Справа № 420/12968/20
Суддя: Крусян А.В.
Дата ухвалення: 2021-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/12968/20

Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А.В.

Місце та час укладення судового рішення «--:--», м.Одеса

Повний текст судового рішення складений 12.04.2021р.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Крусяна А.В.,

суддів Градовського Ю.М., Яковлєва О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління з питань виконання покарань Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління з питань виконання покарань Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

24.11.2020р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Південного міжрегіонального управління з питань виконання покарань Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання протиправними дій щодо не виплати йому винагороди державного виконавця згідно наказу від 14.04.2020р. «Про виплату винагороди ОСОБА_1 » у сумі 191307,82грн.; зобов`язання виплатити йому винагороду державного виконавця згідно наказу від 14.04.2020 №1919 «Про виплату винагороди ОСОБА_1 » у сумі 191307,82грн.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідачем протиправно не здійснюється виплата йому винагороди державного виконавця згідно наказу від 14.04.2020р. №1919 «Про виплату винагороди ОСОБА_1 » у сумі 191307,82грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.09.2020р. позов задоволений з підстав протиправності не виплати винагороди державному виконавцю в зв`язку з наявністю обмежень, встановлених Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік», які визнані Конституційним Судом України неконституційними.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на помилкове застосування судом при вирішенні справи вимог закону, внаслідок чого просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Апелянт посилається на те, що на час нарахування позивачу винагороди державного виконавця, Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» не був визнаний Конституційним судом України неконституційним, а тому відповідач діяв в порядку та у спосіб визначені законом.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 обіймає посаду старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Позивачем забезпечено примусове виконання рішення, стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій у зведеному виконавчому провадженні №57142451.

28.02.2020р. ОСОБА_1 звернувся до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про виплату винагороди державного виконавця у розмірі 191307,62грн. /а.с.30-32/

Вищезазначена заява погоджена начальником відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та начальником Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Наказом Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 14.04.2020р. №1919 призначено виплату винагороди державному виконавцю ОСОБА_1 у сумі 191307,82грн. /а.с.142-143/

Листом Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 06.11.2020р. №28011/03-07 повідомлено позивача про те, що згідно окремих норм Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020р. №553-ІХ встановлено обмеження заробітної плати, грошового забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ, та відповідно до ч.1 ст.29 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» в редакції цього закону у квітні 2020р. та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020р. (з 01.01.2020р. - 4723 грн.). Таким чином, нарахована заробітна плата, грошове забезпечення працівників обмежувалась максимальним розміром 4723грн. на місяць незалежно від того, з якого фонду бюджету (загального чи спеціального) здійснювалась виплата заробітної плати працівникам установи. Беручи до уваги встановлені обмеження в усіх нарахуваннях, винагорода у сумі 191307,87грн. не нараховувалась та не виплачувалась. /а.с.7/

Вважаючи дії щодо не виплати винагороди державного виконавця протиправними, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Перевіривши матеріали справи судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України в рішенні від 9 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої ст.58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Відповідно до ст.13 Закону «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» № 1403-VIII від 02.06.2016р., заробітна плата, працівника органу державної виконавчої служби складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, винагороди, а також інших надбавок згідно із законодавством.

Порядок виплати та розміри винагород працівникам органів державної виконавчої служби встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Так, п.2 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016р. №643 (надалі - Порядок №643) передбачено, що у разі фактичного виконання (повного або часткового) виконавчого документа майнового характеру виплачується винагорода у розмірі 2 відсотки стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувану за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - державному виконавцю, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ.

Відповідно до п.5 Порядку №643 державні виконавці, зазначені у п.2 цього Порядку, мають право на винагороду за умови дотримання критеріїв виплати, винагороди, встановлених Мін`юстом (далі - критерії виплати винагороди).

Згідно з п.6 Порядку №643 для виплати винагороди державний виконавець, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ, подає заяву, в якій зазначаються: реквізити виконавчого документа; номер виконавчого провадження в автоматизованій системі виконавчого провадження; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та по батькові (для фізичних осіб) стягувана та боржника; категорія стягнення за виконавчим документом; розмір стягнутого виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, реквізити платіжних доручень; перелік виконавчих дій та строки їх проведення; розрахунок належної до виплати винагороди; відомості про дотримання критеріїв.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.02.2020р. ОСОБА_1 звернувся до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про виплату винагороди державного виконавця у розмірі 191307,62грн. /а.с.30-32/

Згідно п.9, 12 Порядку №643 заява державного виконавця про виплату винагороди розглядається безпосереднім керівником державного виконавця протягом двох робочих днів з дати її надходження та за наявності підстав, передбачених п.п.4 і 5 цього Порядку, погоджується ним із зазначенням дати погодження. За відсутності підстав для виплати винагороди зазначена заява протягом двох робочих днів з дати її надходження повертається державному виконавцю з обґрунтуванням підстав відмови.

Погоджена безпосереднім керівником заява про виплату винагороди державному виконавцю та у випадку, передбаченому абзацом третім пункту 10 цього Порядку, - подання про виплату винагороди не пізніше наступного робочого дня подаються для погодження начальнику управління забезпечення примусового виконання рішень міжрегіонального управління Мін`юсту.

Так, вищезазначена заява погоджена 28.02.2020р. начальником відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та 14.04.2020р. начальником Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Відповідно до п.16 Порядку №643 погоджена начальником управління забезпечення примусового виконання рішень міжрегіонального управління Мін`юсту заява про виплату винагороди державному виконавцю та подання про виплату винагороди не пізніше наступного робочого дня після погодження подаються відповідному уповноваженому структурному підрозділу міжрегіонального управління юстиції. На підставі таких заяви і подання видається наказ, в якому зазначаються особи, яким виплачується винагорода, та її розміри.

Так, на підставі погодженої заяви позивача від 28.02.2020р., Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Одеса) винесено наказ від 14.04.2020р. №1919 про призначення виплати винагороди державному виконавцю ОСОБА_1 у сумі 191307,82грн. /а.с.142-143/

Пунктом 17 Порядку №643 передбачено, що винагорода виплачується одночасно з виплатою заробітної плати.

Так, згідно з п.18 Порядку №643 виплата винагороди здійснюється в межах і за рахунок відповідних надходжень до спеціального фонду державного бюджету на підставі кошторисів та планів асигнувань спеціального фонду на відповідний рік.

При цьому, відповідно до п.11 Порядку №643 винагорода не виплачується, якщо державного виконавця притягнуто до дисциплінарної відповідальності у зв`язку із здійсненням виконавчого провадження, за яким подано заяву про виплату винагороди, або його дії (рішення) чи бездіяльність визнано неправомірними.

Відповідач зазначає, що Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020р. №553-ІХ встановлено, що заробітна плата, грошове забезпечення працівників службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020р. (з 01.01.2020р. - 4723 грн.), а тому він не права нараховувати ОСОБА_1 заробітну плату у розмірі, що перевищував максимально можливий розмір нарахованої заробітної плати для державного службовця. /а.с.98/

Колегія суддів не погоджується з вказаними доводами відповідача виходячи з наступного.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано жодних доказів нарахування та виплати позивачу заробітної плати у розмірі 10 розмірів мінімальної заробітної плати у відповідному місяці, що б свідчило про застосування обмежень, встановлених Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020р. №553-ІХ.

Навпаки, відповідач сам наголошує про нездійснення будь-якого нарахування позивачу винагороди, визначеної наказом від 14.04.2020р. №1919.

Так, зупинення дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених Основним Законом України. У статті 64 Конституції України вичерпно визначено такі випадки, а саме передбачено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод людини із зазначенням строку дії цих обмежень, та визначено ряд прав і свобод, які не можуть бути обмежені за жодних обставин (абзаци четвертий,сьомий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007).

Оскільки предмет закону про Державний бюджет України визначений у Конституції України, Кодексі, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України (абзац восьмий пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007).

У мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 також зазначено, що законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони (абзаци третій, четвертий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008);

Закон про Державний бюджет України як правовий акт, що має особливий предмет регулювання (визначення доходів та видатків на загальносуспільні потреби), створює належні умови для реалізації законів України, інших нормативно-правових актів, ухвалених до його прийняття, які передбачають фінансові зобов`язання держави перед громадянами і територіальними громадами. Саме у виконанні цих зобов`язань утверджується сутність держави як соціальної і правової.» (абзаци другий, третій підпункту 3.2, абзац другий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 27 листопада 2008 року № 26-рп/2008).

Зазначених висновків також дійшов Конституційний Суд України у своєму рішенні від 28 серпня 2020 року №10-р/2020, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294ІХ зі змінами, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року №553ІХ.

Тобто, з моменту винесення вищезазначеного рішення Конституційного Суду України, відбулося порушення відповідачем законних прав та інтересів ОСОБА_1 щодо отримання винагороди державного виконавця згідно наказу від 14.04.2020 №1919 «Про виплату винагороди ОСОБА_1 » у сумі 191307,82грн.

Відповідно до ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для визнання протиправними дій щодо не виплати позивачу винагороди державного виконавця згідно наказу від 14.04.2020р. «Про виплату винагороди ОСОБА_1 » у сумі 191307,82грн.

За правилами ч.1 ст.122 КАС адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч.3 ст.122 КАС для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Разом з тим, згідно ч.2 ст.233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, у справах щодо стягнення належної суми заробітної плати, в тому числі і винагороди, не застосовується обмеження права звернення особи до суду будь-яким строком.

На підставі викладеного, оскільки суд першої інстанції при вирішенні справи вірно застосував норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції в порядку ст.316 КАС України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління з питань виконання покарань Міністерства юстиції (м. Одеса) залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

Головуючий суддя Крусян А.В.
Судді Градовський Ю.М. Яковлєв О.В.