Справа № 1540/4836/18
Суддя: Андрухів В.В.
Дата ухвалення: 2021-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 1540/4836/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., розглянувши в порядку загального позовного провадження у письмовому провадженні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДМС України в Одеській області №81 від 27.04.2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області, у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або тимчасового захисту" прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказує, що отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийняте на підставі Наказу №81 від 27.04.2018 року, у відповідності з яким позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Причиною відмови Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області зазначає очевидну необґрунтованість заяви позивача через викладення неправдивої інформації щодо історії його переслідування. На думку позивача, оскаржуване рішення є необґрунтованим, протиправним, прийнятим без урахування та без дослідження усіх обставин, які мають значення і стосуються справи.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01 липня 2019 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2019 року, у задоволені позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 27.11.2019 року рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 липня 2019 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01 жовтня 2019 року у справі №1540/4836/18 скасовано, направлено справу на новий розгляд до Одеського окружного адміністративного суду. Підставою скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанції Верховний Суд зазначив передчасність висновків судів через ненадання оцінки судом першої інстанції посиланням позивача на інформацію по країні походження з посиланням на електронні адреси:

http://www.refworld.org.ru/docid/584997684.html;

http://www.refworld.org.ru/docid/5bfce37a4.html;

http://www.refworld.org.ru/docid/5adef3ae4.html.

Також Верховним Судом зазначено про ненадання оцінки судом апеляційної інстанції посиланням позивача в апеляційній скарзі на електронні адреси:

http://www.refworld.org.ru/docid/5d4d1fd84.html

http://www.ecoi.net/en/document/2011175.html

http://www.ecoi.net/en/document/2004254.html

http://www.amnesty.org/en/countries/middle-east-and-north-africa/Iraq/report-iraq/

http://www.hrw.org/middle-east/n-africa/iraq.

18.12.2019 року дана адміністративна справа надійшла до Одеського окружного адміністративного суду та після проведення автоматичного розподілу справу призначено до розгляду судді Андрухіву В.В.

Ухвалою від 21.12.2019 року прийнято до провадження справу вказану справу та ухвалено розглядати справу за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання.

У підготовчому засіданні 18.02.2020 року суд продовжив строк підготовчого провадження у справі на 30 днів.

Ухвалою від 18.02.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою від 18.03.2020 року зупинено провадження по справі до завершення обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і з урахуванням наказу голови Одеського окружного адміністративного суду від 20.10.2020 року №22-ОС/Д/С "Про встановлення обмежень, спрямованих на запобігання, виникнення і поширення коронавірусної хвороби (СОVІD-19) в Одеському окружному адміністративному суді на період запровадження в Україні карантинних заходів".

26.07.2021 року в період перебування судді у відпустці електронною поштою від представника позивача надійшло клопотання про поновлення провадження у справі.

У судове засідання, призначене на 26.10.2021 року на 10 год. 00 хв., сторони не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Представник позивача 26.10.2021 року подала заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника.

Представник відповідача 25.10.2021 року також подала заяву про заяву про розгляд справи без участі представника.

Протокольною ухвалою від 26.10.2021 року суд поновив провадження у справі.

Частиною 9 статті 205 КАС України передбачено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов до висновку про можливість продовження розгляду справи по суті за відсутності осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, у порядку письмового провадження.

15.01.2020 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вимогам п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Перевіркою Головного управління ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

За результатами аналізу матеріалів особової справи ОСОБА_1 було встановлено, що його історія переслідування є необґрунтованою та не може бути розглянута у контексті надання міжнародного захисту. Крім цього, отримані пояснення позивача містять неточності та наявні елементи зловживання процедурою набуття міжнародного захисту.

Дослідивши в письмовому провадженні наявні в матеріалах справи докази, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Республіки Ірак, народився у місті Мосул. За національністю араб, за віросповіданням мусульманин-суніт. Рідна мова арабська, також володіє російською, англійською мовами на рівні спілкування. За сімейним станом неодружений, дітей не має. Має повну вищу освіту, яку здобув у період 2010 - 2016 років в Одеському національному медичному університеті за спеціальністю "лікувальна справа", отримав диплом спеціаліста серії НОМЕР_1 (т. ІІІ, а.с. 86). Невійськовозобов`язаний, строкову службу не проходив.

У країні громадянської належності не працював, в Україні займається тимчасовими заробітками, працює помічником повара у кафе "Містер-Шаурма" (м. Миколаїв). Позивач не є членом жодної політичної, громадської чи іншої організації у країні громадянської належності. Місце постійного проживання в Іраку: АДРЕСА_2.

Згідно особової справи позивача, з країни громадянської належності, ОСОБА_1 виїхав легально 24.10.2010 року, на підставі паспортного документа серії НОМЕР_2 , та оформленої української візи типу "О", авіарейсом з м. Мосул (Ірак) до м. Алеппо (САР) та до м. Одеса (Україна).

19.04.2018 року, ОСОБА_1 , звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. ІІІ, а.с. 65-67). Щодо причин виїзду з країни громадянської належності, у заяві про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив, що приїхав до України з метою навчання у вищому навчальному закладі. Причиною неможливості повернення до Іраку зазначив проведення бойових дій у рідному для нього місті Мосул (Ірак), повідомивши, що місто було захоплене терористами, а сімейний будинок зруйновано внаслідок бойових дій.

Згідно матеріалів особової справи ОСОБА_1 , у період з моменту першого приїзду до України у 2010 році, чотири рази безперешкодно здійснював виїзди до Іраку, а саме: у 2011, 2012, 2013, 2014 роках, з метою відвідування батьків під час літніх канікул, не зазнаючи при цьому будь-яких погроз чи переслідувань.

У 2014 році, на момент перебування ОСОБА_1 у м. Мосул, місто було захоплене та підконтрольне терористичному угрупуванню "ІДІЛ", у той же час, зі слів позивача, він не зазнавав будь-яких погроз чи переслідувань, натомість проходив практику у медичному закладі, після чого безперешкодно виїхав з міста Мосул та вирушив до України з метою продовження навчання у вищому навчальному закладі.

З 25.07.2016 року ОСОБА_1 більше року проживав в Україні як нелегальний мігрант, через що на нього було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 203 КУпАП (т. ІІ, а.с.42-43).

11.05.2017 року ОСОБА_1 вперше звернувся до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. ІІ, а.с.47-50).

18.05.2017 року Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області наказом № 92 відмовило позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. ІІ, а.с.102).

ОСОБА_1 оскаржив вищевказану відмову до суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10.07.2017 року у справі № 815/3049/17, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.09.2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ГУДМС в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії було відмовлено. Ухвалою від 06.10.2017 року Вищий адміністративний суд України відмовив позивачу у відкритті провадження за касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій (т. ІІ, а.с. 3-4,9-10, 15-19).

14.02.2018 року у ході проведення заходів з протидії нелегальній міграції, під час операції "Мігрант" на території м. Миколаєва, ОСОБА_1 був виявлений в якості нелегального мігранта та притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП (протокол серії ММК № 044299), за ухилення від виїзду з України (т. ІІІ, а.с. 88-89).

11.04.2018 року Заводським РВ УДМС у Миколаївській області прийнято рішення №7 від 11.04.2018 про примусове повернення ОСОБА_1 та заборону в`їзду в Україну строком на 3 роки (до 11.04.2021 року) .

19.04.2018 року позивач повторно звернувся до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.ІІІ, а.с. 65-67).

Щодо причини неможливості повернення до країни громадянської належності, позивач повідомив про небажання повертатись до Іраку через те, що на його думку, він може зазнати переслідувань з боку представників мусульман-шиїтів та бути вбитим лише через факт власної належності до мусульман-сунітів. Крім того, позивачем зазначалося про неможливість працевлаштування в Іраку та бажання легалізувати власне перебування на території України.

За результатами розгляду звернення ОСОБА_1 Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області встановлено, що виїзд позивача з Іраку не був пов`язаний з обґрунтованим побоюваннями зазнати переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або ж побоюваннями зазнати серйозної шкоди.

За матеріалами особової справи було встановлено, що ані шукач захисту, ані його родичі, які залишились жити в Іраку, не зазнавали та не зазнають переслідування за ознаками громадянства, національності, етнічної належності або віросповідання.

Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області встановлено неправдивість тверджень позивача стосовно можливої небезпеки, яка очікує позивача у місті Мосул, оскільки батьки ОСОБА_1 наразі проживають на території Іраку в селищі Альбеджуарі, а не у місті Мосул, на дачній ділянці, де збудували для себе приватний будинок та займаються сільським господарством (виготовленням та реалізацією молочної продукції), особисто не зазнаючи при цьому жодних погроз чи переслідувань.

Під час проведення інтерв`ю ОСОБА_1 висловив наступні побоювання, які на його думку унеможливлюють повернення до Іраку:

- кровна племінна помста з боку інших племен, які проживають у м. Мосул. Даний елемент побоювання відповідача не вважається належним, оскільки ґрунтується на власних переконаннях позивача та немає жодних вагомих підстав з огляду на те, що ОСОБА_1 перебував в Україні під час початку діяльності військових угрупувань та не мав можливості безпосередньо приймати в них участь.

- не бажання матеріального обтяження власних батьків. На думку позивача, він не зможе працевлаштуватись на території Іраку, з причини походження з м. Мосул.

- зі слів ОСОБА_1 , будинок його сім`ї було зруйновано у червні 2017 року та у результаті вибуху під завалами будинку загинули рідні брати та сестра. Для підтвердження даного факту, позивачем було надано фото із зображенням частково зруйнованого будинку, проте жодних доказів, які б підтверджували загибель внаслідок бойових дій близьких рідних позивача та підтвердження ідентифікації зображеної на фото частково зруйнованої будівлі, як будинку його родини - не надав.

Наказом №81 від 27.04.2018 року Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області відмовило позивачеві в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. ІІІ, а.с. 140).

Не погоджуючись із наказом №81 від 27.04.2018 року, позивач оскаржив його до суду.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі за текстом - Закон № 3671-VI) встановлено, що біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону № 3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

За приписами частини 6 статті 8 Закону № 3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Як вбачається з особової справи позивача, за результатами аналізу матеріалів повторного клопотання позивача було встановлено, що клопотання особи є необґрунтованим, тобто заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Зазначене підтверджується наступними фактами.

Виїзд заявника з Іраку не був пов`язаний із обґрунтованими побоюваннями зазнати переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або ж побоюваннями зазнати серйозної шкоди. За матеріалами особової справи встановлено, що ні шукач захисту, ані його рідні, які залишились проживати в Іраку, не зазнавали та не зазнають переслідування за ознаками громадянства, національності, етнічної належності або віросповідання. Відповідно до матеріалів особової справи, позивач не був членом жодних політичних, громадських чи інших організацій в країні громадянської належності (арк. 5 анкети від 19.04.2018), переслідувань з боку діючої влади Іраку не зазнавав (арк. 8 співбесіди від 24.04.2018).

Також встановлено, що позивачу не загрожуватиме смертна кара, тортури або нелюдське поводження чи покарання у разі повернення на Батьківщину (арк. 9 співбесіди від 24.04.2018), під час проживання в Іраку його основоположні права та свободи не порушувалися (арк. 9-10 співбесіди від 24.04.2018), будь-які докази ймовірних загроз життю, свободі чи безпеці особи, відсутні.

Під час опитування позивач повідомив, що після закінчення школи в Іраку він вирішив продовжити навчання та вступити до ВНЗ в Україні. Прибувши до України, позивач вступив до Одеського національного медичного університету, де навчався протягом 2010-2016 років, та отримав диплом спеціаліста за спеціальністю "лікувальна справа". Відповідно до пояснень позивача, після того, як він закінчив ВНЗ вирішив не повертатись на Батьківщину, а залишитись в Україні.

Позивач стверджував, що батько повідомив, що в м. Мосул після закінчення військових дій наразі небезпечно з огляду на переслідування мусульман-сунітів зі сторони мусульман-шиїтів, через те, що коли місто було підконтрольне терористичному угрупуванню ІДІЛ, то деякі представники мусульман-сунітів надавали підтримку вказаному угрупуванню. Разом з тим, в подальшому було встановлено, що у власній заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач повідомив завідомо неправдиву інформацію, оскільки під час проведення процедурних заходів було встановлено, що його батьки наразі проживають на території Іраку в селищі Альбеджуарі, на дачній ділянці, де збудували для себе приватний будинок та займаються сільським господарством (виготовленням та реалізацією молочної продукції), особисто не зазнаючи при цьому жодних погроз чи переслідувань.

Під час проведення інтерв`ю позивач висловив наступні побоювання, які, на його думку, унеможливлюють його повернення до країни громадянського походження.

Кровна племінна помста зі сторони інших племен, які проживають в м. Мосул, та які, на думку позивача, вважають, що плем`я, до якого він належить, здійснювало підтримку представників ІДІЛ під час їх перебування в м. Мосул (арк. 4 співбесіди від 24.04.2018).

Разом з тим, даний елемент побоювання позивача суд вважає таким, що ґрунтується лише на його власних припущеннях та не має жодних вагомих підстав з огляду на те, що на момент захоплення та утримання м. Мосул представниками терористичного угрупування ІДІЛ він перебував в Україні, що фактично унеможливило будь-яку його фізичну взаємодію з представниками терористичного угрупування ІДІЛ. Батьки позивача залишились проживати в країні громадянського походження, де мають власну земельну ділянку та приватний будинок, займаються сільським господарством, не зазнаючи при цьому будь-якого переслідування чи погроз, у тому числі пов`язаних з племінною помстою.

Позивач повідомив, що не бажає матеріально обтяжувати власних батьків, оскільки в них існують певні фінансові труднощі, а на його думку, він не зможе працевлаштуватись на території Іраку з причини, що він родом з м. Мосул. Разом з тим, вказаний елемент не може бути розглянутий в контексті надання особі міжнародного захисту в Україні.

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, ним було надано фотокартки із зображенням частково зруйнованої будівлі. Зі слів позивача, на фото зображено будинок, який раніше належав його родині, та який був зруйнований під час проведення військової операції щодо звільнення м.Мосул від терористичного угрупування ІДІЛ. Додатково позивач повідомив, що під час того, як будинок був знищений, в червні 2017 року, в результаті вибуху в ньому загинули його три рідні брати та сестра. Відповідно до пояснень позивача, зазначені фото він надав до ГУ ДМС України в Одеській області з метою підтвердити небезпеку власного повернення до рідного м. Мосул. Разом з тим, позивач визнає, що наразі м. Мосул повністю звільнене (починаючи з липня 2017 року) від терористичної організації ІДІЛ, бойові дії там не ведуться, місто підконтрольне державній владі Іраку, працюють державні та правоохоронні органи (арк. 3 співбесіди від 27.04.2018). Жодних доказів, що підтверджують загибель внаслідок бойових дій близьких родичів позивача та підтвердження ідентифікації зображеної на фото частково зруйнованої будівлі, як будинку його родини, він не надав.

На думку суду, надані свідчення позивача, доповнені фотокартками, не можуть бути розглянуті в якості аргументу неможливості власного повернення позивача на Батьківщину, з огляду на закінчення бойових дій на території рідного міста Мосул. Побоювання стати випадковою жертвою в результаті проведення бойових дій також є безпідставними, оскільки м. Мосул звільнене від бойовиків ІДІЛ у липні 2017 року, що підтверджується інформацією по країні походження (далі за текстом - ІКП) на посиланнями: http://ru.euronews.com/2017/07/09/iraq-mosul-freed, http://www.dsnews.ua/world/mosul-ofitsialno-osvobodili-ot-igil-1800 (додаток № 1, 2 до висновку відповідача).

Аналізуючи наведену позивачем у позові та апеляційній скарзі інформацію по країні походження, суд зазначає таке.

За посиланням http://www.refworld.org.ru/docid/584997684.html міститься Позиція УВКБ ООН щодо повернення в Ірак від 14.11.2016 року. Зазначене джерело містить заклик УВКБ ООН до держав утриматися від примусового повернення вихідців з районів Іраку, охоплених воєними діями, з районів, звільнених від ІДІЛ, в яких зберігається нестабільна та небезпечна ситуація або районів, підконтрольних ІДІЛ.

Слід зауважити, що вказана ІКП не була актуальною на момент звернення у квітні 2018 року позивача за захистом в Україні та не є актуальною на сьогодні, оскільки у липні 2017 року від угрупування ІДІЛ було звільнене рідне місто позивача - Мосул, а у грудні 2017 року уряд Іраку оголосив про перемогу над ІДІЛ по всій території країни. Отже, ситуація у країні походження позивача істотно змінилася на краще станом на квітень 2018 року у порівнянні з ситауцією, що мала місце у листопаді 2016 року, оскільки від ІДІЛ було звільнено майже усю територію країни.

Суд зауважує, що вказана вище ІКП була єдиною, на яку позивач посилався у позовній заяві. Решта, ІКП, яку суд наводить нижче, була ним зазначена лише на стадії апеляційного оскарження.

ІКП за посиланням http://www.refworld.org.ru/docid/5bfce37a4.html містить відомості про те, що слідча група ООН розпочала розслідування звірств бойовиків ІДІЛ, які з червня 2014 року до грудня 2017 року окупували та контролювали значну частину території Іраку. У цей період терористи робили небачені за своєю жорстокістю злочини, деякі з яких можуть бути кваліфіковані як військові злочини та геноцид.

Отже, вказана інформація підтверджує, що події, про які йдеться, мали місце з червня 2014 по грудень 2017 року, у той час як позивач звернувся за захистом у квітні 2018 року. Дана обставина є важливою з огляду на те, що у грудні 2017 року уряд Іраку оголосив про перемогу над ІДІЛ по всій території країни.

За посиланням http://www.refworld.org.ru/docid/5adef3ae4.html міститься публікація від 1 січня 2018, Доповідь Amnesty International 2017/18, яка фіксує ситуацію з правами людини у світі у 2017 році. Зокрема, зазначається, що станом на грудень 2017 року іракському уряду, курдським силам, воєнізованим формуванням та військам коаліції на чолі з США вдалося відбити у ІД більшу частину територій та населених пунктів, у тому числі східний Мосул у січні, західний Мосул в липні, Талль-Афар у серпні та Хавіджу в жовтні. Станом на листопад 987648 осіб у провінції Ніневія були переміщені всередині країни в результаті військової операції з відновлення контролю над Мосулом та його передмістям. По всій території Іраку нараховується більше 3 млн внутрішньо переміщених осіб.

Отже, з наведеної доповіді Amnesty International вбачається, що більша територія населених пунктів Іраку відбита у бойовиків ІДІЛ, у тому числі й місто Мосул, ще у 2017 році. Вказане свідчить про відсутність прямої та невибіркової загрози життю та здоров`ю позивача при поверненні до Іраку, зокрема, до міста Мосул.

За посиланням http://www.refworld.org.ru/docid/5d4d1fd84.html містяться Рекомендації УВКБ ООН з питань міжнародного захисту щодо осіб, які рятуються втечею з Республіки Ірак, від травня 2019 року. Згідно наведеної ІКП, на яку посилається позивач, у 2014 році в Іраку мала місце стрімка експансія ІДІЛ в північній та центральній частинах країни, що призвело до грубого порушення міжнародних норм у сфері прав людини, міжнародного кримінального права, численним жертвам серед цивільного населення. Сили безпеки країни, курдські сили безпеки, при підтримці широкої міжнародної коаліції поступово звільнили територію від ІДІЛ, у тому числі місто Мосул в липні 2017 року. В грудні 2017 року уряд Іраку оголосив про перемогу над ІДІЛ після спливу трьох років військових операцій проти угрупування. З того часу маштабні військові операції проти ІДІЛ в соновному припинилися, при цьому у 2018 році спостерігалося стабільне зменшення кількості атак. Однак, на початку 2019 року знов зросла кількість атак, здійснюваних ІДІЛ. В цілому, досягнення у сфері забезпечення безпеки мають неоднорідний характер, при цьому в районах, раніше утримуваних ІДІЛ, як і раніше небезпечно, а ситуація там, за повідомленнями, залишається особливо нестабільною внаслідок постійної присутності бойовиків ІДІЛ. Як і раніше, в найбільшому ступеню страждають цивільні особи.

На думку суду, наведена позивачем ІКП не свідчить про існування прямої та невибіркової загрози життю та здоров`ю позивача при поверненні до Іраку, зокрема, до міста Мосул.

Також вказане джерело містить інформацію про те, що більшість населення сповідує іслам шиїтського або сунітського напрямку. Згідно повідомлень, в районах, раніше утримуваних ІДІЛ, і поблизу них вчиняються напади на представників меншин, у тому числі шиїтів, туркменів, курдів, какаїв, причому, за повідомленнями, ці напади вчиняються чи приписуються ІДІЛ. Також у даному джерелі зазначається, що згідно повідомлень, араби-суніти і туркмени-суніти, особливо з районів, раніше утримуваних ІДІЛ, піддаються нападам через приписувану їм підтримку ІДІЛ.

Щодо переслідування та утисків національних меншин слід зазначити, що араби-суніти не є національною меншиною в Іраку, причому на Півночі Іраку, де розташоване рідне місто позивача Мосул, араби-суніти складають більшість.

Щодо інформації про напади на арабів-сунітів через приписувану їм підтримку ІДІЛ, суд вважає, що така загроза особисто для позивача є малоймовірною, оскільки в період захоплення та утримання міста Мосул представниками ІДІЛ він перебував поза межами країни (Іраку), а тому обгрунтованих підстав вважати, що позивача будуть переслідувати за цією ознакою, немає.

За посиланням http://www.ecoi.net/en/document/2011175.html міститься Звіт про міжнародну свободу віросповідання 2018: Ірак (Державний ДЕПАРТАМЕНТ США). Вказане джерело містить інформацію про утиски немусульманських релігійних меншин в Іраку, до яких позивач не належить, оскільки є мусульманином. Крім того, мусульмани-суніти не є релігійною меншиною в Іраку. Так, згідно джерела за посиланням https://uk.wikiaro.ru/wiki/Islam_in_Iraq Іракські мусульмани дотримуються двох різних традицій: Шиїтський іслам (більшість у Південному та Східному Іраку) та Сунітський іслам (більшість у Північному та Західному Іраку). Мусульманське населення Іраку становить 64-69% шиїтів та 29-34% сунітів. Отже, як суд зазначав вище, у місті Мосул араби-суніти складають більшість, а тому не зазнають утисків як національна меншина. Тому посилання позивача на зазначену вище ІКП є безпідставною.

За посиланням https://www.ecoi.net/en/document/2004254.html наявний Звіт про права людини за 2018 рік - Ірак (Державний ДЕПАРТАМЕНТ США). Цей Звіт було опубліковано 13 березня 2019 року. Тобто рік по тому, після звернення позивача за захистом в Україні. Отже вказана ІКП не могла бути використана ані позивачем, ані міграційної службою під час розгляду заяви позивача через її відсутність у квітні 2018 року.

На даний час, даний звіт також не є актуальною інформацією по країні походження настаном на кінець 2021 року.

За інтернет-посиланням http://www.amnesty.org/en/countries/middle-east-and-north-africa/Iraq/report-iraq/ міститься Інформація Amnesty International по Іраку 2020 року. Зазанчений звіт містить, зокрема, інформацію про те, що до кінця червня 2020 року понад 4,7 мільйона внутрішньо переміщених осіб повернулися до місць свого походження. Однак у другому кварталі 2020 року повернення загалом зменшилося, частково через обмеження COVID-19, і понад 1,2 мільйона залишилися переміщеними особами, 207000 з них - у таборах, 97600 - у критичних притулках та 915000 - у вторинних або неформальних поселеннях, таких як недобудовані або незавершені будівлі в кількох губерніях.

Відповідно до цього ж Звіту насильницька діяльність ІДІЛ, яка припинилася з 2018 року, відновилася в 2020 році і була спрямована на сили безпеки та меншу кількість цивільних осіб. Було оголошено про відновлення військових операцій ІД у кількох районах Іраку. Протягом 2020 року діяльність ІДІЛ забрала життя щонайменше десятків мирних жителів.

Отже вказана інформація свідчить про масове повернення внутрішньо переміщених осіб до місць свого походження, а відновлення насильницької діяльності ІДІЛ спрямоване переважно на сили безпеки, до яких позивач не має відношення.

За інтернет-посиланням http://www.hrw.org/middle-east/n-africa/iraq, на яке посилається позивач, міститься доповідь Human Rights Watch щодо Іраку. Зокрема, вказується, що ІДІЛ втратила контроль над територією в Іраку, але продовжувала здійснювати напади на цивільне населення та системи безпеки протягом 2018 року. Ключові виклики щодо прав людини на етапі після ІДІЛ включають справедливі судові процеси для підозрюваних у ІДІЛ, які дозволяють брати участь у жертвах, захист сімей підозрюваних членів ІДІЛ від колективного покарання, вільного переміщення переміщених осіб, припинення примусового повернення та переміщення, а також відповідальності за зловживання силами анти-ІДІЛ. Влада Іраку, включаючи Курдистан, продовжує обмежувати свободу слова, домагання та арешт журналістів, а також вдається до надмірного використання сили проти протестуючих.

Дана ІКП є досить загальною та не містить відомостей, які б давали підстави стверджувати про існування загрози життю, безпеці чи свободі позивача у разі повернення до Іраку.

Отже, посилання позивача на ситуацію в країні та на адреси веб-сайтів, на яких розміщено відповідні відомості, носять загально-інформаційний характер та не підтверджують побоювання позивача повертатися у країну своєї громадянської належності, а отже не можуть бути прийняті до уваги.

Слід зазначити, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Безпідставним є посилання позивача на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Іраку, з огляду на таке.

Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06.03.2019 по справі №826/14576/16, від 06.03.2019 по справі №815/2505/17, від 04.03.2019 по справі №815/2505/17.

Враховуючи неповноту, уникнення конкретики та фактичне узагальнення тверджень позивача стосовно причин та вирогідності власного переслідування на території Іраку, а також аналізуючи актуальну ІКП, можливо стверджувати про неправдоподібність отриманих пояснень від позивача.

Інформацією по країні походження позивача можливо підтвердити активну роботу влади Республіки Ірак, направлену на поліпшення інфраструктури та соціально-економічних умов для населення в регіоні. Це знаходить відображення в репатріації біженців до їх домівок в міста, які раніше знаходились під владою ІДІЛ та були звільнені в ході військової операції у 2017 році (https://www.iraqinews.com/features/iraqi-repatriated-40-mosul-refugees-official/).

Додатково, слід зазначити про участь міжнародної спільноти у вирішенні проблемних питань, які свого часу склались на території Іраку, та в цілому закінчення військового протистояння на території Республіки Ірак, виведення військового контингенту США з Іраку у 2021 році. Очолювана США коаліція розпочала свою місію з перемоги над Ісламською державою в 2014 році після того, як бойовики захопили величезні території Іраку та сусідньої Сирії. Після військової поразки угруповання в 2017 році бойовики «Ісламської держави» не змогли утримати територію, але ведуть постійне повстанство низького рівня, яке регулярно вбиває іракських солдатів і цивільних у віддалених гірських і пустельних районах ( https://www.iraqinews.com/iraq/american-forces-end-combat-mission-in-iraq/).

Додатково, ІКП підтверджує активну різнобічну, у тому числі і фінансову, підтримку Іраку з боку міжнародної спільноти для відновлення економіки країни (http://www.iraqiembassy.com.ua/page12.html).

Крім того, ІКП за посиланням https://ukrainian.voanews.com/a/papa-francisc-irak-biden/5806025.html від 08.03.2021 року містить відомості по візит Папи Римського до Іраку. Під час першого в історії візиту голови Римо-католицької церкви до Іраку, який тривав чотири дні, Папа Франциск побував у чотирьох містах, включаючи Мосул, що раніше був "фортецею" терористів "Ісламської держави".

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що відносно позивача не здійснювались дії, які можливо визначити як акти переслідування за конвенційними ознаками статусу біженця, а саме: пов`язані ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що в свою чергу не створює умов для визнання особи біженцем у відповідності до п.1 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що наказ ГУ ДМС України в Одеській області №81 від 27.04.2018 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням всіх обставин справи, актуальної інформації по країні походження позивача.

Наказ ГУ ДМС України в Одеській області №81 від 27.04.2018 року прийнято: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Таким чином, оскаржуваний наказ відповідає вимогам ч.2 ст.2 КАС України.

Решта доводів та заперечень позивача висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідач довід суду правомірність оскаржуваного наказу, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та не підлягають задоволенню, і у позові ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 241-246 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (адреса: вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65014, ) про визнання протиправним та скасування наказу ГУ ДМС України в Одеській області №81 від 27.04.2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області, у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або тимчасового захисту" прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.В.Андрухів