Справа № 460/467/21
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Нор У.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 рокуЛьвівСправа № 460/467/21 пров. № А/857/10652/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Кузьмича С.М., Матковської З.М.

за участю секретаря судового засідання: Герман О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2021 року у справі № 460/467/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

26.01.2021р. ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області, в якому просила суд:

- визнати протиправними дії щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 18.04.2020р. - 28.08.2020р. (за винятком днів відпустки) із застосуванням ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік";

- зобов`язати провести перерахунок суддівської винагороди за період з 18.04.2020р. - 28.08.2020р. (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст.130 Конституції України, ст. 135 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" та виплатити недоотриману частину.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 06.04.2021р. позов задоволено. Суд визнав протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 18.04.2020р. - 28.08.2020 (за винятком днів відпустки) із застосуванням ст.29 Закону України "Про Державний бюджет на 2020 рік".

Крім того, суд зобов`язав Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області провести ОСОБА_1 виплату суддівської винагороди за період з 18.04.2020р. - 28.08.2020р. (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст.130 Конституції України, ст.135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та виплатити недоотриману частину.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06.04.2021р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 КАС України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст.313 КАС України.

ст.229 КАС України передбачено, що фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Верховної Ради України "Про обрання суддів" від 04.03.2010р. №1943-VI ОСОБА_1 обрано безстроково на посаду судді Сарненського районного суду Рівненської області.

Наказом в.о. голови Сарненського районного суду Рівненської області №5-K від 19.11.2018р. "Про встановлення щомісячної доплати за вислугу років судді ОСОБА_1 " позивачу встановлено щомісячну доплату з 05.08.2018р. за вислугу років в розмірі 40 відсотків посадового окладу.

Згідно довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області від 01.04.2021р. №325-04/21 позивачу встановлено обмеження з квітня по серпень 2020 року у розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Із змісту ст.130 Конституції України видно, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Згідно ч.1 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016р. № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

ч.2 ст.135 Закону №1402-VIII визначено, що суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до ч.3 ст.135 Закону № 1402-VIII, базовий розмір посадового окладу судді становить, зокрема: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

ч.9 ст.135 Закону № 1402-VIII, визначено, що обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

З 18.04.2020р. набрав чинності Закон №553-IX від 13.04.2020 «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», згідно п.10 р.І якого Закон №294-IX від 14.11.2019р. «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено, зокрема, ст. 29 наступного змісту (тут - в редакції, яка діяла до ухвалення Рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28.08.2020р.): Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч. 2 ст. 29).

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до ч. 2 цієї статті; ч. 3 ст. 29).

Аналіз наведених норм права дають підстави для висновків, що Закон №553-IX від 13.04.2020р. «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», як і Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не є законами про судоустрій, в розумінні ст.130 Конституції України. Наведеними чи іншими законами не вносилися зміни до Закону № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (стосовно розміру суддівської винагороди), з цих підстав Закон України «Про Державний бюджет України на 2020рік» не може встановлювати розміру винагороди судді. Розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом № 553-ІХ, має вирішуватися на користь Закону № 1402-VIII.

Для спірних правовідносин спеціальними є норми ст.135 Закону № 1402-VIII, які враховуючи ту обставину, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ).

Закон № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ) має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться в ч.2 ст.95 Конституції України та деталізовані у Бюджетному кодексі України. Цей закон (про державний бюджет) не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що єдиним нормативно-правовим актом, яким визначається розмір суддівської винагороди є закон про судоустрій. Цей закон є спеціальним щодо встановлення (визначення) розміру суддівської винагороди. У разі колізії між загальним і спеціальним нормативно-правовими актами, застосовувати слід спеціальний, якщо він не скасований виданим пізніше в часі загальним актом.

Зміни до Закону № 1402-VIIІ у частині, що регламентує розмір суддівської винагороди у період з 18.04.2020р. - 28.08.2020р. не вносилися, тому законних підстав для обмеження її виплати не було.

Отже, цей закон є спеціальним для спірних правовідносин та протиправним було обмеження виплати позивачу суддівської винагороди протягом квітня-серпня 2020р. розміром, що не перевищував десяти прожиткових мінімумів на підставі ст.29 Закону № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ)

Разом з цим, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що порушення прав позивача допустив відповідач Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області.

Із змісту ч.ч.3, 4 ст.148 Закону № 1402-VIII видно, що Державна судова адміністрація України (далі - ДСА) здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, крім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів; функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА.

ст.149 Закону №1402-VIII визначено, що суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Верховний Суд в постанові від 22.07.2021р. у справі № 260/3598/20 дійшов висновків, що для правильного вирішення справи суди попередніх інстанцій мали б з`ясувати також правовий (звідси - і процесуальний) статус Державної судової адміністрації України (через призму її компетенції щодо розпорядження бюджетними коштами, виділеними на фінансування судів) у застосуванні обмежень при виплаті суддівської винагороди (позивачу), передбачених ч.1, ч.3 ст.29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ), оскільки Територіальне управління Державної судової адміністрації України як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня може здійснювати свої повноваження виключно в межах тих асигнувань, які Державна судова адміністрація України затвердила у його кошторисі (на 2020 рік).

Виплата суддівської винагороди (відповідачем) із застосуванням обмежень, передбачених ст.29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ), могла бути обумовленою, крім іншого, меншим обсягом бюджетних асигнувань головним розпорядником на оплату праці суддівського корпусу (протягом спірного періоду), що вочевидь свідчить про безпосередню участь Державної судової адміністрації України у механізмі фінансування видатків на виплату суддівської винагороди, зокрема й до появи заборгованості з її виплати протягом квітня-серпня 2020 року.

Зважаючи на наведені положення ст.ст.148,149 Закону № 1402-VIII у зіставленні з положеннями ч.1, п.1 ч.2, ч.5 ст.22, ч.1 ст.23 Бюджетного кодексу України, саме Державна судова адміністрація України як суб`єкт владних повноважень мала б відповідати за погашення заборгованості, яка виникла внаслідок невиплати судді у повному обсязі суддівської винагороди, оскільки головним розпорядником бюджетних коштів, виділених, зокрема, на виплату суддівської винагороди (суддям місцевих і апеляційних судів) є Державна судова адміністрація України, яка, серед іншого, визначає обсяг видатків розпорядників нижчого рівня на ці потреби.

Крім того, у віданні Державної судової адміністрації України діє окрема бюджетна програма для забезпечення виконання судових рішень - КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів», призначена саме для таких цілей. За правилами п.25 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011р. № 845, наявність такої програми означає, що списання коштів здійснюватиметься саме за нею. У цьому зв`язку треба зауважити також, що враховуючи приписи ч.1 ст.2, ч.1 ст.3 Закону України від 05.06.2012р. № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», списання коштів за судовими рішеннями, боржником за якими є державний орган, можливе у тому випадку, коли способом захисту порушеного права буде стягнення коштів (саме з Державної судової адміністрації України).

Територіальне управління Державної судової адміністрації України є належним відповідачем в даній справі, оскільки саме він як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня нараховує і виплачує суддівську винагороду суддям Тячівського районного суду Закарпатської області.

Водночас, з огляду на наведені обставини, правильне вирішення справи та застосування ефективного способу захисту порушеного права вимагає, щоб відповідачем за цим позовом також була Державна судова адміністрація України, яка є головним розпорядником бюджетних коштів і несе відповідальність за належне фінансування судів, зокрема й витрат на суддівську винагороду.

Суб`єктний склад учасників цієї справи залишився таким, яким його визначив позивач. Ураховуючи принцип офіційного з`ясування обставин справи суд першої інстанції може самостійно залучити співвідповідача (ч.3 ст.48 КАС України) чи залучити другого відповідача (ч.4 ст.48 КАС України), якщо для цього є підстави.

На думку Верховного суду, в такій площині суди попередніх інстанцій спірних правовідносин не розглядали. Це дає колегії суддів підстави стверджувати, що рішення суду першої інстанції в частині щодо зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України нарахувати та стягнути заборгованість є помилковими.

В даній справі позивач звернувся до суду з позовом саме до відповідача Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області.

ч.3 ст.48 КАС України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача (ч. 4 ст. 48 КАС України).

При цьому, ч.7 ст.48 КАС України визначено, що заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції.

З системного аналізу наведених правових норм видно, що допустити заміну належної сторони або залучити до участі співвідповідача у справі може виключно суд першої інстанції за умови згоди позивача та незмінності підсудності адміністративної справи, а можливості залучити до участі співвідповідача судом апеляційної інстанції КАС не передбачено.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про задоволення позову про визнання протиправними дій Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період з 18.04.2020р. - 28.08.2020р. (за винятком днів відпустки) із застосуванням ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області провести нарахування суддівської винагороди за період з 18.04.2020р. - 28.08.2020р. (за винятком днів відпустки) без застосуванням ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» є передчасними, оскільки правильне вирішення справи вимагає дослідження доказів і з`ясування обставин, що стосуються Державної судової адміністрації України, а суд апеляційної інстанції позбавлений можливості залучити до участі у справі співвідповідача.

Тому, невірний обраний спосіб захисту та не залучення у число відповідачів Державної судової адміністрації України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні позову.

Цей правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.03.2021 № 340/1916/20, від 23.06.2021р. у справі № 520/13014/2020, від 22.07.2021р. у справі № 260/3598/20.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст.317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального та матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи тому, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти нову постанову якою в позові відмовити.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст.ст.229,243,286,310,315,317,321,322,325,329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області задовольнити.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2021 року у справі № 460/467/21 скасувати.

В позові ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді З. М. Матковська
С. М. Кузьмич
Повне судове рішення складено 29.12.2021р.