Справа № 620/4348/21
Суддя: Беспалов Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2021-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/4348/21 Суддя (судді) першої інстанції: Бородавкіна С.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: судді-доповідача: Беспалова О. О., суддів: Кузьменка В. В., Парінова А. Б., розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Волинській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 червня 2021 року у справі за позовом приватного підприємства "ОЛИКА АГРО" до Головного управління Державної податкової служби у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В :

Приватне підприємство «ОЛИКА АГРО» 23.04.2021 звернулось до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у Волинській області, у якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача від 07.04.2021 №, № та №.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 червня 2021 року позов приватного підприємства "ОЛИКА АГРО" задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та винести нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції зроблено хибні висновки щодо наявності підстав для задоволення позову, оскільки проведеною перевіркою встановлено порушення позивачем податкового законодавства.

До Шостого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скарну не надходив.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила таке.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, Головним управлінням Державної податкової служби у Волинській області проведено планову виїзну документальну перевірку ПП "ОЛИКА АГРО" з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2017 по 31.12.2019, за результатами перевірки складено акт від 01.03.2021 №1717/07-01/35559083 (надалі -а кт перевірки).

Проведеною перевіркою встановлено допущення позивачем порушень податкового законодавства, а саме:

- пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, п. 44.1, п. 44.3 ст. 44, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 199.1 ст. 199, п. 201.1, п. 201.10 ст. 201 Податкового Кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 144290,00 грн за 1 квартал 2018 року та завищено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного (звітного) періоду, рядок 21 декларації з ПДВ, у розмірі 70 644,00 грн за 4 квартал 2019 року.

Не погоджуючись із викладеними в акті перевірки висновками, ПП "ОЛИКА АГРО" подано на них заперечення, які відповідачем визнано такими, що не спростовують виявлені порушення.

На підставі висновків, викладених у вказаному акті перевірки, ГУДПС у Волинській області винесло ПП "ОЛИКА АГРО" податкові повідомлення-рішення від 07.04.2021:

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на суму 180 362,50 грн, в тому числі 144290,00 грн за основним платежем та 36072,50 грн за штрафними (фінансовими) санкціями;

- №, яким до позивача застосовано штрафні санкції з податку на додану вартість на суму 70644,00 грн;

- №, яким до позивача застосовано штрафні санкції за затримку реєстрації податкових накладних в сумі 86 910,95 грн.

Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення протиправними, ПП "ОЛИКА АГРО" звернулося до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає про таке.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України від 02.12.2010 року №2755-VI (далі по тексту в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п.185.1 ст.185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів (супутніх послуг) на митну територію України в митному режимі імпорту або реімпорту (далі - імпорт); г) вивезення товарів (супутніх послуг) у митному режимі експорту або реекспорту (далі - експорт); ґ) з метою оподаткування цим податком до експорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг), які перебувають у вільному обігу на території України, до митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35-37 Митного кодексу України; д) з метою оподаткування цим податком до імпорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг) з-під митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35-37 Митного кодексу України, для їх подальшого вільного обігу на території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Відповідно до п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

В силу норми п.198.2 ст. 198 цього Кодексу, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно із п.201.7 ст.201 Податкового кодексу України податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс). Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту з ПДВ наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податку.

При цьому, для формування податкового кредиту мають значення податкові накладні та інші первинні документи, які, виходячи з наведеного, видаються на підтвердження реально вчиненої операції. Однак, наявність податкових накладних є необхідною, але не безумовною підставою для отримання платником податку права на податковий кредит з податку на додану вартість.

Водночас, згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Також, відповідно до пунктів 85.2, 85.4 статті 85 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.

При проведенні перевірок посадові (службові) особи контролюючого органу мають право отримувати у платників податків належним чином завірені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, що свідчать про приховування (заниження) об`єктів оподаткування, несплату податків, зборів, платежів, порушення вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності).

Як встановлено абзацом 5 статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16 липня 1999 року №996-ХІV (далі - Закон №996-ХІV) господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Отже, господарська операція повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону №996-ХІV бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

За змістом частини першої статті 9 вищезазначеного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Частиною другою статті 9 цього Закону передбачені обов`язкові реквізити, які мають містити первинні та зведені облікові документи.

Між тим, відповідно до пунктів 2.4, 2.15 та 2.16 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88 (далі - Положення №88) первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників.

У разі виявлення невідповідності первинного документа вимогам законодавства у сфері бухгалтерського обліку такі документи з письмовим обґрунтуванням передаються керівнику підприємства, установи. До окремого письмового рішення керівника такі документи не приймаються до виконання.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для формування податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З метою встановлення факту реального здійснення господарської операції, формування податкового кредиту з податку на додану вартість необхідно з`ясовувати, зокрема, рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції; установлення зв`язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

При цьому, аналіз реальності господарської діяльності має здійснюватись на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту господарських операцій.

Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 08 листопада 2018 року у справі №804/5599/15 (адміністративне провадження №К/9901/42187/18) правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування податкового кредиту виникають за наявності сукупності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності; наявності у покупця (замовника) належним чином складеної податкової накладної; наявності ділової мети, розумних економічних причин для здійснення господарської операції.

Наведені вище норми податкового законодавства у взаємозв`язку з приписами законодавства з питань бухгалтерського обліку та звітності визначають окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема, це: не пов`язаність здійсненої операції (понесених витрат) з господарською діяльністю покупця (придбання товарів/послуг без мети їх використання у господарській діяльності); фіктивність операцій/нездійснення оподатковуваних операцій; видача податкової накладної особою, яка не є платником податку на додану вартість; відсутність у платника податків юридично значимих первинних документів.

Аналіз реальності господарської діяльності здійснюється на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, висновки податкового органу щодо порушення позивачем норм податкового законодавства, обґрунтовано відсутністю настання реальних наслідків за правочинами укладеними з ТОВ "Воларі", ТОВ "Українські Аграрні Інвестиції" та з ФОП ОСОБА_1 , а також щодо невірного відображення позивачем взаємовідносин із вказаними контрагентами у полатковій звітності.

Щодо правовідносин позивача із ТОВ "Воларі" та ТОВ "Українські Аграрні Інвестиції".

30.01.2018 між ПП "ОЛИКА АГРО" (займач) та ТОВ "Воларі" (займодавець) укладено договір №30-01/2018 про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги, підписаний уповноваженими представниками сторін, відповідно до умов якого займодавець зобов`язався надати позивачу безвідсоткову зворотню фінансову допомогу. Максимальний розмір безвідсоткової зворотної фінансової допомоги складає 300 000,00 грн. (а.с. 79).

Крім того, 05.01.2015 між позивачем та ТОВ "Українські Аграрні Інвестиції" (позикодавець) укладено договір безпроцентної позики, підписаний уповноваженими представниками сторін, відповідно до умов якого позикодавець зобов`язався передати в користування позивачу (без плати за користування) грошові кошти, які є обов`язковими до повернення. Сума позики становить 5 000 000,00 грн.

На виконання умов договору вказані контрагенти здійснили перерахунок ПП "ОЛИКА АГРО" коштів (300 000,00 грн. - ТОВ "Воларі" та 3 135 797,75 грн. - ТОВ "Українські Аграрні Інвестиції"). При цьому, як зазначено в акті перевірки, згідно банківських виписок від 31.01.2018 №15 та від 05.03.2018 №39 у призначенні платежу вказано: "за сою, згідно рах №1 від 30.01.2018р. в т.ч. ПДВ 20% 50 000,00" та "за зернові та олійні згідно дог.комісії №76-К від 01.02.2017", відповідно (а.с. 19).

Разом з тим, суд звертає увагу, що надалі ТОВ "Воларі" та ТОВ "Українські Аграрні Інвестиції" надіслали позивачу листи, у яких повідомили про невірне зазначення призначення платежу у платіжних дорученнях, у зв`язку із чим товариства просили зарахувати вказані вище кошти як поворотну фінансову допомогу (а.с. 217, 218).

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем повернуто контрагентам зазначену поворотну допомогу, що також підтверджується відповідними платіжними дорученнями від 19.02.2018 №64 на суму 300 000,00 грн. та від 26.03.2018 №105 на суму 3 135 797,75 грн. (а.с. 84, 85, 184, 185-187).

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що правовідносини позивача із ТОВ "Воларі" та ТОВ "Українські Аграрні Інвестиції" виникли та прямо пов`язані із виконанням позивачем укладених із контрагентами договорів про надання поворотної фінансової допомоги.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскільки операція з надання/отримання платником поворотної фінансової допомоги не підпадає під визначення операцій з постачання товарів/послуг, така операція не є об`єктом оподаткування податком на додану вартість.

Враховуючи наведені норми права та встановлені обставини господарських відносин позивача із ТОВ "Воларі" та ТОВ "Українські Аграрні Інвестиції", суд вважає, що висновок ГУДПС у Волинській області про порушення ПП "ОЛИКА АГРО" п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 201.1, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України щодо не нарахування податкових зобов`язань з ПДВ в загальній сумі 75 000,00 грн. за 1 квартал 2018 року, є необґрунтованим.

Щодо використання ПП "ОЛИКА АГРО" мінеральних добрив.

Відповідно до договору від 01.02.2016 №76/МД/16 позивач придбав у ТОВ "Українські Аграрні Інвестиції" мінеральні добрива NPK 10:26:26 в кількості 136,8 т, на загальну суму 1 451 208,41 грн. (в т.ч. ПДВ 241 868,07 грн.), та аміачну селітру в кількості 160 т, загальною вартістю 1 163 520,00 грн. (в т.ч. ПДВ 193 920,00 грн).

ПП "ОЛИКА АГРО" в бухгалтерському обліку відображено операції з вказаними добривами таким чином, що не заперечується і відповідачем: Дт2081 Кт631 (надходження від контрагентів на склад), Дт6442 Кт631 (нарахування ПДВ), Дт2311 Кт2081 (списання добрив на виробництво), Дт631 Кт311 (сплата постачальнику), Дт2319 Кт231 (оприбуткування готової продукції), Дт27 Кт231 (оприбуткування готової продукції після доробки), Дт901 Кт27 (списання на собівартість готової продукції) (а.с. 195-199).

Вказані добрива, зокрема, аміачна селітра, використані позивачем для здійснення господарської діяльності (з метою підвищення показників урожайності), на підтвердження чого надано: акти про використання мінеральних, органічних і бактеріальних добрив та засобів хімічного захисту рослин за березень-травень 2017 року, розпорядження агронома підприємства про видачу добрив для внесення в поля та внутрішні накладні про переміщення добрив зі складу на поля, дорожні листи (а.с. 87-91, 105-175).

Відповідно до змісту вказаних розпоряджень відбувалось переміщення добрива, зокрема: найменування, одиниця виміру та кількість ТМЦ, номер поля, на яке планується його внесення, тощо.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що доводи податкового органу щодо реалізації ПП "ОЛИКА АГРО" частини придбаних у ТОВ "Українські Аграрні Інвестиції" добрив третім особам необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на належних і допустимих доказах.

Посилання ГУДПС у Волинській на ту обставину, що позивачем списання добрив відображено по кредиту рах. 208, не доводить продаж ТМЦ іншим невстановленим особам. Крім того, встановлено, що відповідач вважає реалізованими позивачем лише частину придбаних добрив, а щодо решти - погоджується, що вони використані підприємством в господарській діяльності. При цьому, пояснення та докази щодо того як саме контролюючий орган дійшов до такого висновку суду надані не були.

Щодо взаємовідносин ПП "ОЛИКА АГРО" із ФОП ОСОБА_1

Як вбачається з матерлів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 25.09.2017 між позивачем та ФОП ОСОБА_1 (суборендодавець) укладено договір суборенди сільськогосподарської техніки №25/09, відповідно до умов якого контрагент зобов`язався передати позивачу за плату на певний строк у користування сільськогосподарську техніку та/або машини і механізми для сільськогосподарських робіт, з персоналом, який обслуговує майно та здійснює керування (управління) ним, для здійснення підприємством господарської діяльності (а.с. 97-100).

Перелік персоналу, яких надає суборендодавець разом з майном, їх посади та дані вказується в додатку (додатках) до даного договору, а також акті приймання-передачі майна в користування. Цільовим призначенням використання майна та його обслуговування є збирання врожаю сільськогосподарських культур на площах, вказаних орендарем. Передавання суборендареві майна оформляється актом приймання-передачі майна, який підписується сторонами. З дати підписання акту починається обчислення строку суборенди майна. Сума суборенди є орієнтовною (483 200,00 грн.) та коригується сторонами в залежності від фактичного користування майном та визначається актом приймання-передачі майна (пункти 1.1.1, 1.2, 2.1, 3.1 Договору).

Відповідно до додатку №1 до вказаного договору, сторони погодили, що ФОП ОСОБА_1 передає ПП "ОЛИКА АГРО" в суборенду майно: комбайн зернозбиральний самохідний Massey Ferguson 7274, 2007 р.в., жниварку 6,6 м та віз для транспортування жниварки. Також передбачено, що суборендодавець при передачі майна забезпечує присутність та виконання обов`язків власного персоналу на строк оренди, а саме: ОСОБА_2 (посада - комбайнер).

25.09.2017 сторонами складено акт приймання-передачі майна в користування (а.с. 102).

У поданому позові ПП "ОЛИКА АГРО" пояснило, що ОСОБА_2 відмовився приступити до експлуатації техніки, у зв`язку із чим ФОП ОСОБА_1 самостійно здійснював керування вказаним вище комбайном, маючи на це відповідне посвідчення.

Передана контрагентом в суборенду позивачу техніка орендована ФОП ОСОБА_1 у ТОВ "Агротехімпекс" відповідно до договору оренди сільськогосподарської техніки від 25.09.2017 №15, про що зазначено і в самому договорі суборенди (п. 1.3).

Надання ФОП ОСОБА_1 в суборенду ПП "ОЛИКА АГРО" техніки з екіпажем підтверджується актами виконаних робіт та відображено в бухгалтерському обліку. Оплата за надані послуги здійснена позивачем відповідно до платіжних доручень.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, надані ПП "ОЛИКА АГРО" документи, складені за результатом здійснення вище наведеної господарської операції, містять усі необхідні реквізити, визначені статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", а тому є первинними документами бухгалтерського та податкового обліку у розумінні зазначеного Закону, які містять: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис та інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, і, як наслідок, вони є такими, які підлягають обов`язковому врахуванню як в бухгалтерському, так і в податковому обліку.

Таким чином, вказані первинні документи бухгалтерського та податкового обліку підтверджують реальність та здійснення господарської операції між позивачем та його контрагентом у перевіряємий період.

Також контролюючим органом не спростовано того факту, що всі податкові накладні, видані контрагентом позивача, зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, а також того факту, що вказаний контрагент позивача у спірний період був платником податку на додану вартість та сплачував його.

У матеріалах справи відсутні докази того, що під час перевірки контролюючий орган встановив обставини, які б свідчили про умисел позивача на укладення договору з контрагентом без наміру створити наслідки, які передбачені договором.

Навпаки, документально доведено виконання зобов`язань щодо отримання та оплати послуг з суборенди, як того вимагали умови договору, укладеного з ФОП ОСОБА_1 .

Фінансово-господарська операція між позивачем та його контрагентом відображена у податковій звітності ПП "ОЛИКА АГРО" за відповідні податкові періоди, суми податку на додану вартість віднесені до складу податкового кредиту відповідних податкових періодів, що не заперечувалось ГУДПС у Волинській області.

При цьому, доводи податкового органу щодо податкової інформації відносно контрагента позивача, у тому числі, щодо відсутності у нього трудових ресурсів та основних фондів, що, на думку відповідача, свідчить про нереальність укладеного правочину, суд вважає такими, що не доводять безпідставність формування підприємством податкового кредиту.

Так, з огляду на положення принципу індивідуальної відповідальності платника податків, податкова інформація містить лише загальну оцінку господарської діяльності контрагентів позивача та їх постачальників, без оцінки їх спільної діяльності, зокрема, щодо реальності здійснення досліджуваних господарських операцій. Податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку-покупця від перебування його контрагента за юридичною адресою, дотримання ним податкової дисципліни та правильності ведення податкового або бухгалтерського обліку. Посилання податкового органу на відсутність у спірних контрагентів матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу). Основні та транспортні засоби можуть перебувати в постачальника на праві оренди або лізингу.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, тобто з презумпції економічної виправданості дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність відомостей у бухгалтерській та податковій звітності платника.

Варто також зазначити, що поняття "добросовісний платник", яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентами податкових зобов`язань. А відтак платник не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Однак, у разі якщо податковий орган доведе узгодженість дій між платником та його контрагентом, які свідчать про здійснення операцій без наміру створити відповідні цим операціям правові наслідки з метою отримати податкову вигоду, або що платник податку діяв без належної обачності й обережності і йому мало бути відомо про порушення, які допускав його контрагент, або що діяльність платника податку спрямована на здійснення операцій, пов`язаних з наданням податкової вигоди, переважно з контрагентами, які не виконують своїх податкових зобов`язань, то право платника на податковий кредит не можна вважати законним.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності спірних податкових повідомлень-рішень та відповідно наявності підстав для задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують позицію суду першої інстанції та відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

У відповідності до ст. 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Волинській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 червня 2021 року у справі за позовом приватного підприємства "ОЛИКА АГРО" до Головного управління Державної податкової служби у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень залишити без задоволення.

Рішення рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач О. О. Беспалов
Суддя В. В. Кузьменко
Суддя А. Б. Парінов

(Повний текст постанови складено 30.12.2021 р.)