Справа № 300/1163/21
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2021-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 рокуЛьвівСправа № 300/1163/21 пров. № А/857/13216/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Коваля Р.Й., Святецького В.В.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ,

на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року (суддя Остап`юк С.В., час ухвалення не зазначено, місце ухвалення м.Івано-Франківськ, дата складення повного тексту не зазначено),

в адміністративній справі №300/1163/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ,

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У березні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: 1) визнати протиправними дії відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні з військової служби та стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а саме невиплату у день звільнення індексації грошового забезпечення; 2) стягнути з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення) за період із 29.03.2019 по день фактичної виплати заборгованості індексації грошового забезпечення 17.12.2020 терміном 629 днів із розрахунку 352,90 грн. в день у сумі 221974,10 грн. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримується з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ від 15.01.2004 №44.

Відповідач позовних вимог не визнав, подавши до суду першої інстанції відзив на позовну заяву. Просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.06.2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні в розмірі 25058 гривень. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Провадження в частині вимог про визнання протиправними дій щодо не проведення повного розрахунку при звільненні з військової служби, а саме невиплати у день звільнення індексації грошового забезпечення закрито, на підставі п.4 ч.1 ст.238 КАС України.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим до чинного законодавства та таким, що підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що предметом спору в даній справі є стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати розрахунку при звільненні. При цьому, ні ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу», ні іншими нормативно-правовими актами не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Отже, слід дійти висновку, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним. Тому слід прийти до висновку, що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у нездійсненні нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 29.03.2019 року по 17.12.2020 року є необґрунтованими. Крім того зазначає скаржник, що позивач зробив неправильний розрахунок, а суд першої інстанції хоч і зменшив суму середньомісячного втраченого заробітку, не врахував позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц. При вирішенні даного питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Враховуючи очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача військова частина дійшла висновку про те, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований у меншому розмірі. Крім того зазначає апелянт, що відповідачем було подано до суду клопотання про залишення заяви без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, зокрема, індексацію грошового забезпечення по судовій справі №300/2224/20 позивачу було перераховано військовою частиною НОМЕР_1 17 грудня 2020 року, а з даним позовом позивач звернувся тільки 25 березня 2021 року тобто із пропущеними термінами звернення до суду, який складає в даній категорій справ 1 (один) місяць. Крайньою датою звернення до суду за захистом своїх прав та свобод ОСОБА_1 є дата 17 січня 2021 року.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 09.06.2021 року, а також залишити без задоволення позовну заяву.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід задоволити частково, з урахуванням наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по строковій частині) за №72 від 28.03.2019 позивача 29.03.2019 виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та усіх видів забезпечення (а.с. 11).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.11.2020 року (справа №300/2224/20), яке набрало законної сили 15.12.2020 (http://reestr.court.gov.ua/Review/92830237), частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 .. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.04.2016 року по 28.02.2018 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.04.2016 року по 28.02.2018 року (а.с. 15-23).

Згідно відповіді військової частини НОМЕР_1 від 10.03.2021 №350/484/1/408, адресованої ОСОБА_1 на його заяву від 01.02.2021, індексація грошового забезпечення згідно рішення суду №300/2224/20 від 12.11.2020 була виплачена позивачу 17.12.2020 в розмірі 4431,54 грн. (а.с. 12,14).

Позивач вважаючи, що відповідач протиправно несвоєчасно провів розрахунок при звільненні, звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що затримка остаточного розрахунку з позивачем відбулася з моменту звільнення з 29.03.2019 по день фактичної виплати 17.12.2021, а тому позивач має право на компенсацію грошового забезпечення за час затримки при звільненні. При цьому суд дійшов висновку про відповідність суми 25058 грн. принципам розумності, справедливості та пропорційності встановлених заходів відповідальності, які слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та рішенню суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду враховує наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У розглядуваних правовідносинах колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати компенсації за невикористані дні відпустки) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування положень статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постановах від 01.03.2018 року у справі №806/1899/17 та від 31.05.2018 року у справі №823/1023/16.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 06.02.2020р. (справа №806/305/17).

Крім цього, у постанові від 15.09.2015р. (справа №21-1765а15) Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012р. №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів зазначає, що відповідно ч.2 ст.116 КЗпП України відповідач зобов`язаний був виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у повному обсязі у день звільнення 29.03.2019, проте виконав свій обов`язок лише 17.12.2020. Таким чином, оскільки працівникові не виплачена належна йому у день звільнення індексація грошового забезпечення, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку є правомірними.

Стягнення такого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме: - факту невиплати належних працівникові сум при звільненні; - факту проведення з працівником остаточного розрахунку.

Матеріалами розглядуваної справи підтверджується, що станом на час пред`явлення до суду цього адміністративного позову та станом на час винесення рішення суду першої інстанції від 09.06.2021 року із позивачем проведено остаточний розрахунок, зокрема, на виконання рішення суду у справі №300/2224/20 відповідач виплатив позивачу 17.12.2020 року індексацію грошового забезпечення у сумі 4431,54 грн. (а.с. 14, 47).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення) за період із 29.03.2019 по день фактичної виплати заборгованості індексації грошового забезпечення 17.12.2020, та необхідність задоволення у цій частині позовних вимог.

Щодо розрахунку суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати колегія суддів враховує наступне.

Згідно зі ст.27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати №100 від 08.02.1995 року (далі постанова №100).

Відповідно до п.2 цієї постанови, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно п.5 цього ж Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 цього ж Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Оскільки позивача звільнено з військової служби 29.03.2019, а виплата індексації грошового забезпечення за період з 01.04.2016 по 28.02.2018 здійснена лише 17.12.2020, строк затримки розрахунку складає - 629 календарних днів (з 29.03.2019 по 17.12.2020).

Згідно відомостей, що наведені у листі Військової частини НОМЕР_1 від 10.03.2021 №350/484/1/408, розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні два місяці перед звільненням складав: січень 2019 року 8864,02 грн., лютий 2019 року 12310,49 грн. (а.с. 14).

Таким чином встановлено, що розмір грошового забезпечення позивача за останні два місяці перед звільнення сукупно становив 21174,51 грн..

Середньоденне грошове забезпечення становить 358,89 грн. (21174,51 грн/59 днів). При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 225741,81 грн. (358,89 * 629), що значно перевищує розмір невчасно виплачених сум (4431,54 грн.).

Отже, суд вважає за необхідне застосування до даних правовідносин принцип справедливості та співмірності, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі №806/345/16, від 18 липня 2018 року у справі №825/325/16, від 04.04.2018 року у справі №524/1714/16-а.

Зокрема, істотність частки суми індексації грошового забезпечення в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 4431,54 грн./ 225741,81 грн. (сума індексації грошового забезпечення/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,0196.

Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 358,89 грн. (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 0,0196 х 629 (днів затримки розрахунку) = 4424,54 гривень.

Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, колегія суддів вважає, що сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу, а саме, середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення) за період із 29.03.2019 по день фактичної виплати заборгованості індексації грошового забезпечення 17.12.2020, становить 4424,54 гривень.

Проте, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, розраховуючи суму, виходячи з принципу пропорційності, яка підлягає стягненню з відповідача на його користь у розмірі 25058 гривень середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 29.03.2019 до 17.12.2020.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального права та процесуального права, однак із помилковим визначенням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача, застосовуючи до даних правовідносин принцип справедливості та співмірності, а тому оскаржене рішення суду першої інстанції підлягає зміні, що частково підтверджує доводи апеляційної скарги.

Відносно доводів апеляційної скарги про пропущення позивачем місячного строку звернення до суду, що встановлений ч.5 ст.122 КАС України, то такі колегію суддів відхиляються з урахуванням того, що матеріали справи не містять доказів і відповідач таких суду не надав, що позивач дізнався чи міг дізнатися про порушене право раніше, аніж із відповіді Військової частини НОМЕР_1 від 10.03.2021 №350/484/1/408 на заяву позивача від 01.02.2021 (а.с. 12, 14).

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задоволити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року в адміністративній справі №300/1163/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії змінити, а саме, в абзаці другому резолютивної частини цього рішення суду формулювання "в розмірі 25058 (двадцять п`ять тисяч п`ятдесят вісім) гривень" змінити на формулювання "в розмірі 4424,54 грн.".

У решта частині рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 червня 2021 року в адміністративній справі №300/1163/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Р. Й. Коваль
В. В. Святецький