Справа № 420/19324/21
Суддя: Єфіменко К.С.
Дата ухвалення: 2021-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 грудня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С., розглянувши в письмовому провадженні у порядку загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної установи «Центр пробації» (вул.Юрія Іллєнка,81, м.Київ, 04050), за участю третьої особи Міністерства юстиції України (вул.Городецького,13, м.Київ, 01001) про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

З позовом до суду звернувся ОСОБА_1 до Державної установи «Центр пробації» , за участю третьої особи Міністерства юстиції України, в якому просить:

визнати протиправним та скасувати наказ Державної установи «Центр пробації» від 10.09.2021 року №791/од-21 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 »;

визнати протиправним та скасувати наказ Державної установи «Центр пробації» від 13.09.2021 року N 209/к «Про особовий склад»;

поновити ОСОБА_1 на посаду старшого інспектора Приморського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Одеській області з 14 вересня 2021 року;

визнати протиправним та скасувати наказ Державної установи «Центр пробації» про припинення виплат грошового забезпечення ОСОБА_1 № 617/од-21 вiд 21.07.2021 р.;

стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 червня 2021 року по день ухвалення судового рішення з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Центр пробації» щодо не увільнення старшого інспектора Приморського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Одеській області Максима Василя Михайловича від виконання посадових обов`язкiв на час проходження військової служби в особливий період;

зобов`язати Державну установу «Центр пробації» увільнити ОСОБА_1 від роботи на час проходження ним військової служби за контрактом під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення з військової служби, із збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку;

стягнути з Державної установи «Центр пробації» на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду в розмiрi 10000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що позивач перебуваючи на службі в Державній установі «Центр пробації» відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України у період дії особливого періоду був прийнятий на військову службу за контрактом, у зв`язку з чим звернувся з рапортом до відповідача, в якому увільнити його від виконання посадових обов`язків на час проходження військової служби в особливий період зі збереженням посади та середньої заробітної плати. Проте відповідач рапорт не задовольнив, провів службове розслідування та звільнив позивача за відсутність на роботі. Позивач вважає вказані дії відповідача протиправними та звернувся до суду.

Ухвалою суду від 19.10.2021 року було відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження.

Розгляд справи у судовому засіданні призначений на 08.11.2021 року о 11:00 год.

Ухвалою суду від 08.11.2021 року було зупинено провадження по справі.

Ухвалою суду від 20.12.2021 року поновлено розгляд справи за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи Центр пробації за участю третьої особи Міністерства юстиції України про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Закрито підготовче провадження у справі. Призначено адміністративну справу до судового розгляду по суті в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без виклику учасників судочинства на « 29» грудня 2021 року.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнає та просить в їх задоволенні відмовити, оскільки відповідно до частини п`ятої статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських.З обмежень, встановлених статтею 66 Закону України «Про Національну поліцію», вбачається, що під час проходження служби особи рядового і начальницького складу не можуть займатися іншою оплачуваною діяльністю, крім науково-педагогічної, наукової або творчої. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу визначені Порядом виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України вiд 28.03.2018 р. № 925/5. Відтак, у чинному законодавстві відсутня норма, яка б передбачала увільнення особи рядового і начальницького складу вiд виконання i посадових обов`язків на час проходження військової служби за контрактом зі збереженням середньої заробітної плати.

З огляду на викладене відповідач правомірно прийняв оскаржувані накази.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 проходив службу в державній кримінально-виконавчій службі України з серпня 2014 року.

В органах пробації з липня 2017 року на посаді старшого інспектора Приморського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Одеській області.

ОСОБА_1 має спеціальне звання: старший лейтенант внутрішньої служби відповідно до наказу Державної установи «Центр пробації» від 27.06.2019 року № 130/к.

ОСОБА_1 02.04.2021 р. звернувся з рапортом на адресу Центру пробації з проханням увільнити його від виконання посадових обов`язкiв на час проходження військової служби в особливий період зі збереженням посади та середньої заробітної плати.

У відповідь на рапорт Позивача Листом ДУ «Центр пробації» вих. № 389/10/Ян-21 вiд 14.04.2021 поінформовано, що під час п`ятої статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських.

З обмежень, встановлених статтею 66 Закону України «Про Національну поліцію», вбачається, що під час проходження служби особи рядового i начальницького складу не можуть займатися iншою оплачуваною діяльністю, крім науково-педагогічної, наукової або творчої.

Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу визначені Порядом виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України вiд 28.03.2018 р. № 925/5. Відтак, у чинному законодавстві відсутня норма, яка б передбачала увільнення особи рядового і начальницького складу від виконання i посадових обов`язкiв на час проходження військової служби за контрактом зі збереженням середньої заробітної плати.

09 червня 2021 року ОСОБА_1 подав рапорт до Центру пробації (вх. № 4967 від 10.06.2021 р.) увільнити його від виконання посадових обов`язкiв на час проходження військової служби в особливий період зі збереженням посади та середньої заробітної плати, додавши витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 08.06.2021 р. № 108 PC про прийняття на військову службу, витяг із наказськової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) вiд 08.06.2021 р. № 148 про зарахування до списків особового складу військової частини, на всі види забезпечення, на котлове забезпечення, прийняття справ та посади сапера відділення механізованих мостів інженерно-дорожньої роти групи інженерного забезпечення (BOC 166662A) та контракт від 08.06.2021 р. про проходження військової служби у Збройних Силах України осіб рядового складу.

Центром пробації 15.06.2021 р. було направлено листа до командира вiйськової частини НОМЕР_1 з вимогою скасування вищезазначених наказів, як таких, що суперечать чинному законодавству України та роз`ясненням, що подальше проходження служби старшим лейтенантом внутрішньої служби ОСОБА_1 на посадах у військовій частині НОМЕР_1 можливе лише у разі звільнення останнього зі служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби України за пунктом « 7» або « 8» частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію». Крім цього, командира поінформовано про те, що старший лейтенант внутрішньої служби ОСОБА_1 . Відповідно до наказів Державної установи «Центр пробації» від 28.04.2021 р. No 140/B та вiд 02.06.2021 р. № 189/в вважається таким, що перебуває у черговій відпустці за 2021 рiк по 18.06.2021 р.

У відповідь на лист Центру пробації командування військової частини НОМЕР_1 підстав для скасування зазначених наказів не вбачає, у зв`язку з цим 15.07.2021 р. було направлено листа до Генерального штабу Збройних сил України. До теперішнього часу вiдповiдi на лист Центр пробації не одержав.

Як зазначає відповідач та не заперечується позивачем ОСОБА_1 після чергової відпустки, яка йому надавалась з 05.05.2021 р. по 05.06.2021 р. та була продовжена у зв`язку з хворобою останнього з 06.06.2021 р. ПО 18.06.2021 р. мав прибути на службу 22.06.2021 р., але не прибув, до виконання службових обов`язків не приступив.

За фактом його відсутності на робочому місці посадовими особами Приморського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Одеській області було складено відповідний акт. У подальшому днi невиходу ОСОБА_1 на службу з 22.06.2021 р. фіксувались в журналі обліку робочого часу персоналу Приморського районного відділу.

Наказом Центру пробації від 25.06.2021 р. № 552/од-21 було призначено службове розслідування по факту невиходу на службу ОСОБА_1 . Крім цього, на підставі службової записки начальника філії Центру пробації у Одеській області, у зв`язку з призначенням Позивача на посаду сапера відділення механих мостів інженерно-дорожньої роти групи інженерного забезпечення (ВОС 166662A), наказом Центру пробації від 21.07.2021 р. №617/од Позивачу припинено виплату грошового забезпечення відповідно до пункту 7 розділу I Порядку виплату грошового забезпечення тa компенсаційних виплат особам рядового i начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 р. № 925/5.

За результатами службового розслідування було складено затверджений 13.08.2021 p., яким за вчинення дисциплінарного проступку, а саме відсутність на службі у період з 22 червня 2021 року по теперішній час, порушення вимог статті 66 Закону України «Про Національну поліцію», Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22.02.2006 р. № 3460-IV. Кодексу професійної етики персоналу Державної кримінально виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України вiд 14.04.2017 р. № 1272/5 старшого інспектора Приморського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Одеській області старшого лейтенанта внутрішньої служби Максима Василя Михайловича звільнити з Державної кримінально-виконавчої служби України.

Наказом Центру пробації від 13.09.2021 р. №209/к Відповідно до вимог пункту 7. розділу 1 Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 р. №925/5, наказано: припинити виплату грошового забезпечення старшому лейтенанту внутрішньої служби ОСОБА_1 , старшому інспектору Приморського районного відділу філії Державної установи Центру пробації у Одеській області з 22 червня 2021 року по 16.08.2021 року. Підстава: Службова записка начальника філії від 15.07.2021 №818/28-21

Наказом Центру пробації від 10.09.2021 р. № 791/д-21, за вчинення дисциплінарного проступку на Позивача накладено дисциплінарне стягнення у виді звільнення з Державної кримінально-виконавчої служби України.

У подальшому наказом від 13.09.2021 р. No209/к Позивача звiльнено зі служби відповідно до пункту 5 статті 23 Закону України «Про Державну кримінальну виконавчу службу України» та пункту 6 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з служби).

Не погоджуючись з рішеннями відповідача, позивач звернувся до суду із вищенаведеними позовними вимогами.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд встановив наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1,2 статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Частиною 6 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачені види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Відповідно до статті 1-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

За приписами частини 2 статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Статтею 119 КЗпП України встановлені гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків.

На час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і « Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, в яких вони працювали на час призову/прийняття на військову службу. Виплата середнього заробітку вказаним особам здійснюється підприємствами, установами, організаціями, на яких збереглося місце роботи такої особи.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16.01.2020 року у справі №814/1905/17.

Матеріалами справи підтверджено, що 01 квітня 2021 року позивач був прийнятий на військову службу за контрактом у військову частину НОМЕР_2 стрiльцем 1-го взводу роти охорони дипломатичних представництв i консульських установ іноземних держав військової частини 3012.

8 червня 2021 року ОСОБА_1 прибув до військової частини № НОМЕР_3 відповідно до направлення Білгород-Дністровського об`єднаного міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки Одеської області, а також припису військового комісару Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Одеси від 4 червня 2021 року №765 /BKM.

Зазначені обставини свідчать про те, що з часу прийняття на військову службу за контрактом на позивача поширюються гарантії, передбачені статтею 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та статтею 119 КЗпП України, зокрема щодо збереження за ним середнього заробітку за основним місцем роботи.

При цьому, посилання відповідача на те, що відповідно до статті 119 КЗпП середня заробітна плата зберігається лише за працівником, однак для поліцейських, які проходять службу зі спеціальним званням, такі виплати не передбачені, оскільки вони не є працівниками та отримують не заробітну плату, а грошове забезпечення, суд не бере до увагу з огляду на таке.

Згідно частини 1 статті 19 Закону України «Про пробацію» права, обов`язки, відповідальність, правовий та соціальний захист персоналу органу пробації визначаються подальшому «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та цим Законом.

Відповідно до частини 5 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» на осіб рядового і начальницького складу i кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських.

Суд враховує, що норми спеціального законодавства, а саме - Закону України «Про Національну поліцію» та Порядок №260 не регулюють питання виплати грошового забезпечення поліцейським, які прийняті на військову службу за контрактом у період кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи, а тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми КЗпП України.

В силу приписів ч.6 ст.7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону). За змістом вимог п. 4 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Положеннями ст.77 Закону України Про Національну поліцію, які є спеціальними нормами права, не врегульовано питання звільнення зі служби в поліції внаслідок призову або вступу на військову службу, а тому до даних правовідносин слід застосовувати норми загального закону, а саме, п. 3 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі по тексту КЗпП), відповідно до якого підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника на військову службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частини третьої статті 119 цього Кодексу.

В свою чергу, приписами ч.2 ст.119 КЗпП встановлено, що працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених, зокрема, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», надаються гарантії та пільги відповідно до цього закону.

Так, згідно з нормами ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, зокрема, прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими, зокрема, частиною третьою статті 119 КЗпП.

В силу вимог ч.3 ст.119 КЗпП за працівниками, зокрема, прийнятими на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток в установі незалежно від підпорядкування та форми власності. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Враховуючи вищевказане, чинне законодавство пов`язує виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, з дією особливого періоду. Разом з цим, встановлені нормами ч.3 ст.119 КЗпП гарантії поширюються на всіх осіб прийнятих на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду незалежно від попереднього місця роботи.

Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

У постанові Верховного Суду від 19.11.2019 у справі № 812/452/17 наведено правову позицію, відповідно до якої поширення гарантій, передбачених частиною третьою статті 119 КЗпП України щодо збереження місця роботи, не ставиться у залежність від виду контракту, а тільки умови, що такі гарантії надаються особі під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.

В силу вимог ч.5 ст.242 КАС при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Згідно із частиною другою статті 39 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України Про освіту.

Аналіз наведених правових норм дає підстави дійти висновку про те, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, в яких вони працювали на час призову/прийняття на військову службу. Виплата середнього заробітку вказаним особам здійснюється підприємствами, установами, організаціями, на яких збереглося місце роботи такої особи.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 січня 2020 року у справі № 814/1905/17.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 прийнятий на військову службу за контрактом в умовах кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, тобто, під час дії особливого періоду, суд дійшов висновку про те, що на позивача поширюються гарантії, передбачені Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року та статтею 119 КЗпП України, зокрема, щодо збереження за ним місця роботи, посади і середнього заробітку в установі, в якій він працював.

З огляду на викладене позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності Державної установи «Центр пробації» щодо не увільнення старшого інспектора Приморського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Одеській області Максима Василя Михайловича від виконання посадових обов`язкiв на час проходження військової служби в особливий період; визнання протиправним та скасування наказу Державної установи «Центр пробації» від 10.09.2021 року №791/од-21 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 »; визнання протиправним та скасування наказу Державної установи «Центр пробації» від 13.09.2021 року №209/к «Про особовий склад»; визнання протиправним та скасування наказу Державної установи «Центр пробації» про припинення виплат грошового забезпечення ОСОБА_1 № 617/од-21 вiд 21.07.2021 р. підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, позовна вимога про зобов`язання Державної установи «Центр пробації» увільнити ОСОБА_1 від роботи на час проходження ним військової служби за контрактом під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення з військової служби, із збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку підлягає задоволенню, як похідна від уже задоволених вимог.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина третя статті 235 КЗпП України).

Як встановлено судом, ОСОБА_1 працював на посаді старшого інспектора Приморського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Одеській області, з якої був звільнений за наказом Державної установи «Центр пробації» від 13.09.2021 року №209/к «Про особовий склад» з 14 вересня 2021 року.

Разом із тим, на день звільнення ОСОБА_1 проходив військову службу за Контрактом.

Позивач уклав Контракт строком на три роки з 08.06.2021 до 08.06.2024 року.

Як випливає зі змісту частини третьої статті 119 КЗпП України, поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а тільки умову, що такі гарантії надаються особі під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.

Рішень про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.

Відповідно до Указу Президента України від 26 листопада 2018 року № 393/2018 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 26 листопада 2018 року № 2630-VIII «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку із черговим актом збройної агресії з боку Російської Федерації, що відбувся 25 листопада 2018 року у районі Керченської протоки проти кораблів Військово-Морських Сил Збройних Сил України, що мав важкі наслідки, іншими агресивними діями Російської Федерації в Азовському та Чорному морях, наявною загрозою широкомасштабного вторгнення в Україну збройних сил Російської Федерації, на тлі окупації Російською Федерацією Автономної Республіки Крим та частини Донецької та Луганської областей, небезпекою державному суверенітету та незалежності України, її територіальній цілісності, з метою створення умов для здійснення органами державної влади, військовим командуванням, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями наданих їм повноважень, необхідних для відсічі збройній агресії та забезпечення національної безпеки, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 14 години 00 хвилин 26 листопада 2018 року строком на 30 діб до 14 години 00 хвилин 26 грудня 2018 року.

Цим Указом наказано військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, командуванням видів Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

За таких обставин судом встановлено, що позивач призваний на службу за контрактом у період, коли існувала (і продовжує існувати дотепер) загроза національній безпеці держави, зумовлена збройною агресією з боку Російської Федерації. Захист Вітчизни є конституційним обов`язком позивача як громадянина України, однак, ураховуючи умови (ситуація на сході України), за яких видано Указ Президента України від 17 лютого 2015 року № 88/2015, виконання такого обов`язку має особливо важливе значення для підтримання бойової готовності Збройних Сил України до адекватного реагування на збройне вторгнення країни-агресора.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року в справі № 812/204/18 та від 05 лютого 2020 року в справі № 808/369/17.

За таких обставин, оскільки позивачем укладено Контракт під час кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, і він, як військовослужбовець, несе службу особливого характеру під час дії в державі особливого періоду, то на нього в повній мірі поширюються гарантії, встановлені частиною другою статті 39 Закону № 2232-ХІІ та частиною третьою статті 119 КЗпП України, щодо збереження місця роботи, посади та середнього заробітку.

Що стосується інших обставин, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, суд вважає за необхідне зауважити, що у пункті 25 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» зазначено, що суд зобов`язаний надавати відповідь на кожен із специфічних, доречних та важливих доводів заявника. Виходячи з позиції цього суду, що висловлена в пункті 42 рішення «Бендерський проти України», судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються.

Вказані вимоги зобов`язують суди при вирішенні справи у кожному конкретному випадку вживати передбачені законом заходи з метою з`ясування всіх обставин у справі, що мають значення для вирішення спору, встановити та надати вичерпну оцінку фактичним обставинам у межах спірних правовідносин з метою з`ясування об`єктивних причин та факторів, що зумовили настання для платника негативних наслідків у вигляді порушеного права, що підлягає захисту, та в достатній мірі висвітлити мотиви прийняття конкретних рішень.

З урахуванням зазначеного суд не надає оцінку іншим доводам сторін, оскільки вищевикладені факти та обставини є безумовною підставою для поновлення позивача на посаді, а інші доводи не мають суттєвого впливу на рішення суду за результатами вирішення цього спору.

В межах спірних правовідносин відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України ефективним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправними та скасування оскаржених рішень відповідача та поновлення позивача на посаді, з якої його було звільнено.

Оскільки наказом Державної установи «Центр пробації» від 13.09.2021 року №209/к «Про особовий склад» звільнено з посади державної служби з 14 вересня 2021 року, суд вважає, що цей день є останнім робочим днем, відповідно, поновлювати позивача на посаді слід з наступного дня після звільнення - з 15 вересня 2021 року.

Щодо обраного способу захисту порушених прав позивача, суд виходить з такого.

Частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Частиною третьою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі скасування нормативно-правового акта або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зважаючи на обставини справи, суд встановив, що порушення прав позивача відбулося внаслідок прийняття наказу Державної установи «Центр пробації» від 10.09.2021 року №791/од-21 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 »; наказу Державної установи «Центр пробації» від 13.09.2021 року №209/к «Про особовий склад»; наказу Державної установи «Центр пробації» про припинення виплат грошового забезпечення ОСОБА_1 № 617/од-21 вiд 21.07.2021 р. та визнав їх протиправним та скасував, наслідком чого є поновлення позивача на посаді, з якої його звільнено - старшого інспектора Приморського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Одеській області з 15 вересня 2021 року , а також стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок №100).

Нормами абзацу 3 пункту 2 Порядку №100 визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

В силу пункту 5 розділу ІV Порядку №100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно пункту 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

За змістом абзацу 2 пункту 8 Порядку №100 після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи організації, встановленим з отриманням вимог законодавства (абзац 3 пункт 8 Порядку № 100).

Пунктами 2,3 частини першої статті 256 КАС України передбачено, що постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Тобто, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Верховний Суд зазначає, що при стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі статті 235 КЗпП України, суд керується постановою Кабінету Міністрів України від 05.02.1995 № 100.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ цієї Постанови при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-погодинниками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Крім того, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

З огляду на відсутність належних та допустимих доказів про фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні, число відпрацьованих робочих днів (годин), суд об`єктивно позбавлений можливості встановити розрахунок середньоденної (середньогодинної) заробітної плати, яку отримував позивач у липні-серпні 2021 року.

За таких обставин та з метою ефективного захисту порушеного права, суд вважає за можливе зобов`язати Державну установу «Центр пробації» самостійно здійснити нарахування та виплату позивачеві середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22 червня 2021 року по 29 грудня 2021 року включно року (з урахуванням скасування наказу Державної установи «Центр пробації» про припинення виплат грошового забезпечення ОСОБА_1 № 617/од-21 вiд 21.07.2021 р.).

Обраний судом спосіб захисту порушеного права узгоджується з усталеною судовою практикою (наприклад, справи № 280/5328/18, № 815/42/16 тощо).

Стосовно позовної вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Згідно зі ст.56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до вимог статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Пунктами 4,5 Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Отже, необхідно обґрунтування позивачем наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідача, відповідно до яких заподіяно шкоду. Тобто, позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії та бездіяльність відповідача призвела до матеріальних втрат і душевних страждань позивачем.

Разом з тим, суд зазначає, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди діями відповідача, що була предметом розгляду у даній справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача, відтак заявлені позивачем обставини завдання йому моральної шкоди суд вважає не доведеними, в зв`язку з чим позовну вимогу про стягнення моральної шкоди суд вважає не обґрунтованою.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, у свою чергу, не доведено правомірність не розгляду клопотання позивача у встановленому законом порядку та не прийняття відповідного владного рішення за результатами його розгляду.

Таким чином, на підставі статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Державної установи «Центр пробації» (вул.Юрія Іллєнка,81, м.Київ, 04050, ), за участю третьої особи Міністерства юстиції України (вул.Городецького,13, м.Київ, 01001) про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, визнання бездіяльність протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної установи «Центр пробації» про припинення виплат грошового забезпечення ОСОБА_1 № 617/од-21 вiд 21.07.2021 р.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної установи «Центр пробації» від 10.09.2021 року №791/од-21 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 ».

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної установи «Центр пробації» від 13.09.2021 року N 209/к «Про особовий склад».

Поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на посаду старшого інспектора Приморського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Одеській області з 15 вересня 2021 року.

Зобов`язати Державну установу «Центр пробації» (вул.Юрія Іллєнка,81, м.Київ, 04050, ) самостійно здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22 червняня 2021 року по 29 грудня 2021 року включно року (з урахуванням скасування наказу Державної установи «Центр пробації» про припинення виплат грошового забезпечення ОСОБА_1 № 617/од-21 вiд 21.07.2021 р.).

Визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Центр пробації» щодо не увільнення старшого інспектора Приморського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Одеській області Максима Василя Михайловича від виконання посадових обов`язкiв на час проходження військової служби в особливий період.

Зобов`язати Державну установу «Центр пробації» (вул.Юрія Іллєнка,81, м.Київ, 04050, ) увільнити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) від роботи на час проходження ним військової служби за контрактом під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення з військової служби, із збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку на термін дії контакту про проходження громадянами України військової служби.

В решті позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в місячний строк з дня отримання повного тексту судового рішення, в порядку п.15.5 Перехідних положень КАС України.

Суддя К.С. Єфіменко