Справа № 640/28370/20
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2021-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2021 року м. Київ № 640/28370/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому просить: визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області від 22.05.2020 №3172/100 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_1 , виданий 25.06.2016; зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області повторно розглянути заяву, подану громадянкою Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_1 , виданий 25.06.2016, та результатами розгляду видати дозвіл на імміграцію в Україну.

В обґрунтування позовних вимог вказано про те, що у позивача були наявні правові підстави для звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію, з огляду на що, останньою подано до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області всі передбаченні чинним законодавством документи, необхідні для видачі їй дозволу на імміграцію. Разом з тим, висновки, з яких виходив відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення, не ґрунтуються на фактичних обставинах справи, оскільки позивачем надано достовірні відомості щодо місця свого провадження, що документально підтверджено.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), а також встановлено сторонам строки для надання відзиву, відповіді на відзив, заперечення.

Від представника відповідачів через канцелярію суду надійшов відзив, в якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог, вказавши про правомірність оскаржуваного рішення, прийнятого правомірно та у межах наданих відповідачу повноважень, оскільки при поданні заяви позивачем про надання дозволу на імміграцію в Україну подано свідомо неправдиві відомості щодо місця свого проживання з метою легалізації на території України та отримання відповідних документів.

Від представника позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив, в якій останнім додатково наголошено на обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Розглянувши подані представниками сторін документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив та відповідь на відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, ОСОБА_1 документована посвідкою на тимчасове проживання від 30.09.2019 № НОМЕР_2 .

Водночас, у висновку про відмову у наданні дозволу на імміграцію громадянці Ісламської Республіку Іран ОСОБА_1 , затвердженого начальником Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області від 22.05.2020, вказано, що у ході проведеної перевірки встановлено факт того, що громадянка ОСОБА_1 надала свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 , видане 20.05.2017, відповідно до якого шлюб між заявником та громадянином України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровано 20.05.2017, про що складено відповідний актовий запис №799. При цьому, відповідно до відомостей, вказаних у заяві про надання дозволу на імміграцію в України, та довідки про реєстрацію місця проживання, виданого 23.05.2019 №39885623 Відділом з питань реєстрації місця проживання/ перебування фізичних осіб Подільської РДА м. Києва, заявник проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, при отриманні відповіді з Подільського УП ГУНП у м. Києві вказано, що у ході вжитих перевірочних заходів встановлено, що ОСОБА_1 за вказаною адресою не проживає. Як наслідок, посадовими особами Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області наголошено на тому, що громадянка Ірану ОСОБА_1 при поданні заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну надала свідомо неправдиві відомості, у частині місця свого проживання, з метою легалізації на території України та отримання відповідних документів, внаслідок чого, вказано за доцільне відмовити у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Ірану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі викладеного, Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області прийнято рішення від 22.05.2020 №3172/100 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_1 , на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію».

Вважаючи вказане рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Нормативно-правовим актом, який визначає умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства, є Закон України «Про імміграцію» (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 7) пункт 7 частини другої статті 4 виключено; 8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми; 9) особи, які прослужили у Збройних Силах України три і більше років.

Приписами ст. 10 Закону України «Про імміграцію» визначено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Положення пунктів 1, 3 не поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

На виконання положень Закону України «Про імміграцію» Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого (надалі - Порядок №321).

Згідно з п. 32 Порядку №321, для оформлення посвідки іноземець або особа без громадянства подають: 1) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, з візою типу D, якщо інше не передбачено законодавством і міжнародними договорами України, крім випадків, установлених абзацом сьомим цього пункту; 2) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником; 3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку; 4) копію рішення про надання дозволу на імміграцію; 5) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати.

Після прийняття до розгляду заяви-анкети та доданих до неї документів працівник територіального органу / територіального підрозділу ДМС здійснює заходи з ідентифікації особи, на ім`я якої оформляється посвідка, та перевірку поданих нею документів (п. 36 Порядку №321).

Відповідно до п. 37 Порядку №321, ідентифікація особи здійснюється на підставі даних, отриманих з баз даних Реєстру, та відомчої інформаційної системи ДМС.

Перевірка законності перебування іноземця або особи без громадянства на території України здійснюється з використанням засобів інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон, "Аркан" або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби, відповідь на які Адміністрація Держприкордонслужби надає протягом трьох робочих днів з дня надходження такого запиту.

Чинність дозволу на імміграцію, копія якого надана іноземцем або особою без громадянства, перевіряється шляхом вивчення матеріалів справи про надання такого дозволу.

Факт постійного проживання іноземця або особи без громадянства на території України до прийняття до громадянства України перевіряється шляхом вивчення матеріалів її справи про надання дозволу на імміграцію.

У разі коли дозвіл на імміграцію виданий одним територіальним органом / територіальним підрозділом ДМС, а документи для оформлення посвідки подані до іншого територіального органу / територіального підрозділу ДМС у зв`язку із зміною іноземцем або особою без громадянства місця проживання, чинність дозволу на імміграцію перевіряється шляхом надсилання відповідних запитів до місця видачі дозволу, відповідь на які надається протягом трьох робочих днів з дня надходження такого запиту.

У разі необхідності підтвердження відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть до Мін`юсту в електронній формі захищеними каналами зв`язку надсилаються відповідні запити, відповідь на які Мін`юст надає протягом трьох робочих днів з дня надходження таких запитів. У разі відсутності можливості надіслання запитів у електронній формі запити надсилаються у паперовій формі.

У разі необхідності підтвердження інших відомостей про іноземця або особу без громадянства або дійсності поданих ними документів надсилаються запити до відповідних державних органів або їх територіальних органів (підрозділів), які надають відповідь протягом трьох робочих днів з дня надходження таких запитів.

Рішення про оформлення посвідки приймається територіальним органом / територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих документів та відсутності підстав для відмови в її видачі (п. 38 Порядку №321).

Після прийняття рішення про оформлення посвідки або відмову в її оформленні матеріали долучаються до матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію та зберігаються разом з ними. У разі коли дозвіл на імміграцію видавався одним територіальним органом / територіальним підрозділом ДМС, а рішення про оформлення посвідки у зв`язку із зміною іноземцем або особою без громадянства місця проживання приймалося іншим територіальним органом / територіальним підрозділом ДМС, матеріали формуються в окрему справу та зберігаються в архіві протягом 75 років. При цьому інформація про оформлення посвідки надсилається до територіального органу / територіального підрозділу ДМС, яким видавався дозвіл на імміграцію (п. 39 Порядку №321).

Як було зазначено вище, підставою для прийняття оскаржуваного рішення слугували висновки відповідача про те, що громадянка Ірану ОСОБА_1 при поданні заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну надала свідомо неправдиві відомості, у частині місця свого проживання, з метою легалізації на території України та отримання відповідних документів, внаслідок чого, вказано за доцільне відмовити у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Ірану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Разом з тим, як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, позивач одружена з громадянином України понад два роки, що відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» дає йому позаквотне право на отримання дозволу на імміграцію в Україну.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У контексті практики Європейського суду з прав людини, за ст. 8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18 лютого 1991 року у справі «Moustaquim v. Belgium». ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені ст. 8 Конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону.

У ст. 8 Конвенції не йдеться про право проживати або залишатися в конкретній державі. Проте вислання є втручанням у право на сімейне життя, якщо близькі члени родини депортованої особи проживають у країні, з якої цю особу вислали. У таких випадках депортація повинна бути виправданою (рішення у справі «Moustaquim v. Belgium»).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 21.06.1988 у справі «Боррехаб проти Нідерландів», яке у силу положень ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», є джерелом права, висвітлив правову позицію щодо захисту права на «сімейне життя» у випадку депортації іноземця з території держави-учасниці Конвенції. Так, позиція Суду ґрунтувалася на тому, що відмова у видачі особі нової посвідки на проживання і подальша депортація із країни призведуть до розриву сімейних зав`язків між батьком та його неповнолітньою донькою. У наведеній справі, Суд прийшов до висновку, що в такому випадку має місце порушення ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі «Боррехаб проти Нідерландів» від 21.06.1988 та у справі «Каплан та інші проти Норвегії» від 24.07.2014, роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам частини другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 1 конвенції вимагає від держав гарантувати права та свободи не лише громадянам, а кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією. Яскравими прикладами того, як цей принцип реалізується на практиці, можуть служити заяви, де мовиться про порушення права на сімейне життя у зв`язку з діями держави, спрямованими на депортацію з недоговірної держави особи, яка влаштувала життя з громадянином/громадянкою договірної держави, або на скасування даного цій особі дозволу на проживання.

Крім того, суд зазначає, що відмова у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну за встановлених обставин, що були підставою для відмови у наданні дозволу, буде суперечити принципу пропорційності, передбаченому п. 8 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, за яким у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Натомість, у межах даного спору, відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, мав би також виходити з правових та фактичних наслідків такої дії, а тому був зобов`язаний обґрунтувати суттєву суспільну необхідність прийняття такого рішення та врахувати право позивача на сім`ю та міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків у сім`ї позивача.

Так, у суду немає сумніву, що оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, в разі набрання законної сили, неминуче призведе до негативних наслідків для позивача, а саме до видворення останнього в порядку передбаченому Законом.

Разом з тим, згідно з наявним у матеріалах справи доказами, позивач проживає на території України протягом тривалого часу разом із своєю сім`єю. Відповідачем не надано суду вироку суду, яким позивача засуджено до позбавлення волі, та будь-яких доказів того, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні.

Крім того, суд зазначає, що відповідачем не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме: принципу пропорційності, який, у свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої, доведеної у встановленому законом порядку, вини останнього.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. А тому, суд вказує, що будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право, передбачене ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.01.2020 у справі №2340/2851/18.

З огляду на наведене, суд дійшов до висновку про протиправність та необхідність скасування рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області від 22.05.2020 №3172/100 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_1 , та, як наслідок, про зобов`язання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області повторно розглянути заяву, подану громадянкою Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_1 , про видання дозволу на імміграцію в Україну, як належний спосіб захисту прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.ч. 1 та 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції від 09.11.2020 №0.0..1, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн., відтак, з урахуванням розміру задоволених позовних вимог присудженню на користь позивача підлягають понесені судові витрати у розмірі 420,40 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 77, 139, 246, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області від 22.05.2020 №3172/100 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_1 .

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області повторно розглянути заяву, подану громадянкою Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_1 , про видання дозволу на імміграцію в Україну.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Присудити здійснені ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) документально підтверджені судові витрати у розмірі 420,40 грн. (чотирьохсот двадцяти грн. 40 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області (, адреса: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок