Справа № 380/11025/20
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2021-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 380/11025/20 Головуючий у 1-й інстанції: Сидор Наталія Теодозіївна

Суддя-доповідач: Капустинський М.М.

22 грудня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Капустинського М.М.

суддів: Смілянця Е. С. Сапальової Т.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Восьмого апеляційного адміністративного суду на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Восьмого апеляційного адміністративного суду, третя особа, без самостійних вимог на стороні відповідача - Державна судова адміністрація України про стягнення суддівської винагороди,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Восьмого апеляційного адміністративного суду, третя особа, без самостійних вимог на стороні відповідача - Державна судова адміністрація України, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь суддівську винагороду за квітень, травень, червень, липень, серпень 2020 року на підставі частин 2, 3, 4, 5 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді апеляційного суду 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2020 року, з врахуванням регіонального коефіцієнту 1,2 та 60% посадового окладу, у загальній сумі 391 932,66 грн з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Також, просив суд допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць у сумі 201792 грн.

Вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 02 жовтня 2018 року його зараховано в штат Восьмого апеляційного адміністративного суду на посаду судді. У зв`язку із набранням 18 квітня 2020 року чинності Закону України від 13 квітня 2020 року №553-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі - Закон №553-ІХ), яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29 в частині обмеження на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, встановлений Кабінетом Міністрів України, суддівської винагороди судді десятьма розмірами мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року, Восьмий апеляційний адміністративний суд з 18.04.2021 року обмежив нарахування та виплату належної позивачу щомісячної суддівської винагороди. Так, зі змісту довідки Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року №55/1 слідує, що за період з 18 квітня по 27 серпня 2020 року позивачу не виплачено суму суддівської винагороди у розмірі 391 932,66 грн.

Не погоджуючись з зазначеними діями відповідача, позивач покликався на те, що розмір суддівської винагороди та порядок її виплати передбачений статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02 червня 2016 року (далі - Закон №1402-VIII) відповідно до якої суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Статтею 130 Конституції України встановлено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій. За приписами частини 2 статті 4 Закону №1402-VIII зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів». За таких обставин, позивач вважає, що наведені вище норми статті 13 Конституції України та частини 1 статті 135 Закону №1402-VIII мають імперативний характер та чітко визначають те, що розмір суддівської винагороди визначається виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, а фінансова складова є невід`ємною частиною забезпечення незалежного судочинства. Відтак, Закон №553-ІХ щодо обмеження розміру виплати суддівської винагороди не відповідає нормам Конституції України та Закону №1402-VIII, а тому не міг бути застосований до визначення розміру виплати позивачу суддівської винагороди. Натомість відповідач, застосовуючи вказані вище обмеження за Законом №553-ІХ порушив право позивача, як працюючого судді на отримання суддівської винагороди у розмірі, визначеному статтею 135 Закону №1402-VIII, який є спеціальним, що за своєю суттю являється порушенням його майнового права (інтересу) відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Також позивач звертає увагу на те, що рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 у справі у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», положень частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, положення частин 1, 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року №294-IX зі змінами.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28.01.2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю.

Стягнуто з Восьмого апеляційного адміністративного суду на користь ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з квітня по серпень 2020 року, включно, у розмірі 391 932 (триста дев`яносто одна тисяча дев`ятсот тридцять дві) гривні 66 копійок з утриманням із цієї суми, що підлягають виплаті, передбачених законом податків та обов`язкових платежів.

Звернуто рішення до негайного виконання в частині присудження виплати суддівської винагороди в межах стягнення суми за один місяць.

Не погодившись з прийнятим судовим рішенням третьою особою у справі (16.02.2021, т.1, а.с.69) та Відповідачем (02.03.2021, т.1, а.с.63), до суду, подані апеляційні скарги в яких з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права просили скасувати оскаржене судове рішення та постановити нове - про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позову.

В обгрунтування заявлених в апеляційній скарзі вимог Відповідач зазначив, що в силу приписів статті 29 Закону України від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі - Закон №294-ІХ) з 18 квітня 2020 року розрахунок (нарахування) розміру суддівської винагороди позивача здійснювався відповідно до вимог Закону №1402-VIII, однак з урахуванням обмежень, встановлених Законом №294-ІХ. Зазначає, що з 28 серпня 2020 року (дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 28 серпня 2020 року №10-р/2020) обмеження, встановлені статтею 29 Закону №294-ІХ щодо нарахування суддівської винагороди, не застосовуються. У зв`язку з цим, з 28 серпня 2020 року нарахування та виплата позивачу суддівської винагороди здійснюється у розмірі, визначеному статтею 135 Закону №1402-VIII. Зауважує, що у період з 18.04.2020 до 28.08.2020 положення частин 1, 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону №553-ІХ) були чинними. Таким чином, відповідач стверджує, що здійснюючи у період з 18 квітня по 28 серпня 2020 року виплату суддівської винагороди позивачу у розмірі, визначеному абзацом 1 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону №553-ІХ), Восьмий апеляційний адміністративний суд діяв на підставі, у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (зокрема, Законом №1402-VIII та Законом №294-ІХ).

Третя особа - Державна судова адміністрації України також поданій апеляційній скарзі вказували, що у період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року положення частин 1, 3, статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону № 553-ІХ) були чинними і на підставі них здійснювалися нарахування та виплата позивачу суддівської винагороди. Вважає, що рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 на спірні правовідносини за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року не може вплинути, оскільки ці правовідносини виникли до прийняття такого рішення, яке до того ж не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до його прийняття. Стверджує, що Восьмий апеляційний адміністративний суд, як розпорядник коштів нижчого рівня не мав правових підстав для виплати позивачу суддівської винагороди без застосування обмежень, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону №553-ІХ).

Крім того, вважають, що суд першої інстанції розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження, допустив порушення норм процесуального права, так як справа в силу її значимості для сторін, та те, що справа становить значний суспільний інтерес то остання на думку апелянта підлягала б розгляду за правилами загального позовного провадження. Відповідно до п.7 ч.3 ст.317 КАС України порушення норм процесуального права є обов"язковою підставою для скасування судового рішення.

Ухвалою Верховного Суду від 11 березня 2021 року визначена підсудність по даній справі за Сьомим апеляційним адміністративним судом(т.1, а.с.56-58).

23 березня 2021 року розпорядженням голови Восьмого апеляційного адміністративного суду справу передано на розгляд Сьомому апеляційному адміністративному суду (т.1, а.с.60).

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2021 року апеляційні скарги Восьмого апеляційного адміністративного суду та третьої особи - Державної судової адміністрації України - залишено без руху.

13 квітня 2021 року, ухвалою, відмовлено в задоволенні клопотання Державній судовій адміністрації Україні у відстроченні сплати судового збору та продовжено строк (протягом 5 днів з дня отримання даної ухвали) для усунення недоліків апеляційної скарги відповідно до ухвали від 30.03.2021 року (т.1, а.с.115).

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22 квітня 2021 року апеляційні скарги Відповідача та третьої особи у справі - повернуто (т.1, а.с.118).

В травні місяці 2021 року Державною судовою адміністрацією України, з підстав викладених в попередній апеляційній скарзі, вдруге подано апеляційну скаргу на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28.01.2021 року (т.2, а.с.2-6), яку зареєстровано Восьмим апеляційним адміністративним судом 17.06.2021 року.

Також, 10 червня 2021 року, Восьмим апеляційним адміністративним судом вдруге подано, уже до Сьомого апеляційного адміністративного суду, апеляційну скаргу на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28.01.2021 року (т.2, а.с.28-36) та заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2021 року визнано неповажними причини пропуску Восьмим апеляційним адміністративним судом строку на апеляційне оскарження рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28.01.2021 року. Апеляційну скаргу залишено без руху. Запропоновано апелянтові у визначений судом строк, вказати можливо інші підстави для поновлення строку.

Цього ж числа, ухвалою суду, апеляційну скаргу ДСА України залишено без руху та запропоновано в десятиденний строк з дня вручення ухвали звернутися до суду з заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження (т.2, а.с.58-59).

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2021 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Державної судової адміністрації України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28.01.2021 року (т.2, а.с.181).

Ухвалами суду від 07 липня 2021 року та 08 липня 2021 року поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Восьмого апеляційного суду та зупинено дію рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28.01.2021 року Т.2 а.с. 87-88,111).

Ухвалою суду від 07 липня 2021 року справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження (т.2, а.с.92).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши обгрунтованість та законність судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до наказу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2018 року №7-к/тв «Про зарахування до штату суду ОСОБА_1 » зараховано ОСОБА_1 з 02 жовтня 2018 року до штату Восьмого апеляційного адміністративного суду на посаду судді як переведеного з Львівського апеляційного адміністративного суду, встановлено посадовий оклад згідно з штатним розписом (т.1, а.с.8).

За період з квітня 2020 року по серпень 2020 року позивачу нарахована та виплачена суддівська винагорода відповідно до статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із застосуванням обмеження у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року, що підтверджується довідками Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року №55 та №55/1 (т.1, а.с.9,10).

Згідно з вказаними довідками загальна сума нарахованої заробітної плати за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року складає 546 237,99 грн. Загальна сума обмеження суддівської винагороди позивача за спірний період становить 391 932,66 грн.

Вважаючи застосування відповідачем обмеження виплати суддівської винагороди десятьма розмірами мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року, передбаченого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» протиправним, позивач звернувся з цим адміністративним позовом до суду.

У відповідності до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно зі ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, колегія суддів не вбачає процесуальних порушень при розгляді справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

Так, згідно ухвали судді Львівського окружного адміністративного суду від 01.12.2020 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення сторін (т.1, а.с.17-18).

Призначаючи справу в порядку письмового провадження суд першої інстанції вірно виходив з того, що вказана справа не відноситься до справ, які відповідно до ч.4 ст.257 КАС України не можуть розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження. Тому, у відповідності до ч.ч.2, 6 ст.12 КАС України та оцінюючи, перелічені у ч.3 ст.257 КАС України критерії, суддя дійшов правомірного висновку, що ця справа може бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та проведення судового засідання.

При цьому, колегія суддів констатує, що суддя відкриваючи провадження та вважаючи, що рішення у цій справі може вплинути на права та обов`язки ДСА України, як головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності Восьмого апеляційного суду, цією ж ухвалою, залучив до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Державну судову адміністрацію України (т.1, а.с.17-18).

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянтів, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Статтею 135 Закону України № 1402-VIII установлено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом.

Приписами частини 2 статті 135 Закону №1402-VIII визначено, що суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом.

Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Частиною 3 статті 135 Закону №1402-VIII визначено базовий розмір посадових окладів суддів різних інстанцій.

Згідно частини 4 статті 135 Закону №1402-VIII до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Частиною 5 статті 135 Закону №1402-VIII установлено, що суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

У рішенні від 08.04.2016 №4-рп/2016 у справі №1-8/2016 Конституційний Суд України вкотре зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя.

Гарантії незалежності суддів встановлено у статтях 48, 52 розділу III, статті 17 розділу VII, розділах, X Закону №2453 у редакції Закону №192, зі змісту яких вбачається, що однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

У Рішенні від 03.06.2013 №3-рп/2013 у справі №1-2/2013 Конституційний Суд України зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.

У рішенні від 04.12.2018 №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність. Така позиція Конституційного Суду України збігається з приписами Європейської хартії щодо статусу суддів від 10 липня 1998 року, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин. Дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено на всій території України згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392.

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року №553-IX, яким Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" доповнено статтею 29 наступного змісту: "Стаття 29. Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки. Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України. Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особа

Колегія суддів зазначає, що з квітня 2020 року суддівська винагорода нарахована та виплачена позивачу з урахуванням обмежень, встановлених зазначеним Законом №553-ІХ, що не заперечується сторонами.

Водночас, рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві положення" Закону України Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13 квітня 2020 року №553-ІХ.

Зокрема, в рішенні Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 зазначено, що вирішуючи питання щодо конституційності оспорюваних положень Закону №294, Конституційний Суд України виходить із юридичної позиції, яку він неодноразово висловлював: оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України (абзац восьмий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 9 липня 2007 року №6-рп/2007).

Крім того, виходячи з того, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України (далі - Кодекс), так само, як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, що обумовлено положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, Конституційний Суд України в Рішенні від 27 лютого 2020 року №3-р/2020 дійшов висновку, що Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію або скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України (абзац восьмий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).

Враховуючи викладене, Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

В рішенні Конституційного суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 також констатовано, що Конституційний Суд України зазначав, що юридичну визначеність слід розуміти через такі її складові елементи: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (легітимні очікування) (абзац п`ятий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 23 січня 2020 року №1-р/2020). Установлення граничного розміру заробітної плати, грошового забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування), передбачене у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України (частини перша, третя статті 29 Закону № 294), є невизначеним щодо дії в часі та не забезпечує передбачуваності застосування цих норм права. Згідно з частиною першою статті 113 Конституції України, частиною першою статті 1 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Тобто оспорюваними положеннями статті 29 Закону №294 заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб органів законодавчої та судової влади поставлені в залежність від виконавчої влади.

Також в зазначеному рішенні вказано, що Конституцією України встановлено, що виключно законами України визначається, зокрема, статус суддів (пункт 14 частини першої статті 92); незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України; вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється (частини перша, друга статті 126); держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (перше речення частини першої, частина друга статті 130).

Конституційний Суд України неодноразово звертав увагу на недопустимість обмеження законом незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020, від 11 березня 2020 року № 4-р/2020).

Проаналізувавши юридичні позиції щодо незалежності суддів, Конституційний Суд України дійшов висновку, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя; законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2020 року № 4-р/2020).

Отже, обмеження суддівської винагороди не відповідає гарантії незалежності суддів.

Конституційний Суд України вважає, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України.

Таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України.

Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції зроблено вірний висновок, що обмежуючи розмір суддівської винагороди шляхом внесення змін до Закону України №294-ІХ, всупереч вимогам частини 2 статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України №1402-VIII, а також юридичній позиції Конституційного Суду України щодо незалежності суддів, законодавець зумовив ситуацію, з огляду на яку розпорядники бюджетних коштів, серед яких і відповідач у цій справі, виконуючи вимоги Бюджетного кодексу України та Закону України №294-ІХ, вимушені були вчинити дії, що порушують права та гарантії суддів. Однак, необхідність виконання відповідачем, як розпорядником бюджетних коштів, вимог чинного, у відповідний період часу, законодавства не змінює правової природи таких дій, що за своєю суттю мають ознаки протиправності, оскільки порушують конституційні гарантії суддів.

Отже, нараховуючи та виплачуючи позивачу суддівську винагороду із застосуванням обмеження її розміру, відповідач діяв з порушенням вимог статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України №1402-VIII, що призвело до порушення прав позивача та гарантій незалежності судді.

Тому, обмеження виплати позивачу, починаючи з 18 квітня 2020 року, суддівської винагороди розміром, що не перевищує 10 прожиткових мінімумів на підставі статті 29 Закону України №294-ІХ з урахуванням змін, внесених Законом України №553-IX, було неправомірним.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі №340/1916/20.

Таким чином, суд мав всі підстави для висновку, що нарахована, але невиплачена позивачу суддівська винагорода 391 932.66 грн., сума якої підтверджується довідкою про доходи, має бути стягнута на користь позивача.

При цьому, враховуючи доводи апелянтів щодо оскарженого рішення та виходячи з ефективності захисту прав позивача колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.148 Закону №1402-VIII, Державна судова адміністрація України (далі - ДСА) здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів; функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА.

Згідно ст.149 Закону №1402-VIII суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Згідно з п.1 ч.2 ст.22 Бюджетного кодексу України Державна судова адміністрація України є головним розпорядником бюджетних коштів. Відповідно до ч.5 ст.22 головний розпорядник бюджетних коштів затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством; здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі.

Відповідно до п.п.1,4 Положення про Державну судову адміністрацію України, затвердженого Рішенням Вищої ради правосудця від 17 січня 2019 року №141/0.15-19 (далі - Положення), ДСА України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом.

Згідно з п.п.1,2 п.5 Положення основними завданнями ДСА України є організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом; забезпечення належних умов діяльності судів, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України та органів суддівського самоврядування в межах повноважень, визначених законом.

Отже, виплаті будь-яких коштів Восьмим апеляційним адміністративним судом передує їх виділення (затвердження) головним розпорядником бюджетних коштів - Державною судовою адміністрацією України.

Крім того, на думку колегії суддів Верховного Суду, яка відображена в постановах від 11.08.2021 у справі №560/4152/20 та від 05.08.2021 у справі №560/6212/20, що для правильного вирішення цієї справи суди попередніх інстанцій мали б з`ясувати також правовий (звідси - і процесуальний) статус ДСА України (через призму її компетенції щодо розпорядження бюджетними коштами, виділеними на фінансування судів) у застосуванні обмежень при виплаті суддівської винагороди (позивачу), передбачених ч.ч.1,3 ст.29 Закону №294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом №553-ІХ), адже ТУ ДСА як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня може здійснювати свої повноваження виключно в межах тих асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі (на 2020 рік).

Виплата суддівської винагороди (відповідачем) із застосуванням обмежень, передбачених ст.29 Закону №294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом №553-ІХ), на думку колегії суддів, могла бути обумовленою, окрім іншого, меншим обсягом бюджетних асигнувань головним розпорядником на оплату праці суддівського корпусу (протягом спірного періоду), що вочевидь свідчить про безпосередню участь ДСА України у механізмі фінансування видатків на виплату суддівської винагороди, зокрема й до появи заборгованості з її виплати протягом квітня-серпня 2020 року.

Тому, зважаючи на наведені положення статей 148, 149 Закону №1402-VIII у зіставленні з положеннями частини першої, пункту 1 частини другої, частини п`ятої статті 22, частини першої статті 23 Бюджетного кодексу України, колегія суддів приходить до висновку, що позаяк головним розпорядником бюджетних коштів, виділених, зокрема, на виплату суддівської винагороди (суддям місцевих і апеляційних судів) є ДСА України, яка, серед іншого, визначає обсяг видатків розпорядників нижчого рівня на ці потреби, тому саме ДСА України повинна б відповідати за погашення заборгованості, яка виникла внаслідок невиплати позивачу у повному обсязі суддівської винагороди.

Крім того, слід зазначити, що у віданні ДСА України діє окрема бюджетна програма - КПКВ 0501020 "Забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя", в структуру видатків якої входять і видатки по оплаті праці.

Приписами пункту 25 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845, обумовлено, що наявність такої програми означає, що списання коштів здійснюватиметься саме за нею. У цьому зв`язку суд вважає за необхідне зауважити, що, враховуючи приписи частини першої статті 2, частини першої статті 3 Закону України від 05 червня 2012 року № 4901-VI "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", списання коштів за судовими рішеннями, боржником за якими є державний орган, можливе у тому випадку, коли способом захисту порушеного права буде стягнення коштів (тут маємо на увазі - ДСА України).

У розрізі обставин цієї справи колегія суддів не намагається заперечити, що Восьмий апеляційний адміністративний суд є належним відповідачем за позовом. Зазначення цього органу як відповідача у цій справі є цілком закономірним, адже саме він як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня нараховує і виплачує суддівську винагороду суддям Восьмого апеляційного адміністративного суду. Тож його дії у ситуації, яка виникла з виплатою (в обмеженому розмірі) суддівської винагороди теж вимагали правового оцінювання, що судом першої інстанції і було зроблено. Однак, колегія суддів вважає, що поза увагою суду першої інстанції залишилося питання фактичної фінансової можливості в апеляційного суду виплатити судівську винагороду за указаний період в повному розмірі.

Тому, з урахуванням особливостей фінансування Восьмого апеляційного адміністративного суду як органу судової влади, застосуванням ефективного способу захисту порушеного права, правильність вирішення справи вимагає стягнення заборгованості по суддівській винагороді за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 з ДСА України, яка є головним розпорядником бюджетних коштів і несе відповідальність за належне фінансування судів, зокрема й витрат на суддівську винагороду.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 23.06.2021 у справі №520/13014/2020, від 22.07.2021 у справі №260/3598/20, від 20.10.2021 у справі №580/4201/20, інших.

Таким чином, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Таким чином, з огляду на вищевикладене та враховуючи, що право позивача на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі не може бути поставлено в залежність від виконання обов`язків державними органами в частині врахування внесених змін до законодавчих актів чи то до формування бюджету, колегія суддів приходить до висновку, що належним та більш ефективним способом захисту порушеного права позивача, буде стягнення суддівської винагороди на користь позивача - з ДСА України, як головного розпорядника бюджетних коштів, яка здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в тому числі і Восьмого апеляційного адміністративного суду, зокрема і що до здійснення ним (судом) витрат на суддівську винагороду.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг дають підстави для висновку що судом першої інстанції при постановленні рішення не було з`ясовано правовий (процесуальний) статус ДСА України через призму її компетенції щодо розпорядження бюджетними коштами, виділеними на фінансування судів у застосуванні обмежень при виплаті суддівської винагороди позивачу, що призвело до неправильного (неповного) вирішення справи.

При цьому, виходячи з положень КАС України, рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у розмірі стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Однак, стягнення суддівської винагороди за один місяць з Восьмого апеляційного адміністративного суду є протиправним, оскільки, як зазначено вище, таке стягнення має здійснюватись з ДСА України.

Таким чином, в цій частині, задоволена вимога також підлягає скасуванню.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що з врахуванням положень ст.ст.255, 325 КАС України, відповідно до яких постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, вирішення судом апеляційної інстанції заяви про допущення судового рішення до негайного виконання немає правового значення.

Таким чином, прийняте рішення не в повній мірі відповідає матеріалам справи та вимогам закону, а тому підлягає скасуванню з винесенням нової постанови.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п. 6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Відповідно до ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Восьмого апеляційного адміністративного суду задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Восьмого апеляційного адміністративного суду про стягнення суддівської винагороди скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позов задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) недоотриману суддівську винагороду в розмірі 391932,66 грн. за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року з утриманням із цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми КПКВ 0501020 "Забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя", головним розпорядником якої є Державна судова адміністрація України (01601, вул.Липська, 18/5 м.Київ, ).

В задоволенні позову в частині стягнення з Восьмого апеляційного адміністративного суду на користь ОСОБА_1 заборгованості по суддівській винагороді, та звернення в частині рішення до негайного виконання - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Смілянець Е. С. Сапальова Т.В.