Справа № 260/3572/20
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2021-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 рокуЛьвівСправа № 260/3572/20 пров. № А/857/12117/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Гудима Л.Я., Коваля Р.Й.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області,

на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року (суддя Гаврилко С.Є., час ухвалення 14:05 год., місце ухвалення м.Ужгород, дата складання повного тексту 01.06.2021),

в адміністративній справі №260/3572/20 за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області в особі ліквідаційної комісії Головного Управління МВС України у Закарпатській області, Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Закарпатській області»,

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У жовтні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідачів ГУ МВС України у Закарпатській області (відповідач-1), ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Закарпатській області» (відповідач-2), в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність Головного управління МВС України у Закарпатській області в особі ліквідаційної комісії Головного Управління МВС у Закарпатській області щодо не включення до стажу служби ОСОБА_1 у пільговому обчисленні та для призначення пенсії в період з 01 вересня 1996 р. по 27 липня 2011 року та зобов`язати Головне управління МВС України у Закарпатській області в особі ліквідаційної комісії Головного Управління МВС у Закарпатській області включити до вислуги років ОСОБА_1 у пільговому обчисленні час служби в підрозділах карного розшуку органів внутрішніх справ України в період з 01 вересня 1996 р. по 27 липня 2011 р. розрахунку один місяць служби за півтора місяці; 2) зобов`язати Головне управління МВС України у Закарпатській області в особі ліквідаційної комісії Головного Управління МВС у Закарпатській області підготувати та направити до Державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Закарпатській області" документи, необхідні для вирішення питання щодо призначення пенсії ОСОБА_1 за вислугу років; 3) стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1681,60 грн..

Відповідачі позову не визнали, в суді першої інстанції кожен подав відзив на позовну заяву, у яких просили у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 27.05.2021 року позов задоволено частково. Зобов`язано Головне управління МВС України у Закарпатській області в особі ліквідаційної комісії Головного Управління МВС у Закарпатській області включити ОСОБА_1 до вислуги років у пільговому обчисленні час служби в підрозділах карного розшуку органів внутрішніх справ України в період з 01 вересня 1996 року по 27 липня 2011 року з розрахунку один місяць служби за півтора місяці. Зобов`язано Головне управління МВС України у Закарпатській області в особі ліквідаційної комісії Головного Управління МВС у Закарпатській області підготувати та направити до Державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Закарпатській області" документи (довідку, розрахунок) щодо вислуги років у пільговому обчисленні за час служби в підрозділах карного розшуку органів внутрішніх справ України в період з 01 вересня 1996 року по 27 липня 2011 року з розрахунку один місяць служби за півтора місяці. Стягнуто з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області в особі Ліквідаційної комісії Головного Управління МВС у Закарпатській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача судові витрати по справі у розмірі 1681,60 грн.. У задоволенні позову у частині інших позовних вимог - відмовлено.

З цим рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову не погодився відповідач Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду в частині задоволення позовних вимог є необґрунтованим та незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що наказом УМВС України в Закарпатській області від 30.01.2012 №14о/с позивача з 31 січня 2012 року звільнено з органів внутрішніх справ у запас. Вислуга років на день звільнення в органах внутрішніх справ у календарному обчисленні складає 15 років 05 місяців 00 днів. На момент звільнення позивача з органів внутрішніх справ діяв Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у редакції від 11.11.2011 року, згідно з абз.3 п.«а» ст.12 якого для призначення пенсії за вислугу років у період з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року необхідно було мати вислугу 20 календарних років та 6 місяців і більше. Вважає скаржник безпідставним покликання позивача на Постанову Кабінету Міністрів від 17.07.1992 №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей», яка на позивача не поширюється, оскільки ОСОБА_2 не набув права на пенсію згідно даного Закону. Також апелянт звертає увагу суду, що між ліквідаційною комісією УМВС України в Закарпатської області та позивачем ОСОБА_1 немає самого публічно-правового спору, оскільки жодних звернень позивача до ліквідаційної комісії УМВС України в Закарпатської області немає. Спір існує лише між ОСОБА_1 та ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Закарпатській області». Крім того апелянт зазначає, що ліквідаційна комісія УМВС України в Закарпатській області не має жодних правових підстав для видачі нових довідок для призначення (перерахунку) пенсії колишнім міліціонерам, або для здійснення розрахунку вислуги років для призначення пенсії цій категорії осіб. Тому рішення суду про зобов`язання ліквідаційну комісію УМВС України в Закарпатської області підготувати та направити до ДУ "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Закарпатській області" документи (довідку, розрахунок) щодо вислуги років у пільговому обчисленні за час служби в підрозділах карного розшуку органів внутрішніх справ України в період з 01 вересня 1996 року по 27 липня 2011 року з розрахунку один місяць служби за півтора місяці, є незаконним.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 27.05.2021 року в частині задоволення позову та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, у якому просить суд відхилити апеляційну скаргу, а оскаржене рішення суду залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно задоволити, з врахуванням наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що наказом начальника УМВС України в Закарпатській області №14/ос від 30 січня 2012 року, ОСОБА_3 було звільнено у запас (пункт 64 "ж" за власним бажанням) з органів внутрішніх справ, а саме з посади оперуповноваженого Мукачівського міжрайонного - відділу по боротьбі з організованою злочинністю УБОЗ УМВС України в Закарпатській області, з 31 січня 2012 року. Календарна вислуга на день звільнення позивача складала - 15 років 05 місяців 00 днів (а.с. 48).

24 липня 2020 року позивач звернувся до ДУ "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Закарпатській області" з заявою, в якій просив підготувати необхідні документи для призначення пенсії за вислугою років після проходження служби в МВС України в Закарпатській області (а.с. 16).

Згідно листа від 02 вересня 2020р. №33/27-507 ДУ "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Закарпатській області" розглянуто заяву позивача та повідомлено, що надіслано запит до ліквідаційної комісії УМВС України в Закарпатській області щодо отримання необхідних документів для призначення пенсії, на який отримано відповідь, що за наслідками вивчених архівних матеріалів встановлено, що розрахунок вислуги років та грошовий атестат на момент звільнення ОСОБА_1 в особовій справі відсутній. Та згідно витягу з наказу від 30.01.2012 №14о/с вислуга років позивача на день звільнення в органах внутрішніх справ у календарному обчисленні складає 15 років 05 місяців 00 днів. Постановлено заявника до відома, що у відповідності до пункту «а» ст.12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 №2262-ХІІ пенсія за вислугу років призначається, зокрема, особам начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби, зокрема, у період з 01 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року і на день звільнення мають вислугу 20 календарних роки та 6 місяців і більше (а.с. 72).

Вважаючи протиправною бездіяльність Головного управління МВС України у Закарпатській області в особі ліквідаційної комісії Головного Управління МВС у Закарпатській області щодо не включення до стажу служби ОСОБА_1 у пільговому обчисленні та для призначення пенсії в період з 01 вересня 1996 р. по 27 липня 2011 року, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 4 КАС України визначено: публічно-правовий спір - спір, у якому, зокрема, - хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Право особи на звернення до суду, в тому числі до адміністративного суду, із вимогами про захист порушених прав, гарантовано статтею 55 Конституції України та статтею 5 КАС України. Згідно статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Із аналізу наведених норм КАС видно, що право на судовий захист має особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу чи інтерес, про захист яких вона просить, і чи це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Згідно ч.1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Тобто, при розгляді адміністративної справи обов`язковою повинна бути наявність публічно-правового спору між конкретним позивачем та конкретним відповідачем, з метою судового захисту прав, свобод чи інтересів такого позивача від порушень з боку такого відповідача як суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій.

Суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю суб`єктів владних повноважень у сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону. Однією з визначальних особливостей КАС є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - суб`єкт владних повноважень.

Задоволення адміністративного позову є можливим в разі встановлення судом фактів того, що оскаржені позивачем рішення, дії чи бездіяльність відповідача вчинені з порушенням ознак, передбачених частиною 2 статті 2 КАС України та порушують права, свободи чи законні інтереси позивача. При цьому, оскаржуване рішення, дія або бездіяльність суб`єкта владних повноважень повинні бути такими, що породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки позивача.

Таким чином, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав та законних інтересів осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України).

Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно статті 55 Конституції України та положень Кодексу адміністративного судочинства України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01.12.2004 №18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї. Моментом порушення є момент прийняття рішення, вчинення дій чи бездіяльності, які породжують або можуть породити в майбутньому негативні правові наслідки для особи у вигляді виникнення, зміни чи припинення певних правовідносин за її участю. Іншими словами, таке рішення (дії чи бездіяльність) є юридичним фактом, котрий має існувати на момент звернення до суду, передувати йому та підтверджуватися належними доказами.

Відповідно до ч.3 ст.9 КАС України, кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом положень ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Судом встановлено, що у відповідності до матеріалів справи ОСОБА_1 не звертався до Управління Міністерства внутрішніх справ України в особі його ліквідаційної комісії з відповідною заявою щодо підготування документи для призначення пенсії за вислугою років. Наявна в матеріалах справи заява про підготування документів для призначення пенсії за вислугою років була скерована позивачем до Державної установи "Територіальне медичне об`єднання МВС України по Закарпатській області", яка є окремою юридичною особою. Ліквідаційна комісія УМВС України в Закарпатській області здійснила лише направлення на запит Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Закарпатській області» витребуваних документів з архіву.

Враховуючи наведене, між позивачем та відповідачем Управління Міністерства внутрішніх справ України у Закарпатській області в особі його ліквідаційної комісії не існує публічно-правового спору, оскільки відсутнє саме звернення позивача до вказаного відповідача й доказів існування відповідного звернення позивач суду не надав.

Отже, відповідачем-1 порушення прав позивача не відбулося.

Про відсутність факту протиправної бездіяльності відповідача Управління Міністерства внутрішніх справ України у Закарпатській області в особі його ліквідаційної комісії вказав і суд першої інстанції в оскарженому рішенні від 27.05.2021 року.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10.09.2018 у справі №820/4285/17, від 18.03.2020 у справі № 802/4115/15-а.

За такого правового регулювання та встановлених фактичних обставин справи колегія суддів апеляційного суду приходить до переконання, що при постановленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме, про необхідність зобов`язання Головного управління МВС України у Закарпатській області в особі ліквідаційної комісії Головного Управління МВС у Закарпатській області включити позивачу до вислуги років у пільговому обчисленні час служби в підрозділах карного розшуку органів внутрішніх справ України в період з 01 вересня 1996 року по 27 липня 2011 року з розрахунку один місяць служби за півтора місяці та зобов`язання Головного управління МВС України у Закарпатській області в особі з ліквідаційної комісії Головного Управління МВС у Закарпатській області підготувати та направити до Державної установи "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Закарпатській області" документи (довідку, розрахунок) щодо вислуги років у пільговому обчисленні за час служби в підрозділах карного розшуку органів внутрішніх справ України в період з 01 вересня 1996 року по 27 липня 2011 року з розрахунку один місяць служби за півтора місяці.

З огляду приписи частини першої статей 315, 317 КАС України, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у задоволеній частині позовних вимог - скасуванню із ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог у відповідній частині.

У решта частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Крім цього суд апеляційної інстанції враховує, що рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні решта частини позовних вимог не оскаржене позивачем в апеляційному порядку.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 317, 319, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області задоволити.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року в адміністративній справі №260/3572/20 за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області в особі ліквідаційної комісії Головного Управління МВС України у Закарпатській області, Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Закарпатській області» про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії скасувати частково, а саме, в частині задоволення позовних вимог про:

- зобов`язання Головного управління МВС України у Закарпатській області в особі ліквідаційної комісії Головного Управління МВС у Закарпатській області включити ОСОБА_1 до вислуги років у пільговому обчисленні час служби в підрозділах карного розшуку органів внутрішніх справ України в період з 01 вересня 1996 року по 27 липня 2011 року з розрахунку один місяць служби за півтора місяці;

- зобов`язання Головного управління МВС України у Закарпатській області в особі ліквідаційної комісії Головного Управління МВС у Закарпатській області підготувати та направити до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Закарпатській області» документи (довідку, розрахунок) щодо вислуги років у пільговому обчисленні за час служби в підрозділах карного розшуку органів внутрішніх справ України в період з 01 вересня 1996 року по 27 липня 2011 року з розрахунку один місяць служби за півтора місяці;

- стягнення з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області в особі Ліквідаційної комісії Головного Управління МВС у Закарпатській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі у розмірі 1681,60 грн.,

і в цій частині прийняти нову постанову.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про:

- зобов`язання Головного управління МВС України у Закарпатській області в особі ліквідаційної комісії Головного Управління МВС у Закарпатській області включити ОСОБА_1 до вислуги років у пільговому обчисленні час служби в підрозділах карного розшуку органів внутрішніх справ України в період з 01 вересня 1996 року по 27 липня 2011 року з розрахунку один місяць служби за півтора місяці;

- зобов`язання Головного управління МВС України у Закарпатській області в особі ліквідаційної комісії Головного Управління МВС у Закарпатській області підготувати та направити до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Закарпатській області» документи (довідку, розрахунок) щодо вислуги років у пільговому обчисленні за час служби в підрозділах карного розшуку органів внутрішніх справ України в період з 01 вересня 1996 року по 27 липня 2011 року з розрахунку один місяць служби за півтора місяці.

У решта частині рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року в адміністративній справі №260/3572/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Л. Я. Гудим
Р. Й. Коваль