Справа № 640/21132/20
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2021-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2021 року м. Київ № 640/21132/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Мазур А.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1
до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №6 від 20.08.2020

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 із позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №6 від 20.08.2020.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.09.2020 залишено позовну заяву без руху та надано строк на усунення недоліків позову.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.11.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі.

Так, позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка з вересня 2017 року була зареєстрована фізичною особою-підприємцем та знаходилась на спрощеній системі оподаткування - платником єдиного податку 3 групи. З 11.04.2019 позивачка припинила свою діяльність фізичної особи -підприємця. У подальшому, відповідачем винесено оскаржуване податкове повідомлення-рішення № від 20.08.2020, яким зобов`язано позивача сплатити штраф в розмірі 15 063,60 грн. за прострочення граничних термінів сплати єдиного внеску. Позивачка вважає вказане податкове повідомлення-рішення протиправним, оскільки в межах установлених законодавством строків для сплати єдиного податку, останньою було сплачено через АТ « Райффайзен банк Аваль» єдиний податок з фізичних осіб за липень-вересень 2018 року у сумі 75 301, 99 грн., згідно поданої декларації № від 03.10.2018. У подальшому, грошові кошти були перераховані до державного бюджету на розрахунковий рахунок № НОМЕР_1 , який з 01.10.2018 був змінений, у зв`язку з чим платіж був повернутий як нез`ясований, на транзитний рахунок банку. У період з 24.10.2018 по 16.04.2019 грошові кошти у сумі 75 301, 99 грн. знаходились на рахунку АТ « Райффайзен банк Аваль» та протиправно не були переведені до державного бюджету. Враховуючи те, що сплата єдиного внеску з порушенням строків відбулася саме з вини банку, а не позивача, останній не зобов`язаний нести відповідальність за дії, що не залежали від волі останнього.

У відзиві на позовну заяву, відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив, з огляду на те, що контролюючим органом на підставі вимог ст.76 ПК України проведено камеральну перевірку своєчасності сплати до бюджету єдиного податку ФОП ОСОБА_1 . За результатами камеральної перевірки складено акт №14557/26-15-33-16-11/ НОМЕР_2 від 22.07.2020, яким встановлено порушення термінів сплати податкового зобов`язання за три квартали 2018 року. На підставі акту перевірки та згідно вимог п. 126.1 ст.126 ПК України відповідачем правомірно винесено податкове повідомлення-рішення №6 від 20.08.2020, яким застосовано до позивача штрафну санкцію в сумі 15 060,40 грн.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_2 ) у період з 01.10.2017 по 11.04.2019 перебувала на податковому обліку в ДПІ у Подільському районі ГУ ДПС м. Києві, як фізична особа - підприємець 3 групи на спрощеній системі оподаткування, 5% до доходу.

03.10.2018 позивачем було подано податкову декларацію платника єдиного податку за три квартали 2018 №921336332, в якій задекларована сума податку, що підлягає сплаті до бюджету, згідно рядку 14 декларації склала 75 301,99 грн.

Згідно платіжного доручення від 23.10.2018 №1ВQ540166 ОСОБА_1 було внесено в касу банку АТ « Райффайзен банк Аваль» грошові кошти у сумі 75 301, 99 грн. згідно поданої декларації та прийнятої державною податковою службою України № від 03.10.2018. Призначення платежу: єдиний податок з фізичних осіб за липень-вересень 2018 року.

23.10.2018 платіжне доручення №1ВQ540166 було прийнято Банком, про що свідчить відповідний штамп, однак платіж повернувся на транзитний рахунок банку, як нез`ясований.

24.10.2018 ОСОБА_1 надала АТ «Райффайзен банк Аваль» нові уточнюючі реквізити для сплати єдиного внеску.

17.04.2019 листом №D1D54/46-1-24 АТ «Райффайзен банк Аваль» повідомило позивача, що 16.04.2019 було перераховано грошові кошти у сумі 75 301, 99 грн. на розрахунковий рахунок Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві та вказано, що у період з 23.10.2018 по 16.04.2019 вказана сума знаходилася на транзитному рахунку Банку.

26.06.2020 ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві із заявою, в якій просила не застосовувати до останньої штрафні санкції з підстав, викладених у листі АТ «Райффайзен банк Аваль» від 17.04.2019 №D1D54/46-1-24.

22.07.2020 Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві винесено акт камеральної перевірки щодо своєчасності сплати до бюджету єдиного податку з фізичних осіб №14557/26-15-33-16-11/ від 22.07.2020, яким встановлено порушення ОСОБА_1 вимог п. 126.1 ст.126 ПК України.

20.08.2020 на підставі акту камеральної перевірки №14557/26-15-33-16-11/ від 22.07.2020 Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві винесено податкове повідомлення-рішення від 20.08.2020 № про застосування до ОСОБА_1 штрафних санкцій у сумі 15 063,60 грн.

Вважаючи вказане податкове повідомлення - рішення протиправним, позивачка звернулася із даним позовом до суду.

Розглядаючи адміністративну справу по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 67 Конституції України визначає, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Регулювання порядку справляння єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - ЄСВ) здійснюється положеннями Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 р. № 2464-V.

Відповідно до статті 1 Закону №2464, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з п. 1 частини першої ст. 4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Відповідно до пунктів 5, 8 статті 9 Закону №2464, сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування. Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця.

Згідно з пунктом 7 статті 9 Закону №2464, єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку..

Згідно з ч. 10 ст. 9 Закону №2464 днем сплати єдиного внеску вважається: 1) у разі перерахування сум єдиного внеску з рахунку платника на відповідні рахунки органу доходів і зборів - день списання банком або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на рахунок органу доходів і зборів; 2) у разі сплати єдиного внеску готівкою - день прийняття до виконання банком або іншою установою - членом платіжної системи документа на переказ готівки разом із сумою коштів у готівковій формі; 3) у разі сплати єдиного внеску в іноземній валюті - день надходження коштів на відповідні рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до пункту 1.24 статті 1 Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05 квітня 2001 року №2346-III (далі - Закон №2346-III) переказ коштів - це рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі.

Пунктом 1.30 статті 1 цього Закону встановлено, що платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Відповідно до пункту 8.1 статті 8 Закону № 2346-ІІІ банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Відповідно до підпункту 16.5.2 пункту 16.2 статті 16 Закону № 2346-ІІІ днем подання до установ банків платіжного доручення за всіма видами податкових платежів вважається день його реєстрації у цих установах.

Положенням пункту 22.4 статті 22 Закону № 2346-ІІІ передбачено, що під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника, для банку платника - з дати списання коштів з рахунка платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку або з дати списання коштів з рахунка платника та з кореспондентського рахунка банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку. Банки мають забезпечувати фіксування дати прийняття розрахункового документа на виконання.

Вимоги пункту 22.4 статті 22 Закону № 2346-III узгоджуються з положеннями пункту 129.6 статті 129 Податкового кодексу України, згідно з яким за порушення строку зарахування податків до бюджетів або державних цільових фондів, установлених Законом № 2346-III з вини банку, такий банк сплачує пеню за кожний день прострочення, включаючи день сплати, та штрафні санкції у розмірах, встановлених цим Кодексом, а також несе іншу відповідальність, встановлену цим Кодексом, за порушення порядку своєчасного та повного внесення податків, зборів (обов`язкових платежів) до бюджету або державного цільового фонду. При цьому платник податків звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів, включаючи нараховану пеню або штрафні санкції.

З аналізу вищевикладених норм вбачається, що виконання платником податкового обов`язку по перерахуванню в бюджет суми податкового зобов`язання пов`язано з моментом подання ним до банку платіжного доручення на перерахування відповідних сум податкових зобов`язань та прийняття банком платника розрахункового документа на виконання. При цьому за порушення строку зарахування податків до бюджетів або державних цільових фондів з вини банку платник податків не несе відповідальність.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07.09.2018 №823/1985/17, від 22.05.2018 №804/505/16, від 20.02.2018 №816/59/17, від 03.04.2018 №809/3851/15, від 03.05.2018 №826/11432/17.

В постанові Верховного Суду від 22.05.2018 по справі № 804/505/16 зазначено, що, за наявності у платника відповідних доказів, що підтверджують виконання усіх передбачених законодавством умов для визнання його добросовісним платником, обов`язок зі сплати відповідної суми податкового зобов`язання слід визнати виконаним.

Як вбачається з наданого позивачем до матеріалів справи платіжного доручення по сплаті ЄСВ від 23.10.2018 №1ВQ540166 позивачем у повній мірі та своєчасно сплачено єдиний соціальний внесок за липень-вересень 2018 року. Крім того, матеріалами справи підтверджується, що позивачем вчинялися усі необхідні дії для перерахунку грошових коштів вчасно і на правильний розрахунковий рахунок та завчасно було проінформовано контролюючий орган про допущену банком бездіяльність щодо неперерахування грошових коштів.

Отже, вищевказані обставини дають підстави для висновку про належне виконання позивачем зобов`язання зі сплати єдиного соціального внеску за липень-вересень 2018 року у сумі 75 301, 99 грн. У той же час, бездіяльність банку щодо тривалого неперерахування єдиного соціального внеску, сплаченого позивачем вчасно на розрахунковий рахунок контролюючого органу, не може свідчити про порушення платником податків вимог п. 126.1 ст.126 ПК України, а відтак штрафні санкції застосовані до позивача протиправно.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач правомірність своїх дій не довів, у зв`язку з чим, податкове повідомлення-рішення №6 від 20.08.2020 підлягає скасуванню, а позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до положень статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з ч.1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_2 ) задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати винесене Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві податкове повідомлення-рішення №6 від 20.08.2020 на суму 15 060,40 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) понесені витрати зі сплати судового збору у сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя А.С. Мазур