункті 7.1 цієї статті, підстави для надання податкових пільг та порядок їх застосування визначаються виключно цим Кодексом.

Згідно підпункту 162.1.1 пункту 162.1 статті 162 ПК України платником податку, зокрема, є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.

Статтею 163 ПК України встановлено, що об`єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Відповідно до пункту 164.1 статті 164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

У разі використання права на податкову знижку базою оподаткування є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається шляхом зменшення загального оподатковуваного доходу з урахуванням пункту 164.6 цієї статті на суми податкової знижки такого звітного року.

Згідно з підпунктом 164.1.1 пункту 164.1 статті 164 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Положеннями підпункту 164.2.10 пункту 164.2 статті 164 ПК України встановлено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються: дохід у вигляді вартості успадкованого чи отриманого у дарунок майна у межах, що оподатковується згідно з цим розділом.

Відповідно до підпункту «а» 174.2.1 пункту 174.2 статті 174 ПК України об`єкти спадщини - вартість власності, що успадковується членами сім`ї спадкодавця першого ступеня споріднення, оподатковується за нульовою ставкою.

Вартість будь-якого об`єкта спадщини, що успадковується спадкоємцями, які не є членами сім`ї спадкодавця першого ступеня споріднення, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.2 статті 167 цього Кодексу (підпункт 174.2.2 пункту 174.2 статті 174 ПК України).

При цьому, членами сім`ї фізичної особи першого ступеня споріднення вважаються її батьки, чоловік або дружина, діти, у тому числі усиновлені. Інші члени сім`ї фізичної особи вважаються такими, що мають другий ступінь споріднення (підпункт 14.1.263 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Так, згідно пункту 167.2 статті 167 Податкового кодексу України ставка податку становить 5 відсотків бази оподаткування у випадках, прямо визначених цим розділом.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що у разі отримання доходу у вигляді спадщини від фізичної особи, яка не є членом сім`ї першого ступеня споріднення, така особа зобов`язана сплатити податок на доходи з фізичних осіб у розмірі 5 відсотків бази оподаткування.

Пунктом 174.3 ПК України закріплено, що особами, відповідальними за сплату (перерахування) податку до бюджету, є спадкоємці, які отримали спадщину.

Дохід у вигляді вартості успадкованого майна (кошти, майно, майнові чи немайнові права) у межах, що підлягає оподаткуванню, і зазначається в річній податковій декларації, крім спадкоємців-нерезидентів, які зобов`язані сплатити податок до нотаріального оформлення об`єктів спадщини та спадкоємців, які отримали у спадщину об`єкти, що оподатковуються за нульовою ставкою податку на доходи фізичних осіб, а також іншими спадкоємцями - резидентами, які сплатили податок до нотаріального оформлення об`єктів спадщини.

Отже, оскільки позивач не є для спадкодавця членом першого ступеня споріднення, то отримання доходу позивачем у вигляді спадщини є підставою для сплати останнім до бюджету податку на доходи фізичних осіб за ставкою 5 % бази оподаткування, що сплачується за результатами річного декларування.

Згідно пункту 174.4 статті 174 ПК України нотаріус щокварталу подає до контролюючого органу за місцем розташування державної нотаріальної контори або робочого місця приватного нотаріуса інформацію про видачу свідоцтв про право на спадщину та/або посвідчення договорів дарування в порядку, встановленому цим розділом для податкового розрахунку.

Підпунктом 20.1.22. ПК України встановлено право податкових (фіскальних) органів на отримання від нотаріусів за письмовим запитом інформацію про вступ фізичної особи у права спадкоємця з обов`язковим зазначенням повних даних про таку особу та даних про майно, отримане за правом спадкування.

У відповідності з абзацом 5 статті 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» від 12.07.2001 № 2658-III (далі - Закон № 2658-III) якщо законами або нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України не зазначено вид вартості, який повинен бути визначений в результаті оцінки, визначається ринкова вартість, що застосовується до даного випадку.

Разом з тим, підпунктом 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 21.07.2014 № 358 «Про проведення оцінки для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов`язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства» (в редакції на час виникнення спірних відносин) встановлено, що оціночною вартістю для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов`язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства, є ринкова вартість, розрахована відповідно до національних стандартів та інших нормативно-правових актів з питань оцінки майна і майнових прав.

Пунктом 3.4. розділу 3 глави 9 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 передбачено, що у разі незгоди з оцінкою спадкоємці вправі запросити спеціаліста-експерта або оцінювача.

Як вже було встановлено раніше, ОСОБА_1 05.12.2014 успадкував від своєї сестри ОСОБА_2 нерухоме майно: 1/2 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 , загальною вартістю майна 319 988, 00 грн.

Надалі, 13.10.2015 працівниками ДПІ у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві направлено на адресу позивача повідомлення № 10852/Б/17-04 про запрошення до контролюючого органу з метою декларування майна, отриманого в спадщину у 2014 році.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять жодних доказів стосовно того, що під час прийняття спадщини позивачем було висловлено будь-яку незгоду щодо невстановленої нотаріусом оціночної вартості спадкового майна або вчинення останнім дій, спрямованих на оскарження встановлення такої оціночної вартості.

Таким чином, вищевикладене дає підстави колегії суддів для висновку про те, що під час прийняття спадщини, а саме: 1/2 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 , позивач погодився із заявленою оціночною вартістю такого майна у розмірі 319 988, 00 грн.

Доводи апелянта стосовно посилань на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо деяких питань спадкування» від 20.10.2014 №1709-VII, колегія суддів вважає безпідставними та не бере до уваги, з огляду на наступне.

03.12.2014 набрали чинності окремі положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо деяких питань спадкування» від 20.10.2014 №1709-VII, якими абзац 8 частини 2 статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» викладено у наступній редакції: проведення оцінки майна є обов`язковим у випадках: «оподаткування майна згідно з законом, крім випадків визначення розміру податку при спадкуванні спадкоємцями першої та другої черги за законом (як у випадку спадкування ними за законом, так і у випадку спадкування ними за заповітом) і за правом представлення, а також при спадкуванні власності, вартість якої оподатковується за нульовою ставкою».

В подальшому, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 №71-VIII, абзац восьмий частини другої статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» викладено в такій редакції: проведення оцінки майна є обов`язковим у випадках: «оподаткування майна згідно з законом, крім випадків визначення розміру податку при спадкуванні власності, вартість якої оподатковується за нульовою ставкою».

Отже, оскільки вищевказані вказані положення визнають правила оцінки майна, а не правила оподаткування, перевірка яких є предметом розгляду у даному випадку, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність застосування вищевказаних правових норм до даних правовідносин, про що вірно було зазначено судом першої інстанції.

Таким чином, на підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку стосовно законності та обґрунтованості рішення контролюючого органу в частині донарахування позивачу ПДФО у розмірі 15 999, 40 грн. та нарахування штрафних санкцій у розмірі 25 % суми податкового зобов`язання.

Щодо застосування контролюючим органом до позивача штрафних санкцій у розмірі 170 грн. за неподання податкової декларації, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 179.1 статті 179 ПК України передбачено, що платник податку зобов`язаний подавати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) відповідно до цього Кодексу.

У той же час, обов`язок платника податку щодо подання податкової декларації вважається виконаним і податкова декларація не подається, якщо такий платник податку отримував доходи, зокрема: у вигляді об`єктів спадщини, які відповідно до цього розділу оподатковуються за нульовою ставкою податку та/або з яких сплачено податок відповідно до пункту 174.3 статті 174 цього Кодексу (пункт 179.2 статті 179 ПК України).

Згідно підпункту 49.18.4 пункту 49.18 статті 49 ПК України податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному року для платників податку на доходи фізичних осіб - до 1 травня року, що настає за звітним, крім випадків, передбачених розділом IV цього Кодексу.

Враховуючи, що об`єкт спадщини підлягав оподаткуванню за ставкою 5%, позивач був зобов`язаний подати до 1 травня 2015 року податкову декларацію, в якій визначити податкове зобов`язання з ПДФО у розмірі 5% вартості успадкованого майна, та у відповідності до п. 179.7 статті 179 Податкового кодексу України самостійно до 1 серпня 2015 року сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену в такій податковій декларації.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення містить посилання на норми ПК України, що порушені позивачем, а саме: підпункт «в» пункту 176.1. статті 176 ПК України щодо обов`язку платника податків подавати податкову декларацію за встановленою формою у визначені строки у випадках, коли згідно з нормами цього розділу таке подання є обов`язковим, а також на порушення пункту 174.3. статті 174 ПК України щодо необхідності зазначення у декларації отриманого річного доходу, результатом чого є нарахування штрафних санкцій згідно пункту 120.1 статті 120 ПК України.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що незазначення в оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні посилання на пункт 120.1 статті 120 ПК України, як підстави для застосування до позивача штрафних санкцій за неподання податкової декларації у розмірі 170 грн., не спростовує факту порушення позивачем вимог щодо обов`язку подати декларацію та зазначити в ній дохід, а також не звільняє від встановленої відповідальності.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.

Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).

Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.

Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action - invalid act). Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Також, колегія суддів наголошує на тому, що, у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.04.2020 у справі № 813/1790/18 та у постанові Верховного Суду від 17.02.2021 у справі № 804/1190/18.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про правомірність винесення податковим органом оскаржуваного податкового повідомлення-рішення в частині застосування до позивача штрафних санкцій у розмірі 170 грн.

Посилання апелянта на Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо оподаткування спадщини» від 23.02.2017 № 1910-VIII (далі - Закон № 1910- VIII), яким внесено зміни до п. 174.2.1 п. 174.2 статті 174 ПК України відповідно до яких об`єкти спадщини оподатковуються за нульовою ставкою для спадкоємців першого та другого ступеня споріднення колегія суддів не бере до уваги, оскільки Закон № 1910- VIII набрав чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та застосовується до доходів, отриманих починаючи з 01.01.2017 платником податків у вигляді спадщини/дарунка, а тому вказаний Закон не може застосовуватись до отриманого позивачем доходу протягом 2014 року.

При цьому, інші доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Також, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.05.2021 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.