Справа № 160/17052/21
Суддя: Бондар Марина Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бондар М.В. розглянувши у спрощеному (письмовому) провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі - ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за 898 днів за затримку повного розрахунку при звільненні зі служби з 13.02.2019 року по 30.07.2021 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнього заробітку за 898 днів за затримку повного розрахунку при звільненні зі служби з 13.02.2019 року по 30.07.2021 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 №31 від 13 лютого 2019 року він був звільнений у запас та виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 наказом від 09.01.2019 року № 2 з 13.02.2019 року. Станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу відповідач не провів з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за час проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 за період з 01.01.2016 р. по 28.02.2018 р. На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі №160/7161/21 від 23.06.2021 року позивачу було нараховано індексація грошового забезпечення за час проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 за період з 01.01.2016р. по 28.02.2018 року та відповідно перераховано 30.07.2021 року на картковий рахунок в сумі 40 326,21 грн. Позивач зазначає, що йому не виплачено індексації грошового забезпечення за час проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 за період з 01.01.2016р. по 28.02.2018 р., за період з дня звільнення 13.02.2019 року по день фактичного розрахунку індексації грошового забезпечення 30.07.2021 року. Позивач звернувся до відповідача із заявою у якій просив нарахувати та виплатити середній заробіток за затримку виплати індексації грошового забезпечення за час проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 за період з 01.01.2016р. по 28.02.2018 р. за період з дня звільнення 13.02.2019 року по день фактичного розрахунку індексації грошового забезпечення 30.07.2021 року, проте, отримав відмову відповідача у задоволенні заяви, оскільки індексація не являється складовою грошового забезпечення. Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся з позовом до суду.
Ухвалою суду від 27.09.021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
26.04.2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування відзиву зазначено, що відповідачем проведено повний розрахунок з позивачем і виплачено на картковий рахунок 30.07.2021 індексацію грошового забезпечення за час проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 року на отримання якої позивачем набуто право з моменту набрання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.06.2021 у справі №160/7161/21 законної сили, а звільнення позивача з військової служби відбулося без будь-яких зауважень з його боку та спорів щодо визначених сум. Положення Кодексу законів про працю України не поширюються на спірні правовідносини. Тобто, положення КЗпП України не передбачають права на виплату середнього заробітку за затримку виплат, що мали місце після того, як їх сума була встановлена судом.
Дослідивши матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 13.02.2019 року №31 (по стройовій частині) майора ОСОБА_1 на підставі наказу №2 від 09.01.2019 року звільнено та з 13.02.2019 року виключено із списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.
На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі №160/7161/21 від 23.06.2021 року позивачу було нараховано індексація грошового забезпечення за час проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 за період з 01.01.2016р. по 28.02.2018 року.
Відповідно до виписки з UKRSIBBAN за картковим рахунком клієнта 30.07.2021 року позивачу виплачено індексацію грошового забезпечення в сумі 40 326,21 грн.
03.08.2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою, у якій просив нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати індексації грошового забезпечення за період з 13.02.2019 по 30.07.2021 року, за період з дня звільнення 13.02.2019 року по день фактичного розрахунку індексації грошового забезпечення 30.07.2021 року.
Листом від 01.09.2021 року №691/22 відповідач повідомив позивача про те, що звільнення позивача з військової служби відбулося без будь-яких зауважень з його боку та спорів щодо визначених сум. Також зазначено, що індексація не являється складовою грошового забезпечення її виплата здійснюється відповідно до вимог законодавства, а саме Закон України Про індексацію грошових доходів населення, Порядку проведення індексації грошових доходів населення затвердженого КМУ від 17.07.2003 року №1078, відповідно до п.4 у разі затримки виплати нараховується компенсація.
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за 898 днів за затримку повного розрахунку при звільненні зі служби з 13.02.2019 року по 30.07.2021 року протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Спеціальним законодавством врегульовано правове становище осіб, які проходять службу в органах внутрішніх справ та поліції, у тому числі, порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці.
Разом з тим, спеціальним законодавством не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
Отже, безперечним є висновок, що трудове законодавство у питаннях, що не врегульовані нормами спеціального законодавства, поширюється також і на військовослужбовців.
Водночас, суд вважає помилковими доводи позивача щодо обов`язку роботодавця виплатити працівникові з урахуванням присуджених судовим рішенням виплат, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Так, відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною другою статті 116 КЗпП України визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Обставинами справи встановлено, що у лютому 2019 року ОСОБА_1 був звільнений з військової служби та з ним проведений фактичний розрахунок.
Проте, позивач, вважаючи, що позивачу протиправно не виплачено індексацію, звернувся з позовом до суду.
На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі №160/7161/21 від 23.06.2021 року позивачу було нараховано індексація грошового забезпечення за час проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 за період з 01.01.2016р. по 28.02.2018 року.
Частина 2 ст.117 КЗпП України передбачає, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
За такого правового врегулювання, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.
При цьому стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.
Така позиція суду узгоджується також із судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною другою статті 6 КАС України.
Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.
За таких обставин, суд вважає, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум (індексації грошового забезпечення) стягнення з середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 27 червня 2018 року по справі № 810/1543/17 та в постанові від 18 листопада 2019 року по справі №0940/1532/18, яка, відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, повинна враховуватися при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
За таких обставин, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати розподілу не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись статтями 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 22994874) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.В. Бондар