Справа № 160/8006/21
Суддя: Олефіренко Н.А.
Дата ухвалення: 2021-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

21 грудня 2021 року м. Дніпросправа № 160/8006/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),

суддів: Білак С.В., Шальєвої В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.09.2021 в адміністративній справі №160/8006/21 за позовом ОСОБА_1 до Начальника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Щадило Анатолія Антоновича про визнання дій протиправними,-

ВСТАНОВИВ:

19.05.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до начальника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Щадила Анатолія Антоновича, в якій позивач просив: визнати дії начальника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Щадило Анатолія Антоновича по порушенню та не виконанню вимог ч.3 ст.18 Закону України «Про Національну поліцію», в частині де зазначено, що у разі звернення особи до поліцейського, поліцейський зобов`язаний назвати своє прізвище, посаду, спеціальне звання та на вимогу пред`явити службове посвідчення, протиправними.

В обґрунтування позовної заяви зазначається, що позивач, перебуваючи 22.04.2021р. біля будівлі Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (далі ГУ НП в Дніпропетровській області), звернувся до особи з запитанням чи є вона поліцейським та після отримання позитивної відповіді на це питання попрохав цю особу пред`явити своє службове посвідчення, на що, в супереч приписам ч.3 ст.18 Закону України «Про Національну поліцію», отримав відмову, з посиланням на відсутність такого посвідчення при собі, при цьому, вищевказана особа представилася, що вона є начальником ГУ НП в Дніпропетровській області. Наведені обставини підтверджуються відеозаписом, який розміщено на сторінці позивача у мережі Facebook за посиланням: https://www.facebook.com/profile.php?id=66584. Таким чином, при зверненні позивача, як громадянина, начальником ГУ НП в Дніпропетровській області ОСОБА_2 порушено вимоги ч.3 ст.18 Закону України «Про Національну поліцію», а саме: відповідачем не було названо своє прізвище, посаду, спеціальне звання та на вимогу позивача не пред`явлено службове посвідчення, у зв`язку із чим такі дії відповідача є протиправними.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.09.2021 в позові відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якій просить залишити рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що 22.04.2021р. ОСОБА_1 , перебуваючи біля адміністративної будівлі ГУ НП в Дніпропетровській області, яка розташована за адресою: вул. Троїцька, 20-А, м. Дніпро, звернувся до начальника ГУ НП в Дніпропетровській області Щадила А.А., який йшов до цієї будівлі, з питанням чи є останній поліцейським та після отримання на це питання позитивної відповіді попрохав відповідача пред`явити своє службове посвідчення, з посиланням на те, що в нього (у позивача) наявна інформація, яка відповідає вимогам ч.2 ст.18 Закону України «Про Національну поліцію», а саме: повідомлення про події, які загрожують публічній безпеці.

Після цього ОСОБА_2 представився позивачеві, зазначивши, що він є начальником ГУ НП в Дніпропетровській області, та запропонував ОСОБА_1 пройти до його службового кабінету в будівлі ГУ НП в Дніпропетровській області, на що позивач погодився.

У службовому кабінеті ОСОБА_2 пред`явив ОСОБА_1 своє службове посвідчення та заслухав наявне у позивача повідомлення про події, які, на думку останнього, загрожують публічній безпеці.

Всі вищевказані обставини підтверджені відеозаписом, що розміщений на сторінці позивача у соціальній мережі Facebook за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_1 наявність якого визнається самим позивачем, про що він і зазначає у власному позові.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України "Про Національну поліцію" визначено правові засади організації та діяльності Національної поліції, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до ч. 1ст. 3 Закону України "Про Національну поліцію", у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно статті 18 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський зобов`язаний:

1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського;

2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва;

3) поважати і не порушувати прав і свобод людини;

4) надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я;

5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків;

6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.

Статтею 23 Закону України "Про Національну поліцію" передбачені основні повноваження поліції, серед яких поліція відповідно до покладених на неї завдань здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень; виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

За змістом ч. 1 ст. 59 Закону України «Про Національну поліцію», служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

За приписами ч.2 ст.18 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський на всій території України незалежно від посади, яку він займає, місцезнаходження і часу доби в разі звернення до нього будь-якої особи із заявою чи повідомленням про події, що загрожують особистій чи публічній безпеці, або в разі безпосереднього виявлення таких подій зобов`язаний вжити необхідних заходів з метою рятування людей, надання допомоги особам, які її потребують, і повідомити про це найближчий орган поліції.

Частиною 3 статті 18 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що звертаючись до особи, або у разі звернення особи до поліцейського, поліцейський зобов`язаний назвати своє прізвище, посаду, спеціальне звання та пред`явити на її вимогу службове посвідчення, надавши можливість ознайомитися з викладеною в ньому інформацією, не випускаючи його з рук.

За вимогами ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так позивачем зазначено, що відповідачем порушено вимоги ч.3 ст.18 Закону України «Про Національну поліцію», оскільки начальником ГУ НП в Дніпропетровській області Щадилом А.А. при зверненні позивача, як громадянина, не було пред`явлено службове посвідчення, а також не було названо своє прізвище, посаду, спеціальне звання.

Проте, доказів на підтвердження порушення відповідачем вимог ч.3 ст.18 Закону України «Про Національну поліцію» як до суду першої інстанції так до суду апеляційної інстанції не надано.

Крім того, відеозаписом, що розміщений на сторінці позивача у соціальній мережі Facebook за посиланням:https://www.facebook.com/profile.php?id=66584(https://www.facebook.com/66584/videos/699553/), спростовано вищевказані доводи позивача, позаяк цим відеозаписом зафіксовано, що одразу після звернення позивача до відповідача останній представився, назвавши свою посаду, та запропонував ОСОБА_1 пройти до свого службового кабінету, де ОСОБА_2 було пред`явлено своє службове посвідчення, надавши можливість ознайомитися з викладеною в ньому інформацією, не випускаючи його з рук, а ОСОБА_1 його оглянуто. Також після пред`явлення свого службового посвідчення відповідач заслухав наявну у позивача інформацію, яка, на думку останнього, свідчить про наявність подій, що загрожують публічній безпеці.

Отже, зазначеним відеозаписом підтверджено, що відповідачем дотримано вимог ч.3 ст.18 Закону України «Про національну поліцію», поліцейський назвав своє прізвище, посаду, спеціальне звання та пред`явив на вимогу позивача службове посвідчення, надавши можливість ознайомитися з викладеною в ньому інформацією.

Згідно із частинами 2, 6 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Разом з тим, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України (пункт 1 резолютивної частини Рішення № 6-зп від 25 листопада 1997 року; пункт 1 резолютивної частини Рішення № 9-зп від 25 грудня 1997 року та пункт 1 резолютивної частини Рішення №19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року).

Так, у рішенні № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст та спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відтак, системний аналіз статті 55 Конституції України дозволяє дійти висновку, що частина 2 цієї правової норми гарантує кожному захист своїх прав, які були порушені органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами. Саме в такому значенні сформульовано частини 3, 5 та 6 статті 55 Конституції України.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин; вирішуючи спір суд повинен встановити, що у зв`язку з прийнятим рішенням, вчиненням дії чи допущенням бездіяльності суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи інтереси особи у сфері публічно-правових відносин; при цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Розгляду та задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних відносин (предмет та підстави позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Так, відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину щодо фактичного порушення суб`єктом владних повноважень - відповідачем його прав, свобод чи інтересів має довести, саме, позивач належними і допустимими доказами.

У розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто, передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення, при цьому, задоволенню підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем в момент здійснення ним оскаржуваних дій чи рішень.

При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Тобто, рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, такі рішення прийняті владним суб`єктом поза межами визначеної законом компетенції, а, по-друге, оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

Позовні вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають, тим більше, що позивачем не надано жодних доказів того, що оскаржуваними діями відповідача були порушені його права, свободи чи інтереси.

Більш того, вказані дії самі по собі не є юридично значимими для позивача, адже не мають безпосереднього впливу на його суб`єктивні права та обов`язки шляхом позбавлення можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього будь-якого обов`язку.

Позивач не навів жодних доказів щодо існування реального негативного впливу безпосередньо на його права та, що відповідач оскаржуваними діями порушив такі права, свободи чи інтереси.

З огляду на викладене у його сукупності, колегія суддів вважає, що оскаржувані в даній справі дії відповідача не відповідають критерію юридичної значимості, оскільки не створював жодних правових наслідків у вигляді виникнення, зміни або припинення прав позивача.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.09.2021 в адміністративній справі №160/8006/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 24 грудня 2021 року.

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко

суддя С.В. Білак

суддя В.А. Шальєва