Справа № 500/4719/21
Суддя: Подлісна Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/4719/21

20 грудня 2021 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючої судді Подлісної І.М.

за участю:

секретаря судового засідання Паряк Тетяни Дмитрівни

представника позивача Кузьміна Є.В.

представника відповідача Фреяк О.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в лютому 2015 року пенсіонер ОСОБА_2 був зареєстрований в якості внутрішньо переміщеної особи (ВПО) на території с. Біще Бережанського району Тернопільської області.

Після реєстрації в якості ВПО (з лютого 2015 року) приблизно до квітня 2015 року, батько позивача отримував пенсійні виплати, але у зв`язку із проведенням бойових дій, а додатково - у зв`язку із хворобою, пенсіонер ОСОБА_2 не зміг виїхати на територію держави Україна за місцем реєстрації в якості ВПО - до Бережанського району Тернопільської області. Приблизно із квітня 2015 року пенсійні виплати на адресу пенсіонера ОСОБА_2 з боку відповідача було припинено.

Таким чином приблизно із квітня 2015 року, до моменту своєї смерті - до ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсіонер ОСОБА_2 не отримував жодних пенсійних виплат.

Після смерті батька, у встановлений законом термін та порядку, позивач ОСОБА_1 , яка є донькою померлого, звернулася до приватного нотаріусу у місті Харкові, та за результатами такого звернення, після перевірки родинних відносин, нотаріусом була відкрита спадкова справа.

Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Скиба Т.В. звернулася до відповідача із письмовим запитом, за результатами такого звернення було отримало письмову відповідь, у якій зазначено що недоотримані суми пенсії ОСОБА_2 відсутні, у зв`язку із її виплатою у повному обсязі. Тобто, із наданої відповіді померлий ОСОБА_2 не мав заборгованості по пенсійним виплатам, до моменту його смерті.

Позивач із відмовою пенсійного органу не згідна, а тому звернулася до суду із даним позовом.

Ухвалою від 06.08.2021 судом прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) судом вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Відповідачу надано п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду із відповідними письмовими доказами 19.08.2021. У відзиві відповідач не погоджується з позовними вимогами та доводами, викладеними в адміністративному позові, та в обґрунтування своїх заперечень зазначає наступне.

ОСОБА_2 , який є батьком позивачки, ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебував на обліку в Бережанському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Тернопільської області як внутрішньо переміщена особа з 01.07.2014 по 30.04.2016. Пенсійні виплати нараховувались і виплачувались ОСОБА_2 через AT «Ощадбанк» 9 числа щомісяця з 01.03.2015 по 30.04.2016.

Згідно листа Управління соціального захисту населення Бережанської районної державної адміністрації від 11.04.2016 №1173/01-03 комісія для проведення перевірки відомостей про фактичне місце проживання осіб, які переміщуються з тимчасово окупованих територій України або району проведення антитерористичної операції, не підтвердила факт перебування ОСОБА_2 за вказаним місцем проживання, а саме с. Біще Бережанського району Тернопільської області.

Таким чином, виплату пенсії ОСОБА_2 припинено з 01.05.2016 (особливість « 93» - переселенець не зареєстрований).

Отже, батько позивача - ОСОБА_2 не перебував на обліку в територіальних підрозділах Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області з 01.05.2016. З цього моменту із заявою щодо взяття на облік та поновлення виплати пенсії не звертався. За ОСОБА_2 не обліковується невиплачена сума пенсійних виплат.

Позивачем не надано жодних доказів, які би свідчили про факт перебування ОСОБА_2 на обліку як тимчасово переміщеної особи з 01.05.2016, а тому відповідач просив в задоволенні позову відмовити.

26.08.2021 до Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача, відповідно до якої вказано на безпідставність та необґрунтованість відзиву відповідача, оскільки зазначені в ньому відомості не відповідають дійсності.

Ухвалою суду від 20.09.2021 ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання та призначено судове засідання на 02.11.2021 о 10:15 год.

02 листопада 2021 року секретарем судового засідання складено довідку про те, що судове засідання по адміністративній справі № 500/4719/21 не проводилося, у зв`язку із перебуванням головуючої судді на лікарняному. Наступне судове засідання призначено на 29.11.2021 о 10:30 год.

Ухвалою суду від 22.11.2021 в даній справі призначено судове засідання на 29.11.2021 в режимі відеоконференції через систему "EasyCon".

Ухвалою суду від 29.11.2021, постановленою в судовому засіданні, без виходу до нарадчої кімнати, згідно ч.7, 8 ст.243 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) оголошено перерву до 20.12.2021 о 11:00 год. для підготовки до надання нових пояснень по справі.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з мотивів викладених у позові та відповіді на відзив.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог та просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на відзив на позовну заяву.

Суд, заслухавши сторін, розглянувши адміністративну справу, вивчивши зміст відзиву на позов і відповіді на відзив, дослідивши і оцінивши зібрані по справі докази, в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території міста Кадіївка (колишня назва Стаханов), що є зоною проведення операції об`єднаних сил (далі за текстом ООС), а раніше була зоною проведення анти терористичної операції - (АТО) помер батько позивача - ОСОБА_2 .

Задля встановлення факту смерті та отримання свідоцтва про смерть зразка держава Україна (копія додана до позову), позивач ОСОБА_1 за допомогою представника, звернулася до суду та за результатами такого звернення було ухвалено судове рішення, яким батько позивача - ОСОБА_2 був визнаний померлим (справа № 642/1036/21 від 19.02.2021 - на момент звернення до суду із даною позовною заявою, рішення набрало законної сили)

Померлий батько позивача - ОСОБА_2 , був пенсіонером на момент смерті (станом на 14 лютого 2021 року), так й на момент початку проведення АТО -2014 рік (на той час батько позивача пенсійні виплати отримував за місцем реєстрації - у місті Кадіївка (місто Стаханов) Луганської області, пенсію батько позивача оформив та почав отримувати ще до початку проведення АТО та окупації Донбасу.

Після початку проведення АТО на території міста, та припинення роботи державних установ, у тому числі органів ПФУ приблизно із середини 2014 року, пенсійні виплати на адресу пенсіонера ОСОБА_2 з боку ПФУ було припинено, у зв`язку із окупацією території міста Стаханов (на даний час Кадіївка) Луганської області. У зв`язку із тим, що українська влада у місті Стаханов та на частині Луганської області була втрачена, пенсіонер ОСОБА_2 не зміг отримувати пенсійні виплати за місцем реєстрації - у місті Стаханов (на даний час Кадіївка) Луганської області;

В лютому 2015 року пенсіонер ОСОБА_2 був зареєстрований в якості внутрішньо переміщеної особи (ВПО) на території с. Біще Бережанського району Тернопільської області.

Після реєстрації в якості ВПО (з лютого 2015 року) приблизно до квітня 2015 року, батько позивача отримував пенсійні виплати, але у зв`язку із проведенням бойових дій та черех хворобу, пенсіонер ОСОБА_2 не зміг виїхати на територію держави Україна за місцем реєстрації в якості ВПО - до Бережанського району Тернопільської області. Приблизно із квітня 2015 року пенсійні виплати на адресу пенсіонера ОСОБА_2 з боку відповідача було припинено.

Таким чином приблизно із квітня 2015 року, до моменту своєї смерті - до ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсіонер ОСОБА_2 не отримував жодних пенсійних виплат.

Після смерті батька, у встановлений законом термін та порядку, позивач ОСОБА_1 , яка є донькою померлого, звернулася до приватного нотаріусу у місті Харкові, та за результатами такого звернення, після перевірки родинних відносин, нотаріусом була відкрита спадкова справа .

Тоді ж в травні 2021 року, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Скиба Т.В., звернулася до відповідача із письмовим запитом. За результатами такого звернення було отримало письмову відповідь, у якій зазначено, що недоотримані суми пенсії ОСОБА_2 відсутні у зв`язку із її виплатою у повному обсязі. Тобто згідно із наданої відповіді померлий ОСОБА_2 не мав заборгованості по пенсійним виплатам, до моменту його смерті.

Не погодившись із відмовою пенсійного органу позивач звернулася до суду із даним позовом за захистом своїх прав.

Визначаючись щодо спірних правовідносин, що виникли між сторонами, суд виходив з наступного.

Так згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг передбачено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-VI (далі - Закон № 1058).

Відповідно ст. 5 Закону № 1058 цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.

22 листопада 2014 року набрав чинності Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII) який згідно його преамбули відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо перемішених осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 1 Закону № 1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» встановлено, що призначення та продовження виплати довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 (Офіційний вісник України, 2014 р., № 81, ст. 2296; 2015 р., № 70, ст. 2312). Призначення, відновлення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) (далі - пенсії) внутрішньо переміщеним особам, у тому числі особам, які відмовились відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на території, де органи державної влади здійснюють свої повноваження (далі - внутрішньо переміщені особи), здійснюються територіальними органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей, що містяться в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб.

Згідно з п. 6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 1 жовтня 2014 року (в редакції Постанови КМУ № 352 від 08.06.2016) (далі Порядок № 509), довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" та абзацом шостим цього пункту.

Положеннями ст.8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Підстави для припинення виплати пенсії визначені ч.І ст.49 Закону України "Про загальне обов`язкове державне пенсійне страхування", якою передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом. Підстави для припинення нарахування пенсії законом не передбачені; пенсія або виплачується, або ні, з наведених на то підстав, але пенсійні виплати не можуть бути припинені в нарахуванні, так як цього не передбачено положеннями діючого законодавства.

Таким чином суд вважає, що в діях відповідача є наявність вини, яка полягає у не проведенні нарахування пенсійних виплат на адресу пенсіонера ОСОБА_2 за період, з моменту припинення виплати пенсії на його адресу - приблизно із квітня 2015 року, до моменту смерті пенсіонера - до лютого 2021 року.

Суми пенсії, які не були нараховані померлому ОСОБА_2 з вини пенсійних органів є його власністю, та в силу наведених вище положень Цивільного кодексу України та Законів України "Про пенсійне забезпечення", "Про загальне обов`язкове державне пенсійне страхування", вказані суми повинні входити до складу його спадщини.

Так, статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1227 ЦК України визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності входять до складу спадщини.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07.10.2009 року №25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами, (до речі в нашому випадку пенсіонер ОСОБА_2 проживав на окупованій території України - за місцем реєстрації, а не за її межами)

У рішенні по справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внёски до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23.02.2006 року №3477- IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов`язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території.

Правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Відповідно до частини І статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, відповідають дійсним обставинам та матеріалам справи, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, належним чином не заперечені відповідачем, а тому підлягають до задоволення в повному обсязі.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю. Визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо припинення нарахування пенсії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з квітня 2016 року до лютого 2021 року включно протиправними.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області провести нарахування пенсії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з квітня 2015 року до лютого 2021 року включно та направити приватному нотаріусу Скиба Т.В. відомості щодо розміру нарахованої пенсії із врахуванням індексації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з квітня 2016 року до лютого 2021 року включно.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 28 грудня 2021 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач:

- Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження/місце проживання: Майдан Волі, 3,м. Тернопіль,46001 код ЄДРПОУ/РНОКПП 14035769).

Головуючий суддя Подлісна І.М.