Справа № 640/28692/21
Суддя: Вовк П.В.
Дата ухвалення: 2021-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2021 року м. Київ № 640/28692/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Вовка П.В., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської митниці про визнання протиправним рішення та поновлення на посаді, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , позивач) до Київської митниці (далі також - відповідач), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 25 серпня 2021 року №379-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити позивача на роботі головного державного інспектора відділу митного оформлення № 5 митного поста «Бориспіль» Київської митниці;

- стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача з 08 вересня 2021 року по день винесення судом рішення про поновлення на роботі включно.

Ухвалою суду від 18 жовтня 2021 року відкрито провадження у даній справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Позовні вимоги обґрунтовано безпідставністю звільнення позивача. ОСОБА_1 зазначає, що встановлені відповідачем підстави для його звільнення, у розрізі вимог чинного законодавства, не можуть свідчити про допущення ним порушення умов контракту.

Відповідачем був наданий суду відзив на адміністративний позов, в якому він просить відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог з огляду правомірність та обґрунтованість оскаржуваного наказу про звільнення позивача.

Позивачем була надана суду відповідь на відзив Київської митниці.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

В С ТА Н О В И В:

Як вбачається з матеріалів справи, з 05 грудня 2019 року позивач займав посаду головного державного інспектора митного посту «Аеропорт Бориспіль» Київської митниці Держмитслужби.

З 09 липня 2021 року, на підставі контракту про проходження державної служби від 08 липня 2021 року, позивач був призначений в порядку переведення на посаду головного державного інспектора відділу митного оформлення № 5 митного поста «Бориспіль» Київської митниці.

25 серпня 2021 року Київською митницею видано наказ № 379-о про припинення державної служби та звільнення позивача 07 вересня 2021 року.

Згідно з вказаним наказом, відповідач видав його, керуючись статтею 88-1 Закону України «Про державну службу», на підставі п. 20 контракту про проходження державної служби від 08 липня 2021 року у зв`язку з невиконанням позивачем зазначених у п.п. 4, 5, 10 умов контракту.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Згідно з оскаржуваним наказом, документом, що став підставою для його прийняття, була доповідна записка відділу внутрішньої безпеки від 30 липня 2021 року №7.8-25/56, якою запропоновано «розглянути питання доцільності про припинення дії оформленого контракту між ОСОБА_1 та митницею».

Зазначену пропозицію обґрунтовано виявленням під час проведення контрольних заходів наступного:

1. У декларації про доходи позивача за 2020 рік задекларовано грошові активи позивача (100 000 грн) та його дружини (200 000 грн), суми яких не співвідносяться з розміром доходів позивача (277 302 грн) та його дружини (383 122 грн). А в декларації позивача за 2019 рік вказаний розмір грошового активу тільки дружини (150 000 грн).

Також позивачем задекларовані об`єкти нерухомості як спільна власність з дружиною, однак не вказано відсоток, задекларовано автомобіль, однак не вказано його вартість.

У декларації про доходи позивача за 2018 рік відомості про грошові активи відсутні. Власником квартири та автомобіля вказана дружина позивача;

2. 29 липня 2021 року позивачу вручено повідомлення про підозру в кримінальному правопорушенні № 00660, розпочатому за ч. 2 статті 367 Кримінального кодексу України у зв`язку невжиттям позивачем належних заходів з перевірки правильності класифікації поданих до митного оформлення товарів, що завдало матеріальної шкоди державі на суму 4 742 005, 38 грн.;

3. Позивачем здійснювались модифікації з митними деклараціями та факти несанкціонованого втручання в інформаційно-телекомунікаційні системи (інформаційні ресурси) у численних випадках з початку 2021 року, що є порушенням вимог статті 269 Митного кодексу України та п. 36 постанови Кабінету Міністрів України від 21 травня 2012 року № 450;

4. Позивач під час тестування, запровадженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2020 року № 916 «Про затвердження Порядку реалізації експериментального проекту щодо тестування посадових осіб митних органів з питань кваліфікації та благонадійності», отримав результат тесту № 3, як умовно не рекомендований.

Щодо позиції відповідача внесення позивачем недостовірних відомостей у декларації про доходи, суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 7-1 ч. 1 статті 11 Закону України «Про запобігання корупції», здійснення в порядку, визначеному цим Законом, контролю та перевірки декларацій суб`єктів декларування, зберігання та оприлюднення таких декларацій, проведення моніторингу способу життя суб`єктів декларування належить до повноважень Національного агентства з питань запобігання корупції.

Згідно зі статтею 51 вказаного Закону, Національне агентство з питань запобігання корупції проводить щодо декларацій, поданих суб`єктами декларування, такі види контролю:

1) щодо своєчасності подання;

2) щодо правильності та повноти заповнення;

3) логічний та арифметичний контроль.

Також Національне агентство з питань запобігання корупції проводить повну перевірку декларацій відповідно до цього Закону.

Отже здійснення контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зокрема, щодо достовірності і повноти відомостей, зазначених суб`єктом декларування у декларації, належить до виключної компетенції Національного агентства з питань запобігання корупції.

Відповідну правову позицію викладено також в обов`язкових для врахування судами постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року по справі № 814/886/17 та від 11 грудня 2019 року по справі № П/811/593/17.

Відповідно, відповідач не уповноважений робити висновки щодо достовірності відомостей, задекларованих позивачем.

В контексті наведеного суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять відомостей про здійснення Національним агентством з питань запобігання корупції перевірки декларацій позивача у визначений Законом України «Про запобігання корупції» спосіб, що, відповідно, дає підстави суду вважати необґрунтованими висновки відповідача у наведеній частині, які стали підставою для прийняття оскаржуваного наказу про звільнення ОСОБА_1 .

Щодо висновку про необхідність припинення дії контракту з позивачем з огляду на вручення йому 29 липня 2021 року повідомлення про підозру в кримінальному провадженні № 00660, суд зазначає наступне.

Згідно з приписами статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Відповідно до п. 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У рішенні від 22 квітня 2010 року по справі «Фатуллаєв проти Азербайджану» Європейський суд з прав людини зазначив, що презумпція невинуватості, втілена в статті 6 Конвенції, є одним із елементів справедливого кримінального судочинства. Вона не лише забороняє передчасне висловлювання самим судом думки, що особа, яка обвинувачується у кримінальному злочині, є винною до того, як це доведено в законному порядку, ця заборона поширюється не лише на суддів, а й на інших представників влади.

Таким чином, оцінка відповідачем обставин повідомлення позивачу про підозру у вчиненні кримінального правопорушення як підстави його звільнення з посади державної служби є протиправною, оскільки до набрання законної сили вироком у відповідній кримінальній справі твердження про вчинення особою кримінально караного діяння є безпідставним.

Щодо здійснення позивачем модифікації з митними деклараціями та фактів несанкціонованого втручання в інформаційно-телекомунікаційні системи, що за висновком доповідної записки є порушенням статті 269 Митного кодексу України та пункту 36 постанови Кабінету Міністрів України від 21 травня 2012 року № 450, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 статті 269 Митного кодексу України, за письмовим зверненням декларанта або уповноваженої ним особи та з дозволу митного органу відомості, зазначені в митній декларації, можуть бути змінені або митна декларація може бути відкликана.

Згідно з п. 36 Положення про митні декларації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2012 року № 450, зміни до митної декларації на паперовому носії, оформлення якої митним органом не завершене, вносяться до всіх аркушів цієї декларації шляхом перекреслення помилкових і зазначення правильних відомостей (або відомостей, якими доповнюється митна декларація) кульковою ручкою чорного, синього або фіолетового кольору.

Кожна зміна засвідчується підписом особи, яка подала митну декларацію, та скріплюється печаткою декларанта або уповноваженої ним особи. В електронній копії митної декларації на паперовому носії такі зміни відображаються посадовою особою митного органу, яка здійснює оформлення цієї митної декларації.

Внесення змін до поданої митному органу електронної митної декларації здійснюється шляхом її відкликання.

Таким чином митне законодавство передбачає та регламентує внесення змін до митної декларації, як електронної, так і поданої на паперовому носії.

Суд звертає увагу на те, що висновки щодо порушення позивачем вимог митного законодавства могли б бути зроблені за результатами перевірки обставин модифікації митних декларацій за переліком, наведеним у доповідній записці.

Так, відповідно до п. 1 Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та осіб, які для цілей Закону України «Про запобігання корупції» прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 червня 2000 року № 950, стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та осіб, які для цілей Закону України «Про запобігання корупції» прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може бути проведено службове розслідування, зокрема, у разі невиконання або неналежного виконання ними службових обов`язків.

Водночас, контрольні заходи щодо позивача, за результатами яких була підготовлена доповідна записка, були проведені відповідно до Порядку здійснення контролю за дотриманням посадовими особами Державної митної служби України законодавства у сфері державної служби та умов контрактів про проходження державної служби, затвердженого наказом Державної митної служби України від 14 липня 2021 року № 530 (далі також - Порядок № 530).

Відповідно до п. 1 Порядку № 530, він визначає процедуру здійснення контролю за дотриманням посадовими особами апарату Держмитслужби, митних органів, Департаменту спеціалізованої підготовки та кінологічного забезпечення Держмитслужби, Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби законодавства у сфері державної служби (у тому числі дотримання принципу доброчесності) та умов контрактів про проходження державної служби.

Отже, контрольні заходи, передбачені Порядком № 530, мають на меті перевірку дотримання законодавства у сфері державної служби та умов контрактів про проходження державної служби.

Водночас, питання дотримання або порушення митного законодавства позивачем під час модифікації митних декларацій є питаннями, що стосуються службової діяльності та виконання відповідних службових обов`язків.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що зазначені питання мали бути предметом перевірки у межах службового розслідування, проведення якого регламентовано порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13 червня 2000 року № 950, з дотриманням прав позивача, зокрема, надавати усні або письмові пояснення, робити заяви, подавати документи, необхідні для проведення службового розслідування тощо.

Таким чином, висновок про порушення позивачем вимог митного законодавства, зроблений за результатами контрольних заходів, проведених на підставі Порядку № 530, безпідставно покладено в основу пропозиції доповідної записки щодо припинення дії контракту про проходження позивачем державної служби.

Окремо у контексті наведеного суд звертає увагу на те, що у відповідності з абз. 3 п. 10 розділу II Порядку № 530, контрольні заходи у відношенні посадових осіб територіального органу Держмитслужби здійснюються за дорученням керівника відповідного територіального органу.

В доповідній записці начальника відділу внутрішньої безпеки від 30 липня 2021 року № 7.8-25/56 щодо результатів контрольних заходів стверджується, що підставою для їх проведення стала резолюція начальника Київської митниці Сергія Сілюка до доповідної записки № 7.8-25/48 від 29 липня 2021 року.

Так, згідно з п. 38 Типової інструкції з документування управлінської інформації в електронній формі та організації роботи з електронними документами в діловодстві, електронного міжвідомчого обміну, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 17 січня 2018 року № 55 «Деякі питання документування управлінської діяльності», резолюція є основною формою реалізації управлінських доручень у письмовій формі, що передбачає постановку конкретного завдання, визначення його предмета, мети, строку та відповідальної за виконання особи, що викладена у вигляді напису на документі.

Резолюція має такі обов`язкові складові: прізвище, власне ім`я виконавця (виконавців) у давальному відмінку, зміст доручення, строк виконання, особистий підпис керівника, дата.

Підпис складається з найменування посади особи, яка підписує документ (повного - у разі, коли документ надрукований не на бланку, скороченого - у разі, коли документ надрукований на бланку), особистого підпису, власного імені і прізвища (п. 49 вказаної Типової інструкції).

Разом з тим, на доповідних записках від 30 липня 2021 року № 7.8-25/56 та № 7.8-25/48 від 29 липня 2021 року міститься лише підпис особи без додаткових, нормативно визначених, реквізитів, які могли б її ідентифікувати.

Згідно з наведеними вище положеннями законодавства, такий підпис не може вважатись резолюцією, а, отже, контрольний захід у відношенні позивача був проведений з порушенням вимог п. 10 розділу II Порядку № 530.

Щодо доводів про недостатні результати тестування позивача слід зазначити наступне.

Відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2020 року № 916 Порядку реалізації експериментального проекту щодо тестування посадових осіб митних органів з питань кваліфікації та благонадійності, його було запроваджено для тестування посадових осіб територіальних органів Держмитслужби, які відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2020 року № 895 «Деякі питання територіальних органів Державної митної служби» реорганізуються шляхом приєднання до Держмитслужби.

У відповідності до п. 23 вказаного Порядку, за результатами тестування суб`єкт призначення в установленому законом порядку приймає рішення щодо переведення посадової особи до територіального органу Держмитслужби.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, 27 липня 2021 року позивач був переведений до реорганізованої відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2020 року № 895 Київської митниці на посаду головного державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста «Столичний».

Таким чином, результати тестування позивача були реалізовані шляхом прийняття рішення про здійснення його переведення до територіального органу Держмитслужби. Законодавчо відповідачу не надано повноважень здійснювати переоцінку пройденого позивачем тестування.

Крім того слід зазначити, що оскаржуваний наказ видано на підставі п. 20 укладеного з позивачем контракту про проходження державної служби від 08 липня 2021 року, яким передбачено, що дія контракту припиняється, у тому числі, за ініціативою державного органу у разі невиконання або неналежного виконання особою умов цього контракту.

Водночас, усі обставини, визначені відповідачем в якості підстав для припинення державної служби та звільнення позивача, крім вручення йому підозри в кримінальному провадженні, мали місце до 08 липня 2021 року, коли був укладений контракт про проходження позивачем державної служби. Отже, з огляду на викладення вимог п. 20 контракту, обставини, що мали місце до його укладення, у будь-якому випадку не можуть свідчити про невиконання або неналежне виконання позивачем умов цього контракту.

Таким чином, з огляду на все наведене вище, суд дійшов висновку про безпідставність позиції відповідача про порушення позивачем умов укладеного з ним контракту, а тому, як наслідок, протиправним є оскаржуваний наказ про припинення державної служби позивача на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 5 митного поста «Бориспіль» Київської митниці та його звільнення із займаної посади.

Отже, обґрунтованими є позовні вимоги про скасування такого наказу та, відповідно, про поновлення позивача на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 5 митного поста «Бориспіль» Київської митниці, стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд звертає увагу, що наведене вище правозастосування узгоджується з судовою практикою Верховного Суду, сформованою при розгляді справи № 826/6916/15 (постанова від 07 липня 2020 року).

Частина 6 статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 січня 2013 року у справі «Волков проти України», звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді як спосіб відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Відповідно до ч. 1 статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Як встановлено судом, позивача звільнено з посади 07 вересня 2021 року, а тому він підлягає поновленню на вказаній посаді з 08 вересня 2021 року.

Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід зазначити, що відповідно до ч. 2 статті 235 Кодексу законів про працю України, при винесені рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно зі статтею 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі також - Порядок), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

При цьому, згідно з п. 5, 8 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки відповідача від 04 листопада 2021 року № 40, у липні 2021 року отримано заробітну плату у розмірі 15 498, 05 грн. за 12 відпрацьованих днів, а у серпні 2021 року - 10 855, 38 грн. за 7 відпрацьованих днів.

Таким чином, середньоденна зарплата позивача у вказаний період становили 1 387, 02 грн. (26 353, 43 грн. (сума розміру заробітної плати) / 19 днів (сума кількості днів)).

З 08 вересня 2021 року по 28 грудня 2021 року кількість робочих днів складає 78, а тому за вказаний період сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача складає 108 187, 56 грн. (1 387, 02 грн. х 78).

Згідно з п.п. 2 та 3 ч. 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Відповідно до статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень ч.ч. 1 та 2 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наслідком здійснення аналізу оскаржуваного рішення на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки оскаржуване рішення не відповідає наведеним у ч. 2 статті 2 КАС України критеріям, а тому наявні підстави для визнання його протиправним та скасування у судовому порядку.

Згідно зі статтею 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 3 статті 143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Позивачем у позовній заяві було заявлено про вирішення питання стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Враховуючи наведене, суд визначає, що в передбачений ч. 7 статті 139 КАС України строк питання про судові витрати буде вирішено після ухвалення рішення по суті позовних вимог, у разі надходження до суду в передбаченому процесуальним законом порядку заяви позивача про винесення додаткового рішення з доказами, які підтверджують понесені ним судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Київської митниці (03124, місто Київ, бульвар Вацлава Гавела, будинок 8-А; ) про визнання протиправним рішення та поновлення на посаді - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Київської митниці від 25 серпня 2021 року №379-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 з 08 вересня 2021 року на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 5 митного поста «Бориспіль» Київської митниці.

Стягнути з Київської митниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 108 187, 56 грн. (сто вісім тисяч сто вісімдесят сім гривень п`ятдесят шість копійок).

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 5 митного поста «Бориспіль» Київської митниці з 08 вересня 2021 року та стягнення з Київської митниці на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 9 015, 63 грн. (дев`ять тисяч п`ятнадцять гривень шістдесят три копійки).

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 КАС України.

Суддя П.В. Вовк