Справа № 520/23671/21
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2021-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків
28.12.2021 р. справа №520/23671/21
Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) осіб справу за позовом
ОСОБА_1
до Військової частини НОМЕР_1
провизнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
встановив:
Матеріали позову одержані судом 16.11.2021р. Рішення про прийняття справи до розгляду було прийнято 17.11.2021р. Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті може бути розпочатий з 20.12.2021р.
Позивач (далі за текстом - заявник, громадянин) у порядку адміністративного судочинства сформулював вимоги про: 1) визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_2 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 21.06.2019 року по 12.11.2021 року; 2) зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 21.06.2019 року по 12.11.2021 року; 3) визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушення строків їх виплати; 4) зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 15.
Аргументуючи ці вимоги зазначив, що затримка остаточного розрахунку при звільненні зумовлює виникнення обов`язку виплатити компенсацію середнього заробітку у порядку ст.117 Кодексу законів про працю України.
Відповідач (далі за текстом - владний суб`єкт, ВЧ, Військова частина, орган публічної адміністрації), з поданим позовом не погодився і аргументуючи незгоду зазначив, що затримка виплат за рішеннями суду не стосується розрахунків по заробітній платі.
Суд, вивчивши доводи позову та відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
Установлені судом обставини спору полягають у наступному.
Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу осіб офіцерського складу за контрактом, наказом Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 30.05.2019р. №247 був звільнений з військової служби у запас за п.п. «а» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту), наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 21.06.2021р. №135 був виключений із списків особового складу Військової частини із показником вислуги років: календарної 27р. 00м. 00дн., пільгової 28р. 04м. 24дн.
На вимогу суду орган публічної адміністрації не подав до матеріалів справи об`єктивних даних про структуру, підстави та розміри платежів, одержаних заявником від військової частини на момент настання події виключення із списків особового складу.
Відповідно до приєднаної до справи довідки від 10.12.2021 заявнику при виключенні зі особового складу Військової частини було нараховано 262.607,40грн. одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, 12.319,85грн. грошової компенсації за невикористану відпустку 2019р.
Окрім того, відповідно до цієї ж довідки склад, структура та розміри складових елементів грошового забезпечення заявника як військовослужбовця складав: оклад за посадою 4.930,00грн., оклад за званням 1.340,00грн., надбавка за вислугу років у розмірі 50% - 3.135,00грн., надбавка за особливості проходження служби у розмірі 78 % - 7.335,90грн., надбавка за таємність у розмірі 15% - 739,50грн., надбавка за класність у розмірі 5% - 1.725,50грн., а загалом 19.452,40грн.
За твердженням позову, вже після звільнення заявника з військової служби (а саме 11.11.2021р.) на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.06.2021р. у справі №520/5453/21 мала місце подія виплати грошового забезпечення військовослужбовця: 77.935,17грн. індексації грошового забезпечення військовослужбовця, що утворює склад протиправного діяння несвоєчасне проведення остаточного розрахунку із найманим працівником при звільненні з роботи та охоплюється змістом ст.117 Кодексу законів про працю.
На проміжок часу між календарною датою 21.06.2019р. та календарною датою 11.11.2021р. припадає 873 календарних дня (а саме: 193 календарних дня 2019р. + 366 календарних дня 2020р. + 314 календарних дня 2021р (зокрема, 9 днів червня 2019р., 31 день липня 2019р., 31 день серпня 2019р., 30 днів вересня 2019р., 31 день жовтня 2019р., 30 днів листопада 2019р., 31 день грудня 2019р., 31 день січня 2020р., 29 днів лютого 2020р., 31 день березня 2020р., 30 днів квітня 2020р., 31 день травня 2020р., 30 днів червня 2020р., 31 день липня 2020р., 31 день серпня 2020р., 30 днів вересня 2020р., 31 день жовтня 2020р., 30 днів листопада 2020р., 31 день грудня 2020р., 31 день січня 2021р., 28 днів лютого 2021р., 31 день березня 2021р., 30 днів квітня 2021р., 31 день травня 2021р., 30 днів червня 2021р., 31 день липня 2021р., 31 день серпня 2021р., 30 днів вересня 2021р., 31 день жовтня 2020р., 10 днів листопада 2020р. (01.11.2021р.-10.11.2021р. включно).
За поданими на вимогу суду обрахунками розміру грошового забезпечення заявника у якості військовослужбовця на два повних календарних місяці перед настанням події звільнення з військової служби (квітень 2019р. та травень 2019р.) припадає загалом 61 календарний день та усього 38.904,80грн. грошового забезпечення військовослужбовця, а відтак, середньоденне грошове забезпечення заявника у якості військовослужбовця станом на день звільнення з військової служби (з урахуванням двох попередніх повних календарних місяці до події звільнення) складає 637,78грн.
Стверджуючи про невідповідність закону владного управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації з приводу вирішення питання стосовно виплати компенсації середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при припиненні публічної служби, заявник ініціював даний спір.
Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.
Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.
У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, а право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.
Суспільні відносини з приводу проходження громадянином публічної військової служби унормовані, насамперед, приписами Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей".
Прогалини у нормативному регулюванні цих відносин можуть усуватись нормами Закону України "Про державну службу", Кодексу законів про працю, Закону України "Про оплату праці", Закону України "Про відпустки" тощо, але виключно в частині, котра не суперечить самій природі та суті публічної служби в органах місцевого самоврядування.
Оскільки спеціальними актами права з приводу проходження військової служби не передбачено ані порядку та умов проведення розрахунку із військовослужбовцем при звільненні, ані будь-яких застережень з цього приводу, то суд вважає за необхідне поширити на дані відносини дію положень ст.47 КЗпП України, де указано, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.
Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
У силу висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц, постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020р. у справі №821/1083/17, постанови Верховного Суду від 20.05.2020р. у справі №816/1640/17, постанови Верховного Суду від 16.07.2020р. у справі №812/1259/17, постанови Верховного Суду від 30.11.2020р. у справі №480/3105/19 компенсаційний характер запровадженого ст.117 КЗпП України заходу юридичної відповідальності вимагає застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності, що зумовлює необхідність урахування таких юридично факторів як: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, і у залежності від цих критеріїв допускає зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника.
Висновки перелічених судових актів за правилами ч.5 ст.242 КАС України мають пріоритет над висновками постанов Верховного Суду України та висновками раніше у часі прийнятих судових актів Верховного Суду, а відтак, усі доводи заявника з даного приводу слід визнати юридично неспроможними.
Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що подія несвоєчасного розрахунку при припиненні публічної служби має місце у спірних правовідносинах, позаяк звільнення припало на 21.06.2019р., а індексація грошового забезпечення військовослужбовця була виплачена за твердженням заявника 11.11.2021р.
У ході розгляду справи відповідачем ці обставини не спростовані і не заперечені, під сумнів не поставлені.
Отже, тривалість затримки у розрахунку складає - 873 дні/днів, оскільки календарний день отримання виплати (11.11.2021р.) не підлягає включенню до періоду існування невиконаного зобов`язання з виплати винагороди за службу.
Сума боргу (тобто недоплати) з винагороди за службу склала - 77.935,17грн.
Розмір виплаченого на дату звільнення грошового забезпечення заявника склав 274.927,25 грн.
Оскільки спеціальним законодавством не передбачено іншого саме для випадку обчислення середнього заробітку у цілях застосування ст.117 КЗпП України (на відміну від випадку виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу унаслідок незаконного звільнення), то саме норми згаданого акту законодавства підлягають поширенню на спірні правовідносини.
Пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати (затверджений постановою КМУ від 08.02.1995р. №100; далі за текстом Порядок обчислення №100) передбачена можливість обчислення середньоденної (годинної) заробітної плати як у спосіб ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), так і у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно з п.2 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (затверджено наказом Міністерства оборони України 07.06.2018р. №260 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам"; далі за текстом Порядок №260) грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років. До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія. До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту); допомоги.
Отже, за правовою природою усі платежі, поіменовані як винагороди і допомоги є одноразовими додатковими видами грошового забезпечення військовослужбовця.
Проте, таке визначення міститься у підзаконному акті права, у той час, коли ч.2 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" чітко установлено, що до складу грошового забезпечення у якості щомісячних додаткових видів грошового забезпечення входять винагороди, які мають постійний характер.
Тому пріоритет при розв`язанні даної колізії належить віддати нормі закону як акту права з вищою юридичною силою.
За правилами п.4 Порядку №260 грошове забезпечення військовослужбовців із числа осіб офіцерського складу, в тому числі слухачів (ад`юнктів, докторантів), рядового, сержантського та старшинського складу (крім військовослужбовців строкової служби), включає: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавку за вислугу років; підвищення посадового окладу під час проходження військової служби на території населених пунктів, яким надано статус гірських, та на острові Зміїний; надбавки за особливості проходження служби, за службу в Силах спеціальних операцій Збройних Сил, кваліфікацію, кваліфікаційну категорію, виконання функцій державного експерта з питань таємниць, роботу в умовах режимних обмежень, безперервний стаж на шифрувальній роботі, почесні та спортивні звання; доплати за науковий ступінь та за вчене звання; премію; морську винагороду, винагороди за стрибки з парашутом, за розшук, піднімання, розмінування та знешкодження вибухових предметів, тралення і знешкодження мін, за водолазні роботи та за бойове чергування; одноразові грошові допомоги після укладення першого контракту, для оздоровлення, для вирішення соціально-побутових питань, у разі звільнення з військової служби; інші виплати, які здійснюються відповідно до чинного законодавства України.
У силу п.7 Порядку №260 за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується, а розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.
Звідси слідує, що в алгоритмі обчислення розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця системи Міністерства оборони України бере участь така величина як календарний день місяця.
За правилами ст.117 Кодексу законів про працю України арифметична величина показника розміру грошової компенсації середньої заробітної плати за указаний вище період часу дорівнює 556.781,94грн. (як добуток арифметичної дії з множення показника середньоденного забезпечення - 637,78грн. «*» на показник тривалості затримки у проведенні остаточного розрахунку - 873 дні).
Співвідношення розміру виплаченого заявнику на дату звільнення з військової служби грошового забезпечення військовослужбовця до розміру боргу (недоплати) складає 28,35%, що при застосуванні до згаданої вище суми умовно обчисленого середнього заробітку призводить до отримання добутку у сумі 157.847,68грн.
У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 29.01.2020р. у справі №814/1460/16 адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності).
Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При цьому, суд зважає, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18) обов`язковою умовою визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень є доведеність факту порушення власних прав та інтересів приватної особи.
Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що у спірних правовідносинах владний суб`єкт не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України станом на дату звільнення заявника з публічної/військової служби.
Тому суду слід застосувати приписи ч.2 ст.9 КАС України, вийти за межі позову і визнати протиправним діяння (у розумінні вчиненого управлінського волевиявлення) органу публічної адміністрації з приводу непроведення із заявником повного остаточного розрахунку при звільненні з публічної/військової служби - у день звільнення з публічної/військової служби.
Проте, з огляду на запроваджений ст.8 Конституції України принцип верховенства права суд доходить до переконання про те, що згадана законодавцем у приписах ст.117 Кодексу законів про працю України міра юридичної відповідальності у вигляді компенсації середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні спрямована на/призначена для відновлення субєктивного права приватної особи - найманого робітника на своєчасне отримання винагороди за вже виконану роботу, а не на безпідставне збагачення людини безвідносно до реального виконання функції за наймом, а відтак не повинна перевищувати розміру боргу/недоплати, позаяк протилежне суперечить такій засаді правопорядку як справедливість.
До того ж суд вважає, що приписи ст.8 Конституції України виключають ймовірність легального отримання особою будь-яких безпідставних вигод у результаті вчинків, котрі охоплюються судовою доктриною «неприпустимості використання права на зло».
Тому керуючись засадами розумності, справедливості та пропорційності, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку у сумі несвоєчасно виплаченого боргу із грошового забезпечення військовослужбовця, тобто 77.935,17грн.
Суд також зважає, що за загальним правилом п.18 ч.1 ст.19, п.19 ч.1 ст.4 КАС України, п.1 ч.2 ст.24, п.2 ч.2 ст.24, ч.3 ч.2 ст.24 Митного кодексу України рішенням суб`єкта владних повноважень є письмовий акт, дією суб`єкта владних повноважень є вчинок з приводу реалізації управлінського повноваження, а бездіяльністю є ухилення від виконання обов`язку.
До того ж, управлінське волевиявлення владного суб`єкта (окрім перелічених вище форм) може втілюватись і у вигляді письмової відмови (листа) чи фактичної відмови, котрі за змістом, формою, способом реалізації повноваження не є рішенням чи дією, але здатні до створення перешкоди у реалізації публічного суб`єктивного права заявника-приватної особи.
У даному конкретному випадку органом публічної адміністрації було вчинено не відмову у виплаті середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні військовослужбовця (позаяк відповідна подія письмового звернення заявника до Військової частини та подія вчинення органом публічної адміністрації управлінського волевиявлення у формі відмови не доведена матеріалами справи), а відмова у проведенні повного остаточного розрахунку із заявником станом на 21.06.2019р.
З огляду на зміст ч.1 ст.2, ч.2 ст.9 та ч.4 ст.242 КАС України суду належить вийти за межі позову і застосувати спосіб захисту згідно з резолютивною частиною даного судового акту.
При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), надав оцінку усім юридично значимим факторам, доводам та обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; вичерпно реалізував усі юридичні механізми з`ясування об`єктивної істини.
Стосовно обов`язку органу публічної адміністрації провести виплату компенсації втрати частини доходів одночасно з виплатою боргу із заробітної плати/грошового забезпечення суд зазначає, що з урахуванням правових висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020р. у справі №815/1226/18 та постанови Верховного Суду від 30.07.2020р. у справі №461/5775/16-а положення ст.2 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у силу ч.5 ст.242 КАС України слід тлумачити як відсутність будь-яких правових перепон для цього.
За правилом ієрархічності інстанційності сформульований у тексті судового акту Верховного Суду у складі Великої Палати правовий висновок має пріоритет над правовими висновками усіх інших рішень Верховного Суду.
Задля уникнення дискримінації, суд вважає, що правила, процедури та механізми нарахування компенсації втрати частини доходу мають бути однаково застосовані до усіх однакових категорій громадян в однакових ситуаціях без виключення, а тому схожість правової природи відносин з виплати Державою в особі уповноважених суб`єктів права винагороди публічним службовцям за роботу/працю із відносинами із виплати Державою в особі терорганів системи ПФУ пенсій та обтяження Великою Палатою Верховного Суду тероргану системи ПФУ обов`язком нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходу одночасно із виплатою боргу із пенсії громадянину України, котрий постійно проживає на території іноземної держави, означає, що такий самий правовий режим захисту має бути надано і усім іншим громадянам України.
Відтак, факт отримання позивачем виплат за грошовим забезпеченням військовослужбовця (як регулярного щомісячного платежу) не у повному обсязі саме унаслідок вчинення протиправного волевиявлення владного суб`єкта (органу публічної адміністрації) зумовлює відсутність правових підстав для звільнення органу системи Міністерства оборони України від виконання обов`язку за ст.2 Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати безвідносно до події виплати боргу.
Тому позов підлягає задоволенню із застосуванням способу захисту, сформульованого у резолютивній частині даного судового акту.
Решта епізодів і вимог позову підлягають відхиленню у зв`язку із недоведеністю належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами та відсутністю порушеного суб`єктивного права (ущемленого публічного інтересу).
Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
вирішив:
Позов - задовольнити частково.
Вийти за межі позову.
Визнати протиправним діяння Військової частини НОМЕР_1 з приводу непроведення з ОСОБА_1 повного остаточного розрахунку при звільненні з військової служби 21.06.2021р.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ; місцезнаходження АДРЕСА_1 ) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 ; зареєстрована адреса місця проживання АДРЕСА_2 ) 77935 (сімдесят сім тисяч дев`ятсот тридцять п`ять) грн. 17 коп. середнього заробітку за час затримки повного остаточного розрахунку при звільненні з військової служби за період 21.06.20219р.-10.11.2021р. із виплатою компенсації втрати частини доходу.
Позов у решті вимог - залишити без задоволення.
Роз`яснити, що судове рішення буде виготовлено у повному обсязі у порядку ч. 3 ст. 243 КАС України; набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Суддя Сліденко А.В.