Справа № 380/2696/21
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2021-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/2696/21 пров. № А/857/20296/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,

з участю секретаря судового засідання Михальської М. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 380/2696/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Окружного адміністративного суду міста Києва про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання до вчинення дій,-

суддя в 1-й інстанції Сподарик Н. І.,

час ухвалення рішення 12.10.2021 року,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 18.10.2021 року,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Окружного адміністративного суду міста Києва, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Окружного адміністративного суду міста Києва щодо відмови у видачі наказу про скасування наказу Окружного адміністративного суду міста Києва №227/К від 06 вересня 2010 року про його відрахування з 06 вересня 2010 року зі штату Окружного адміністративного суду м. Києва із займаної посади Голови суду та щодо відмови у видачі наказу про його зарахування до штату цього суду; визнати протиправним та скасувати наказ Окружного адміністративного суду міста Києва №227/К від 06 вересня 2010 року про його відрахування з 06 вересня 2010 року зі штату Окружного адміністративного суду м. Києва із займаної посади Голови суду; зобов`язати Окружний адміністративний суд міста Києва видати наказ, яким зарахувати його до складу суддів Окружного адміністративного суду міста Києва; зобов`язати Окружний адміністративний суд міста Києва видати наказ, яким зарахувати йому до стажу роботи на посаді судді Окружного адміністративного суду м. Києва час у зв`язку з незаконним усуненням його від професійної діяльності судді (фактично часом вимушеного прогулу) з дня незаконного звільнення з 06 вересня 2010 року по день видання наказу про його зарахування на посаду судді (зарахування до штату) Окружного адміністративного суду міста Києва; зобов`язати Окружний адміністративний суд міста Києва видати наказ, яким нарахувати та виплатити йому суддівську винагороду (заробітну плату) за весь час незаконного усунення його від професійної діяльності судді (фактично час вимушеного прогулу), тобто з 06 вересня 2010 року по день скасування наказу Окружного адміністративного суду міста Києва №227/К від 06 вересня 2010 року про його відрахування з урахуванням належних доплат та надбавок; звернути рішення суду до негайного виконання на підставі п.3 ч.1 ст.371 КАС України; зобов`язати Окружний адміністративний суд міста Києва у п`ятиденний строк подати до суду звіт про виконання судового рішення, початок якого рахувати з наступного дня після одержання ним копій рішення суду на підставі ч.1 ст.382 КАС України; стягнути витрати на надання професійної правничої допомоги.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не забезпечив досягнення завдання адміністративного судочинства в частині своєчасного вирішення судом спору та ефективного захисту прав, свобод та інтересів, допустив порушення засад верховенства права та офіційного з`ясування всіх обставин у справі. Зазначив, що він de jure є суддею Окружного адміністративного суду м. Києва з огляду на те, що обраний безстроково суддею Окружного адміністративного суду міста Києва постановою Верховної Ради України від 16 березня 2006 року №3565-IV, яка є чинною та продовжує свою дію з огляду на скасування Рішення №344/0/15-10, Рішення №345/0/15-10 та Постанови №2316-VI у частині звільнення його з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва у зв`язку з порушенням присяги судді; відсутні будь-які чинні (не скасовані в судовому порядку) рішення будь-яких органів державної влади щодо його звільнення; відсутнє рішення Вищої ради правосуддя, прийняте у порядку, встановленому Законом України «Про Вищу раду правосуддя», про його звільнення з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України; на засідання Вищої ради правосуддя 26 січня 2021 року з розгляду матеріалів щодо наявності підстав для звільнення ОСОБА_1 з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва, його було запрошено саме в статусі судді; за ним збережене право на відставку в порядку ст.116 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Згідно зі ст.112 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України. Рішення про звільнення судді з посади ухвалює Вища рада правосуддя у порядку, встановленому Законом України «Про Вищу раду правосуддя». За відсутності рішення ВРП про його звільнення, він не є та не може вважатися звільненим з посади Окружного адміністративного суду м. Києва. В оскаржуваному рішенні суд зазначив про його право на звернення до Верховного Суду із заявою про встановлення способу і порядку виконання судового рішення, проте апелянт вважає, що таке покликання суду є помилковим, не відповідає обставинам справи і змісту ухваленого Верховним Судом рішення, адже постановою від 31 травня 2018 року Велика Палата Верховного Суду лише передала на повторний розгляд ВРП вирішення питання щодо наявності підстав для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності. Рішення Верховного Суду в цій частині виконано в повному обсязі Вищою радою правосуддя 26 січня 2021 року шляхом прийняття акту «Про відмову у звільненні ОСОБА_2 з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва». Відтак, по-перше, відсутні обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення Великої Палати Верховного Суду або роблять його неможливим; по-друге, означене рішення повністю виконане. Відмовляючи в задоволенні позову, суд помилково погодився із відповідачем, що наявність лише судового рішення, яким скасовано постанову Верховної ради України про звільнення судді із займаної посади, не є достатньою підставою для прийняття у зв`язку з цим головою суду рішення про поновлення судді на посаді та зарахування його до штату, оскільки прийняття такого рішення виходить за межі повноважень голови суду визначених Законом України «Про судоустрій і статус суддів». Суд першої інстанції жодним чином не спростував твердження, що таким актом є Постанова ВР від 16 березня 2006 року №3565-ІУ «Про обрання суддів», не обгрунтував можливості відповідача на підставі означеної постанови видати наказ про зарахування його до штату суддів Окружного адміністративного суду м. Києва. Крім того, визнання незаконними та скасування рішення ВРЮ від 17 травня 2010 року №344/0/15- I, №7345/0/15-10 та постанови ВРУ від 03 червня 2010 року №2316-УІ не породжує жодних правових наслідків, саме з моменту їх прийняття, а не з моменту прийняття судового рішення. Однак у цій справі рішення ВРЮ від 17 травня 2010 року №344/0/15-10; №345/0/15-10 та постанова ВРУ від 03 червня 2010 року №2316-УІ визнанні незаконними та скасовані. Відтак скасування акту суб`єкта владних повноважень як способу захисту порушеного права позивача застосовується тоді, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акту. Разом з тим, покликається, що його порушене право не було поновлене, оскільки внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, останній утримався від прийняття будь-яких рішень та вчинення дій, спрямованих на реальне відновлення його порушеного права, зокрема: щодо видачі наказу про скасування наказу Окружного адміністративного суду міста Києва №227/К від 06 вересня 2010 року та похідних від цього вимог, що забезпечило б дотримання гарантованого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод принципу ефективного захисту порушеного права. Згідно з частиною третьою статті 122 «Про судоустрій і статус суддів» повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді. Таким чином, з огляду на визнання незаконною та скасування постанови Верховної Ради України від 03.06.2010 №2316-VI, тобто визнання в судовому порядку відсутності будь-яких юридичних наслідків вказаної постанови з моменту її прийняття, слідує, що його повноваження як судді Окружного адміністративного суду міста Києва de jure не припинилися. Львівський окружний адміністративний суд у оскаржуваному рішенні навів ряд норм, що регулюють порядок призначення судді на посаду станом на цей час, що дає підстави стверджувати, що, на переконання суду першої інстанції, має бути виданий новий акт про повторне призначення позивача, що не передбачене жодною правовою нормою. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що питання про поновлення позивача на посаді має бути вирішене у спосіб, встановлений чинним законодавством на час розгляду справи, Вищою радою правосуддя, як єдиним компетентним органом приймати рішення щодо призначення суддів на посадах, оскільки за відсутності спеціально передбаченого механізму поновлення судді на посаді саме Вища рада правосуддя має його визначити. Крім того, апелянт зазначив, що виходячи за межі предмету доказування у цьому спорі, суд першої інстанції вдався до надмірного аналізу раніше постановлених щодо нього судових рішень (Вищого адміністративного суду України, Великої Палати Верховного Суду, Європейського суду з прав людини) та досліджував обставини, які не мають жодного значення для вирішення спору (зокрема, щодо його дій, які кваліфікувалися ВРЮ як порушення присяги). Аналізуючи означені судові рішення, суд першої інстанції неправильно тлумачив їх та дійшов помилкового висновку, що позивач не є суддею, оскільки постанова Вищого адміністративного суду України від 07 грудня 2017 року та постанова Великої Палати Верховного Суду від 31 травня 2018 року не містили приписів щодо його поновлення в посаді судді Окружного адміністративного суду міста Києва. Також покликався на те, що суд першої інстанції не надав правової оцінки його легітимним очікуванням, що після встановлення незаконності його звільнення як наслідку судової тяганини тривалістю в 11 років позивач отримає ефективний судовий захист та de facto зможе здійснювати свою професійну діяльність як суддя. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому містяться доводи, якими відповідач заперечував позов у суді першої інстанції, та зазначає, що суд першої інстанції прийняв законне рішення, яким відмовив у задоволенні позову, правомірно застосовуючи наступні положення діючого законодавства, оскільки на момент його звернення з відповідною заявою відсутній акт уповноваженого органу про призначення ОСОБА_1 на посаду судді, що виключає можливість реалізації головою суду повноважень, закріплених пунктом 4 частини першої статті 24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Крім того, додатково зазначено, що текст рішення Вищої ради правосуддя від 26 січня 2021 року № 116/0/15-21 не містить вказівок на поновлення ОСОБА_1 та його призначення у визначеному законом порядку. Також вважає, що до судді не може бути застосована процедура поновлення на посаді у розумінні частини першої статті 235 КЗпП України. Водночас, а ні Конституцією України, а ні Законом № 1402, так само, як іншими нормативними актами не встановлено порядку поновлення судді на посаді внаслідок скасування рішення про його звільнення. Отже, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що поновлення права судді на здійснення професійної діяльності, порушеного внаслідок незаконного звільнення з посади судді, визнаного таким національними чи міжнародними судовими установами, можливо виключно шляхом або прийняття Президентом України акту про призначення судді на посаду, або іншого вирішення питання Вишою радою правосуддя, що буде підставою для видачі головою суду відповідного наказу про зарахування (включення, відновлення) судді до штату суду. Вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що голова суду дійсно має повноваження видавати наказ про зарахування судді до штату суду, але тільки за умови, коли є наявним відповідний передбачений законом акт про призначення судді на посаду. Вважає, що суд першої інстанції також правильно зазначив, що до повноважень ОАСК не входить перевірка відповідності особи, яка підлягає зарахуванню до штату суду як суддя, встановленим вимогам, оскільки таку перевірку має бути здійснено відповідними органами та видано акт про призначення судді. Аналіз правових норм, що регулюють спірні правовідносини, та обставин справи дають підстави для висновку, що питання про поновлення позивача на посаді має бути вирішене у спосіб, встановлений чинним законодавством на час розгляду справи, Вищою радою правосуддя, як єдиним компетентним органом приймати рішення щодо призначення суддів на посадах, оскільки за відсутності спеціально передбаченого механізму поновлення судді на посаді саме Вища рада правосуддя має його визначити. Зауважує, що позивач не позбавлений права звернутися до Верховного Суду із заявою про встановлення способу та порядку виконання судового рішення у справі № 800/305/17, а також перегляду справи за нововиявленими обставинами (враховуючи рішення Вищої ради правосуддя від 26 січня 2021 року № 116/0/15-21 «Про відмову у звільненні ОСОБА_1 з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва»). Водночас, думка Позивача про те, що після скасування постанови Верховної Ради України «Про звільнення суддів» від 03 червня 2010 року №2316-УІ у частині звільнення ОСОБА_1 з посади судді ОАСК у зв`язку з порушенням присяги судді, автоматично відновлена дія постанови Верховної Ради України «Про обрання суддів» від 16 березня 2006 року №3565-ІУ, якою позивача обрано на посаду судді ОАСК, є помилковою, оскільки питання про призначення Позивача на посаду має бути вирішене у спосіб, встановлений чинним законодавством на час розгляду справи, тобто Вищою радою правосуддя, як єдиним компетентним органом приймати рішення щодо призначення суддів на посади. За відсутності спеціально передбаченого Законом механізму поновлення судді на посаді саме Вища рада правосуддя має його визначити. Тому звертає увагу суду, що Позивач помилково зазначає про допущення Відповідачем протиправної бездіяльності, оскільки, як вбачається з описової частини, ОАСК надавав Позивачу відповіді на його заяви щодо відновлення у штаті суду на посаді судді, в яких відмовляв вчинити відповідні дії з підстав відсутності для цього правових підстав, тож фактично бездіяльності не допускав, як і правильно зазначив суд першої інстанції. Крім того зазначив, що фактично звільнення Позивача з посади судді ОАСК відбулось внаслідок незаконних рішень органів, уповноважених на момент звільнення Позивача, звільняти суддів з посад, а саме: Вищої ради юстиції та Верховної Ради України, але аж ніяк не з вини ОАСК, тож Відповідач у даному випадку не може та не повинен нести відповідальність, у тому числі матеріальну, за незаконні рішення інших суб`єктів владних повноважень в силу статті 56 Конституції України, статті 1173 Цивільного кодексу України. Тож, оскільки причиною незаконного звільнення Позивача стало прийняття Вищою радою юстиції та Верховною радою України незаконних рішень відносно Позивача, які скасовані в судовому порядку, то будь-які матеріальні збитки, понесені Позивачем внаслідок реалізації таких рішень мають відшкодовуватися за рахунок держави, а не за рахунок ОАСК. Вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду - без змін.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року закрито провадження в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу Окружного адміністративного суду міста Києва №227/К від 06 вересня 2010 року про відрахування ОСОБА_1 з 06 вересня 2010 року зі штату Окружного адміністративного суду м. Києва із займаної посади Голови суду, яка постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року змінена в частині підстав та мотивів закриття провадження в частині позовних вимог.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2021 року витребувано з Львівського окружного адміністративного суду матеріали справи № 380/2696/21.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року про закриття провадження в частині позовних вимог у цій справі.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року у цій справі.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року призначено справу №380/2696/21 до апеляційного розгляду у судовому засіданні на 22 грудня 2021 року о 11:00 у залі судових засідань № 3 Восьмого апеляційного адміністративного суду (вул. Саксаганського, 13, м. Львів).

15 грудня 2021 року на адресу Восьмого апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання від Окружного адміністративного суду міста Києва про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у Окружному адміністративному суді міста Києва.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2021 року клопотання Окружного адміністративного суду м. Києва про участь їхнього представника у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено. Розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року та ухвалу від 13 вересня 2021 року про закриття провадження в частині позовних вимог у справі № 380/2696/21 вирішено провести у режимі відеоконференції. Доручено Окружному адміністративному суду м. Києва (01051, м.Київ, вул.Петра Болбочана, буд.8, корп.1) забезпечити 22 грудня 2021 року о 11:00 год. проведення засідання в режимі відеоконференції.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача Кулинич М.-М. А. у судовому засіданні підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважають висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Представники відповідача Кравець А. О. та Григорович Н. В. у судовому засіданні в режимі відеоконференції не погодилися з доводами апеляційної скарги. В ході судового розгляду вийшли з режиму відеоконференції та негайно не повідомили суд про причини, тому суд вважав можливим продовжувати проведення розгляду справи без їх участі за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, оскільки останні належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, висловили своє відношення до апеляційної скарги, подали відзив на апеляційну скаргу, в якому висловили свої заперечення, явка їх в суд не була визнана обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення позивача і представника позивача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 у червні 1990 року сесією Львівської обласної ради обраний суддею Личаківського районного суду міста Львова. Постановою Верховної Ради України від 6 квітня 2000 року № 1617-ІІІ обраний суддею цього суду безстроково. Указом Президента України від 25 січня 2001 року № 52/2001 переведений на посаду судді Франківського районного суду міста Львова. Постановою Верховної Ради України від 22 березня 2001 року № 2335-ІІІ обраний суддею арбітражного (господарського) суду міста Києва. Постановою Верховної Ради України від 16 березня 2006 року №3565-ІV обраний безстроково суддею окружного адміністративного суду міста Києва, Указом Президента України від 9 червня 2006 року № 501/2006 призначений головою цього суду.

17 травня 2010 року Вищою радою юстиції ухвалені рішення «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді окружного адміністративного суду міста Києва за порушення присяги» № 344/0/15-10 та № 345/0/15-10 (далі Рішення № 344/0/15-10, Рішення № 345/0/15-10).

21 травня 2010 року за вихідним №17/0/12-10 до Верховної Ради України надіслано подання Вищої ради юстиції про звільнення судді ОСОБА_1 з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва у зв`язку з порушенням присяги.

Постановою Верховної Ради України від 3 червня 2010 року № 2316-VI (далі Постанова № 2316-VI ) ОСОБА_1 звільнено з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва у зв`язку з порушенням присяги судді.

У травні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України з позовом про визнання незаконними та скасування Рішення №344/0/15-10, Рішення №345/0/15-10 та Постанови №2316-VI, однак Вищий адміністративний суд України відмовив у задоволенні вказаного позову, про що 13 серпня 2010 року ухвалено рішення.

Не погодившись із таким рішенням Вищого адміністративного суду України, у лютому 2011 року ОСОБА_1 подав до Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ, Суд) заяву проти України, в якій скаржився на порушення статей 6 та 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року №ETS №005 (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, посилаючись на те, що провадження стосовно його звільнення було несправедливим, суперечило принципу незалежного і безстороннього суду, а незаконне звільнення суттєво негативно вплинуло на його приватне життя.

З огляду на схожість заяви ОСОБА_1 з іншими заявами, поданими до Суду громадянами України, які раніше обіймали посади суддів у національних судах, усі ці заяви було об`єднано в одне провадження відповідно до пункту 1 правила 42 Регламенту Європейського суду з прав людини.

19 січня 2017 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Куликов та інші проти України», у тому числі за заявою ОСОБА_1 №9740/11, яким постановив, що Україна порушила стосовно позивача: пункт 1 статті 6 Конвенції у зв`язку з недотриманням принципів незалежності та безсторонності; статтю 8 Конвенції, якою кожному гарантується право на повагу до приватного і сімейного життя.

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 13 серпня 2010 року та просив прийняти нове рішення про задоволення позову.

Верховний Суд України постановою від 3 липня 2017 року частково задовольнив заяву ОСОБА_1 , скасував постанову Вищого адміністративного суду України від 13 серпня 2010 року та направив цю справу на новий розгляд до Вищого адміністративного суду України.

Вищий адміністративний суд України 07 грудня 2017 року у справі №800/305/17 прийняв постанову про часткове задоволення позовних вимог, визнав незаконними та скасував Рішення «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді окружного адміністративного суду міста Києва за порушення присяги» №344/0/15-10, Рішення №345/0/15-10. Визнав незаконною та скасував Постанову №2316-VI у частині звільнення ОСОБА_1 з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва у зв`язку з порушенням присяги судді.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі №800/305/17 постанову Вищого адміністративного суду України від 7 грудня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасовано та прийнято в цій частині нову постанову, якою позов задоволено частково. Передано на повторний розгляд Вищої ради правосуддя вирішення питання щодо наявності підстав для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.

26 січня 2021 року, дотримуючись принципу обов`язковості виконання судового рішення, Вища рада правосуддя здійснила перевірку наявності підстав для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, розглянувши матеріали щодо наявності підстав для звільнення ОСОБА_1 з посади судді Окружного адміністративного суду м. Києва, Вища рада правосуддя прийняла рішення «Про відмову у звільненні ОСОБА_1 з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва».

27 січня 2021 року представник позивача, адвокат ОСОБА_3 звернувся до Голови Окружного адміністративного суду міста Києва п. Вовка П.В. із заявою, в якій просив на виконання постанови Вищого адміністративного суду України від 07 грудня 2017 року, постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі №800/305/17 та рішення Вищої ради правосуддя від 26 січня 2021 року у справі №5184/0/8-18, видати наказ, яким скасувати наказ голови Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 вересня 2010 року №227/К про відрахування ОСОБА_1 з посади голови Окружного адміністративного суду міста Києва, а також видати новий наказ, яким відновити його в складі суддів Окружного адміністративного суду м. Києва і вважати таким, що приступив до виконання обов`язків судді Окружного адміністративного суду м. Києва з 27 січня 2021 року; ознайомити ОСОБА_1 з даним наказом; зарахувати ОСОБА_1 , судді Окружного адміністративного суду м. Києва, до стажу роботи на посаді судді час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення (з 15 вересня 2010 року) і до дня видачі наказу визначеного у п.1); вжити заходів до формування суддівського досьє ОСОБА_1 та внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 ; звернутися до Державної судової адміністрації України, що здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності всіх місцевих та апеляційних судів, з проханням провести нарахування і виплату ОСОБА_1 належної заробітної плати за час вимушеного прогулу з 03 червня 2010 року і по день винесення наказу з урахуванням пільг та надбавок, встановлених чинним законодавством, в тому числі доплат за вислугу років, а також доплат з урахуванням постанови Вищого адміністративного суду від 17 лютого 2016 року у справі №К/9991/88359/11, згідно з якою ОСОБА_1 мав право бути головою суду до 09 червня 2011 року включно із проведенням відповідних доплат за цей період; повідомити ОСОБА_1 про його робоче місце у судді Окружного адміністративного суду м. Києва (адресу та номер кабінету) та повідомити про прийняте рішення у встановленому законом порядку.

03 лютого 2021 року листом за №03.2-08/236/21 за підписом в.о. голови Окружного адміністративного суду м. Києва Аблова Є.В., представника позивача повідомлено, зокрема, що відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» голова місцевого суду видає на підставі акта про призначення судді на посаду, переведення судді, звільнення судді з посади, а також у зв`язку з припиненням повноважень судді відповідний наказ. Виданню головою суду відповідного наказу обов`язково передує прийняття уповноваженим на те органом акту, в даному випадку, про призначення судді на посаду. Щодо рішення Вищої ради правосуддя від 26 січня 2021 року зазначено, що таке не містить відомостей про ухвалення Вищою радою правосуддя будь-якого рішення про поновлення ОСОБА_1 , примірник такого рішення відповідачем не отримано. Крім того, зазначено, що можливим способом захисту порушеного права ОСОБА_1 , якщо він вважає, що таке має місце, є ініціювання перед визначеними у ч.1 ст.128 Конституції України суб`єктами (Президент України, Вища рада правосуддя) питання призначення на посаду судді. Повідомлено, що оскільки відсутній будь-який законодавчо визначений акт про призначення судді на посаду, голова суду позбавлений правової можливості видавати наказ щодо включення ОСОБА_1 до складу суддів Окружного адміністративного суду міста Києва.

03 лютого 2021 року представник позивача ОСОБА_3 звернувся із заявою до Окружного адміністративного суду міста Києва, в якій просив, крім викладеного у заяві від 27 січня 2021 року, зареєструвати заяву до голови Окружного адміністративного суду м. Києва про реалізацію поновлення на посаді судді ОСОБА_1 від 27 січня 2021 року, що була подана ним та повідомити про присвоєний їй вхідний номер.

Листом від 08 лютого 2021 року за №03.2-08/285/21 представника повідомлено, що звернення від 27 січня 2021 року було отримано та опрацьовано у встановленому законом порядку, надано відповідь листом від 03 лютого 2021 року №03.2-08/236/21, яку скеровано на електронну адресу.

10 лютого 2021 року адвокат Пашинський М.М. втретє звернувся із заявою аналогічного змісту.

15 лютого 2021 року відповідачем надано відповідь, якою повідомлено, що звернення від 27 січня 2021 року та 03 лютого 2021 року розглянуті, надано відповідь листами від 03 лютого 2021 року та 08 лютого 2021 року. Додатково звернено увагу на те, що оприлюднений на офіційному веб-сайті текст рішення Вищої ради правосуддя від 26 січня 2021 року №116/0/15-21, в контексті наведеної у направлених листах позиції, не містить будь-якої вказівки на поновлення ОСОБА_1 , його призначення у визначеному законом порядку.

Вважаючи у зв`язку з тим, що відповідач вчинив протиправну бездіяльність за вказаних обставин, ОСОБА_1 звернувся з цим позовом у суд.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що наявність лише судового рішення, яким скасовано постанову Верховної ради України про звільнення судді із займаної посади не є достатньою підставою для прийняття у зв`язку з цим головою суду рішення про поновлення судді на посаді та зарахування його до штату, оскільки прийняття такого рішення виходить за межі повноважень голови суду визначених Законом України «Про судоустрій і статус суддів». Оскільки в Окружного адміністративного суду м. Києва відсутні повноваження самостійно без відповідного акта видавати наказ на підставі п.4 ч.1 ст.24 Закону «Про судоустрій і статус суддів», його бездіяльність не може вважатись протиправною, відтак суд також позбавлений можливості зобов`язати відповідача вчинити дії, що не входять до його компетенції, визначеної ч.1 ст.24 Закону «Про судоустрій і статус суддів». Оскільки позивач не звертався до Вищої ради правосуддя як органу, який уповноважений приймати рішення щодо проходження суддею публічної служби, не скористався своїм правом звернення до Верховного Суду про встановлення способу та порядку виконання Постанови від 31 травня 2018 року, тому вважає, що позивач обрав неналежний спосіб захисту свого порушеного права.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Ст.43 Конституції України гарантує всім право на працю і на захист від незаконного звільнення.

Згідно зі ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19- рп/2011 надав конституційне тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України. Як зазначено в цьому Рішенні, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Крім того, Конституційний Суд України в Рішенні від 25 листопада 1997 року № 6-зп сформулював правову позицію, згідно з якою удосконалення законодавства в контексті статті 55 Конституції України має бути поступовою тенденцією, спрямованою на розширення судового захисту прав і свобод людини, зокрема судового контролю за правомірністю і обгрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень (пункт 2 мотивувальної частини). Ця правова позиція кореспондується з положеннями статті 13 Конвенції щодо ефективного засобу юридичного захисту від порушень, вчинених особами, які здійснюють свої офіційні повноваження.

Відповідно до вимог ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Стаття 8 Загальної декларації прав людини проголосила «право кожної людини на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих Конституцією або законом». Це право також закріплене у статті 55 Конституції України і має застосовуватися системно, оскільки судовий захист гарантований як національними, так і міжнародними судовими установами.

Як вбачається з матеріалів справи і не заперечується цей факт сторонами, що ОСОБА_1 у червні 1990 року сесією Львівської обласної ради обраний суддею Личаківського районного суду міста Львова. Постановою Верховної Ради України від 6 квітня 2000 року № 1617-ІІІ обраний суддею цього суду безстроково. Указом Президента України від 25 січня 2001 року № 52/2001 переведений на посаду судді Франківського районного суду міста Львова. Постановою Верховної Ради України від 22 березня 2001 року № 2335-ІІІ обраний суддею арбітражного (господарського) суду міста Києва. Постановою Верховної Ради України від 16 березня 2006 року №3565-ІV обраний безстроково суддею окружного адміністративного суду міста Києва, Указом Президента України від 9 червня 2006 року № 501/2006 призначений головою цього суду.

17 травня 2010 року Вищою радою юстиції ухвалені рішення «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді окружного адміністративного суду міста Києва за порушення присяги» № 344/0/15-10 та № 345/0/15-10.

Постановою Верховної Ради України від 3 червня 2010 року № 2316-VI (далі Постанова № 2316-VI ) ОСОБА_1 звільнено з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва у зв`язку з порушенням присяги судді.

У травні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України з позовом про визнання незаконними та скасування Рішення №344/0/15-10, Рішення №345/0/15-10 та Постанови №2316-VI, однак Вищий адміністративний суд України відмовив у задоволенні вказаного позову, про що 13 серпня 2010 року ухвалено рішення.

Не погодившись із таким рішенням Вищого адміністративного суду України, у лютому 2011 року ОСОБА_1 подав до Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ, Суд) заяву проти України, в якій скаржився на порушення статей 6 та 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року №ETS №005 (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, посилаючись на те, що провадження стосовно його звільнення було несправедливим, суперечило принципу незалежного і безстороннього суду, а незаконне звільнення суттєво негативно вплинуло на його приватне життя. З огляду на схожість заяви ОСОБА_1 з іншими заявами, поданими до Суду громадянами України, які раніше обіймали посади суддів у національних судах, усі ці заяви було об`єднано в одне провадження відповідно до пункту 1 правила 42 Регламенту Європейського суду з прав людини.

19 січня 2017 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Куликов та інші проти України», у тому числі за заявою ОСОБА_1 №9740/11, яким постановив, що Україна порушила стосовно позивача: пункт 1 статті 6 Конвенції у зв`язку з недотриманням принципів незалежності та безсторонності; статтю 8 Конвенції, якою кожному гарантується право на повагу до приватного і сімейного життя.

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 13 серпня 2010 року та просив прийняти нове рішення про задоволення позову.

Верховний Суд України постановою від 3 липня 2017 року задовольнив частково заяву ОСОБА_1 , скасував постанову Вищого адміністративного суду України від 13 серпня 2010 року та направив цю справу на новий розгляд до Вищого адміністративного суду України.

Вищий адміністративний суд України 07 грудня 2017 року у справі №800/305/17 прийняв постанову про часткове задоволення позовних вимог, визнав незаконними та скасував Рішення «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді окружного адміністративного суду міста Києва за порушення присяги» №344/0/15-10, Рішення №345/0/15-10. Визнав незаконною та скасував Постанову №2316-VI у частині звільнення ОСОБА_1 з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва у зв`язку з порушенням присяги судді.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі №800/305/17 постанову Вищого адміністративного суду України від 7 грудня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасовано та прийнято в цій частині нову постанову, якою позов задоволено частково. Передано на повторний розгляд Вищої ради правосуддя вирішення питання щодо наявності підстав для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.

26 січня 2021 року, дотримуючись принципу обов`язковості виконання судового рішення, Вища рада правосуддя здійснила перевірку наявності підстав для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, розглянувши матеріали щодо наявності підстав для звільнення ОСОБА_1 з посади судді Окружного адміністративного суду м. Києва, Вища рада правосуддя прийняла рішення «Про відмову у звільненні ОСОБА_1 з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва».

Крім того, постановою Вищого адміністративного суду України від 17 лютого 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2011 року в частині визнання протиправним і скасування наказу голови Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 вересня 2010 року №277/К про відрахування ОСОБА_1 з посади голови суду скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення про задоволення позову. Разом з тим, це судове рішення, яке набрало законної сили, не виконане, оскільки доказів на спростування цих обставин матеріали справи не містять.

Отже, з наведеного вище вбачається, що постановою Вищого адміністративного суду України від 07 грудня 2017 року визнано незаконними та скасовано Рішення «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді окружного адміністративного суду міста Києва за порушення присяги» №344/0/15-10, Рішення №345/0/15-10. Визнано незаконною та скасовано Постанову №2316-VI у частині звільнення ОСОБА_1 з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва у зв`язку з порушенням присяги судді та постановою Великої Палати Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі №800/305/17 передано на повторний розгляд Вищої ради правосуддя вирішення питання щодо наявності підстав для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, і 26 січня 2021 року Вища рада правосуддя прийняла рішення «Про відмову у звільненні ОСОБА_1 з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва».

Матеріалами справи стверджується, що позивач звернувся до Голови Окружного адміністративного суду міста Києва із заявою, в якій просив на виконання постанови Вищого адміністративного суду України від 07 грудня 2017 року, постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі №800/305/17 та рішення Вищої ради правосуддя від 26 січня 2021 року у справі №5184/0/8-18, видати наказ, яким скасувати наказ голови Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 вересня 2010 року №227/К про відрахування ОСОБА_1 з посади голови Окружного адміністративного суду міста Києва, а також видати новий наказ, яким відновити його в складі суддів Окружного адміністративного суду м. Києва і вважати таким, що приступив до виконання обов`язків судді Окружного адміністративного суду м. Києва з 27 січня 2021 року; ознайомити ОСОБА_1 з даним наказом; зарахувати ОСОБА_1 , судді Окружного адміністративного суду м. Києва, до стажу роботи на посаді судді час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення (з 15 вересня 2010 року) і до дня видачі наказу визначеного у п.1); вжити заходів до формування суддівського досьє ОСОБА_1 та внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 ; звернутися до Державної судової адміністрації України, що здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності всіх місцевих та апеляційних судів, з проханням провести нарахування і виплату ОСОБА_1 належної заробітної плати за час вимушеного прогулу з 03 червня 2010 року і по день винесення наказу з урахуванням пільг та надбавок, встановлених чинним законодавством, в тому числі доплат за вислугу років, а також доплат з урахуванням постанови Вищого адміністративного суду від 17 лютого 2016 року у справі №К/9991/88359/11, згідно з якою ОСОБА_1 мав право бути головою суду до 09 червня 2011 року включно із проведенням відповідних доплат за цей період; повідомити ОСОБА_1 про його робоче місце у судді Окружного адміністративного суду м. Києва (адресу та номер кабінету) та повідомити про прийняте рішення у встановленому законом порядку.

Разом з тим, відповідачем листами повідомлено представника позивача, зокрема, що відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» голова місцевого суду видає на підставі акта про призначення судді на посаду, переведення судді, звільнення судді з посади, а також у зв`язку з припиненням повноважень судді відповідний наказ. Виданню головою суду відповідного наказу обов`язково передує прийняття уповноваженим на те органом акту, в даному випадку, про призначення судді на посаду. Щодо рішення Вищої ради правосуддя від 26 січня 2021 року зазначено, що таке не містить відомостей про ухвалення Вищою радою правосуддя будь-якого рішення про поновлення ОСОБА_1 , примірник такого рішення відповідачем не отримано. Крім того, зазначено, що можливим способом захисту порушеного права ОСОБА_1 , якщо він вважає, що таке має місце, є ініціювання перед визначеними у ч.1 ст.128 Конституції України суб`єктами (Президент України, Вища рада правосуддя) питання призначення на посаду судді. Повідомлено, що оскільки відсутній будь-який законодавчо визначений акт про призначення судді на посаду, голова суду позбавлений правової можливості видавати наказ щодо включення ОСОБА_1 до складу суддів Окружного адміністративного суду міста Києва. Додатково звернено увагу на те, що оприлюднений на офіційному веб-сайті текст рішення Вищої ради правосуддя від 26 січня 2021 року №116/0/15-21, в контексті наведеної у направлених листах позиції, не містить будь-якої вказівки на поновлення ОСОБА_1 , його призначення у визначеному законом порядку.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача, виходив з того, що останнім надано відповіді на звернення позивача і такий діяв відповідно до повноважень ст.24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо вчинення дій зазначених у заяві позивача.

Так, ст.24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено повноваження голови місцевого суду. Зокрема, відповідно до положень п.4 ч.1 ст.24 цього Закону голова місцевого суду видає на підставі акта про призначення судді на посаду, переведення судді, звільнення судді з посади, а також у зв`язку з припиненням повноважень судді відповідний наказ.

Згідно з ч.4 ст.116 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" суддя здійснює свої повноваження до ухвалення рішення про його звільнення.

Крім того, ч.2 ст.112 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" передбачає, що рішення про звільнення судді з посади ухвалює Вища рада правосуддя у порядку, встановленому Законом України "Про Вищу раду правосуддя".

З аналізу наведених вище правових норм вбачається, що національне законодавство не містить правового механізму поновлення особи на посаді судді в разі незаконного звільнення і не передбачає прийняття уповноваженим органом (посадовою особою) повторного рішення про призначення на посаду судді або про поновлення на посаді судді у разі скасування рішення про звільнення з посади судді.

Разом з тим, виходячи із конституційної гарантії захисту особи від незаконного звільнення, зважаючи на скасування судом рішення про звільнення позивача з посади судді і відсутність у законодавстві вимоги повторного прийняття рішення про призначення на посаду судді або поновлення на посаді судді у разі скасування рішення про звільнення з посади судді, а також, беручи до уваги повноваження голови місцевого суду, колегія суддів погоджується з доводами позивача про наявність підстав для зарахування його у штат суду.

Крім того, відсутність правового механізму поновлення на посаді судді у разі незаконного звільнення, а у спірних правовідносинах цього факту сторони не заперечують, оскільки такий встановлений судовими рішеннями, на думку колегії суддів, не може бути перешкодою для реалізації громадянином своїх прав, свобод чи інтересів і не може тлумачитися не на користь особи, захист прав якої гарантований державою.

Так, згідно з ч.1 ст.53 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судді гарантується перебування на посаді судді до досягнення ним шістдесяти п`яти років, крім випадків звільнення судді з посади або припинення його повноважень відповідно до Конституції України та цього Закону.

Стаття 13 Конвенції передбачає, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ вказав, що норма статті 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі цієї чи іншої країни. Сутність цієї статті Конвенції зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечать при цьому виконання своїх зобов`язань. ЄСПЛ визнав, що вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачені національним законодавством (пункт 145 Рішення).

В зазначеному Рішенні ЄСПЛ чітко сформулював, що національний суд повинен обрати такий спосіб правового захисту, який би забезпечив ефективне виконання органами державної влади своїх зобов`язань, не дивлячись на відсутність чіткого законодавчого регулювання певних правовідносин.

У пункті 50 Рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» ЄСПЛ зазначив, що процесуальні гарантії, викладені у статті Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо їх цивільних прав та обов`язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пункти 28-36, Series A № 18).

Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Мета Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (Рішення від 10 липня 2003 року у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, пункт 45 та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, пункт 25, ECHR 2002 II).

Таким чином, враховуючи усе вищенаведене, а також ту обставину, що в Рішенні відносно позивача ЄСПЛ встановив порушення Конвенції, то національний суд не має права відмовити останньому в ефективному захисті його прав, зокрема, в частині зарахування ОСОБА_1 до складу суддів Окружного адміністративного суду міста Києва та похідних від цього вимог зобов`язання відповідача видати наказ, яким зарахувати позивачу до стажу роботи на посаді судді Окружного адміністративного суду м. Києва час з дня звільнення з 06 вересня 2010 року по день видання наказу про зарахування ОСОБА_1 на посаду судді (зарахування до штату) Окружного адміністративного суду міста Києва, а також зобов`язати Окружний адміністративний суд міста Києва видати наказ, яким нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 06 вересня 2010 року по день скасування наказу Окружного адміністративного суду міста Києва №227/К від 06 вересня 2010 року про відрахування ОСОБА_1 з урахуванням належних доплат та надбавок.

Разом з тим, при прийнятті рішення суд першої інстанції не врахував усі ці обставини, а виходив з чинних положень норм Закону України «Про судоустрій і статус суддів», які регулюють питання щодо вимог до судді, порядку призначення та звільнення, а також повноважень голови суду та компетенції Вищої ради правосуддя.

Однак у спірних правовідносинах стверджувати про те, що такі процедури застосовуються до позивача, підстави відсутні, оскільки, як встановлено судом, позивач обраний безстроково суддею окружного адміністративного суду міста Києва постановою Верховної Ради України від 16 березня 2006 року №3565-IV, яка є чинною; Рішення №344/0/15-10, Рішення №345/0/15-10 та Постанови №2316-VI у частині звільнення ОСОБА_1 з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва у зв`язку з порушенням присяги судді скасовані в судовому порядку, рішення Вищої ради правосуддя, прийняте у порядку, встановленому Законом України «Про Вищу раду правосуддя», про його звільнення з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України також відсутнє; крім того, 26 січня 2021 року Вища рада правосуддя здійснила перевірку наявності підстав для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, розглянувши матеріали щодо наявності підстав для звільнення ОСОБА_1 з посади судді Окружного адміністративного суду м. Києва, прийняла рішення «Про відмову у звільненні ОСОБА_1 з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва».

Аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів вважає помилковим рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, враховуючи наведені вище мотиви, та підставними позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльність Окружного адміністративного суду міста Києва щодо відмови у видачі наказу про скасування наказу Окружного адміністративного суду міста Києва №227/К від 06 вересня 2010 року про відрахування ОСОБА_1 з 06 вересня 2010 року зі штату Окружного адміністративного суду м. Києва із займаної посади Голови суду та відмови у видачі наказу про зарахування ОСОБА_1 до штату цього суду, а належним способом захисту порушеного права є зобов`язання відповідача видати наказ, яким зарахувати ОСОБА_1 до складу суддів Окружного адміністративного суду міста Києва та похідних від цього вимог- зобов`язати Окружний адміністративний суд міста Києва видати наказ, яким зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді Окружного адміністративного суду м. Києва час з дня звільнення з 06 вересня 2010 року по день видання наказу про зарахування ОСОБА_1 на посаду судді (зарахування до штату) Окружного адміністративного суду міста Києва, зобов`язати Окружний адміністративний суд міста Києва видати наказ, яким нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 06 вересня 2010 року по день скасування наказу Окружного адміністративного суду міста Києва №227/К від 06 вересня 2010 року про відрахування ОСОБА_1 з урахуванням належних доплат та надбавок.

Крім того, на спростування висновків суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог у вказаний спосіб та доводів відповідача з цього приводу позивачем було долучено відповідь Вищої ради правосуддя від 29 листопада 2021 року №28533/0/9-21 на заяву позивача, з доводами якої погоджується колегія суддів, зі змісту якої вбачається, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Вища рада правосуддя діє виключно в межах повноважень, визначених повноваженнями ст.131 Конституції України та ст.3 Закону України «Про Вищу раду правосуддя». Вирішення питання про поновлення на посаді судді не належить до повноважень Вищої ради правосуддя. Вища рада правосуддя як конституційний орган державної влади та суддівського врядування реалізує свої повноваження в установленому законом порядку та приймає рішення виключно в межах відповідних процедур. Крім того, керуючись ст.131 Конституції України, ст.111 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.51 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», п.13.9-13.11 Регламенту Вищої ради правосуддя, Вища рада правосуддя вирішила відмовити у звільненні ОСОБА_1 з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва (рішення Ради від 26 січня 2021 року №116/0/15-21 «Про відмову у звільненні ОСОБА_1 з посади судді Окружного адміністративного суду міста Львова»).

Таким чином, колегія суддів вважає підставними доводи апелянта і такими, що спростовують висновки суду першої інстанції з наведених вище мотивів.

Щодо вимоги про звернення рішення суду до негайного виконання на підставі п.3 ч.1 ст.371 КАС України, то колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, оскільки у цій справі не вирішується спір про поновлення на посаді, крім того, постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття. Судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання і додатково звертати до негайного виконання немає підстав.

В частині вимоги про подання до суду звіту щодо виконання судового рішення, то колегія суддів вважає, що у задоволенні такої необхідно відмовити з наступних підстав.

Згідно зі ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.

При цьому, відповідно до приписів ч.2 ст.14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

З врахуванням наведеного вище колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не вичерпано загальний порядок виконання судового рішення, визначений Законом України «Про виконавче провадження», тому наразі відсутні підстави для встановлення судового контролю в порядку, визначеному ст.382 КАС України.

Щодо позовної вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

П.1 ч.3 ст.132 КАС України передбачає, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Згідно з положеннями ч.7, 9 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до ст.30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З системного аналізу наведених вище правових норм вбачається, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Колегія суддів зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Крім того, на підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися в акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та Адвокатським об`єднанням Фортіс укладено Договір про надання правничої допомоги від 25 лютого 2021 року та до вказаного вище договору долучено Акт приймання-передачі підготованих документів від 05 жовтня 2021 року. Зі змісту цього акту вбачається, що клієнт прийняв підготовані адвокатом Об`єднання проекти документів для подальшого їх подання до Львівського окружного адміністративного суду у справі № 380/2696/21, а саме:

1) 25 лютого 2021 року - аналіз адвокатом (керуючим партнером) ДО «Фортіс» документів наданих Клієнтом та чинного законодавства України щодо наявності підстав для звернення з позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання до вчинення дій 04 год.;

2) 26 27 лютого 2021 року - підготовка адвокатом (керуючим партнером) ЛО «Фортіс» для Клієнта проекту позовної заяви у справі за позовом ОСОБА_1 до Окружного адміністративного суду міста Києва про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання до вчинення дій, та передания її Клієнту для підписання 12 год.;

3) 27 лютого 2021 року - копіювання адвокатом (керуючим партнером) АО «Фортіс» додатків до позовної заяви для Львівського окружного адміністративного суду та для Відповідача по справі та передання їх Клієнту 03 год.;

4) 05 жовтня 2021 року - підготовка адвокатом (керуючим партнером) АО «Фортіс» для Клієнта проекту заяви про покладання на відповідача судових витрат, в т.ч. витрат на професійну правничу допомогу у справі №380/2696/21 03 год.

Таким чином, у вищезазначеному акті зазначено, що клієнту надана професійна правнича допомога на суму 25000,00 грн.

Крім того, матеріалами справи стверджується, що між позивачем та Адвокатським об`єднанням Стандарт 11 березня 2021 року укладено договір про надання правової допомоги №254.

До вказаного вище договору надано детальний опис судових витрат, що підлягають сплаті позивачем. Так, зі змісту цього опису вбачається:

1) 23 березня 2021 року - підготовка та подання апеляційної скарги на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду у справі №380/2696/21 від 09 березня 2021 року 2 год - 4000 грн;

2) 27 травня 2021 року - підготовка та подання заяви про усунення недоліків позовної заяви (на виконання вимог ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 17 травня 2021 року у справі №380/2696/21) 0,5 год. - 1000 грн;

3) 05 липня 2021 року - підготовка та подання відповіді на відзив Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №380/2696/21 5 год. - 6000 грн;

4) 15 липня 2021 року - підготовка до засідання та участь в судовому засіданні при розгляді справи №380/2696/21 1 год. - 2000 грн;

5) 10 серпня 2021 року - підготовка та подання заперечення на клопотання відповідача про залучення співвідповідача у справі №380/2696/21 1 год. - 2000 грн;

6) 10 серпня 2021 року - підготовка та подання додаткових пояснень до адміністративного позову ОСОБА_1 у справі №380/2696/21 2 год. - 4000 грн;

7) 13 вересня 2021 року, 28 вересня 2021 року, 12 жовтня 2021 року - підготовка до засідання та участь в судовому засіданні при розгляді справи №380/2696/21 всього 4 год - 8000 грн;

8) 11 жовтня 2021 року-ознайомлення з клопотаннями відповідача від 11 жовтня 2021 року: про повернення до стадії підготовчого провадження; про закриття провадження у справі в частині позовних вимог; про залучення співвідповідачів. Формування правової позиції щодо поданих відповідачем клопотань. Аналіз означених клопотань відповідача на предмет їх відповідності вимогам КАС України щодо порядку і строків подання 1 год. - 2000 грн.

На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу представником позивача, крім вищезазначеного договору надано детальний опис витрат від 18 жовтня 2021 року та акт виконаних робіт №000078 від 30 вересня 2021 року до договору №254 від 11 березня 2021 року. Таким чином, загальна вартість наданих послуг Адвокатським об`єднанням Стандарт становить 29000,00 грн.

При цьому, у матеріалах справи містяться пояснення відповідача від 26 жовтня 2021 року щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, які мотивовані тим, що вартість наданих послуг до договорів про надання правничої допомоги не відповідають критерію реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру. Зазначає, що однією з підстав стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу є надання позивачем документального підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, а саме: квитанції до прибуткового касового ордера, платіжного доручення з відміткою банку або іншого банківського документу, однак позивачем не надано будь-якого документального підтвердження дійсного понесення вказаних витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 54000,00 грн, тому вважає, що підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу відсутні.

Колегія суддів зазначає, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, а також враховуючи заперечення протилежної сторони.

Крім того, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Колегія суддів звертає увагу, що у договорі, укладеному між позивачем та Адвокатським об`єднанням Фортіс, зазначено про виконану адвокатом роботу та час витрачений на таку роботу, однак не зазначено вартість наданої послуги, а зазначено лише загальну суму у розмірі 25000,00 грн, тому, враховуючи мотивоване клопотання відповідача про відмову у задоволенні витрат на правничу допомогу з підстав документального непідтвердження, колегія суддів вважає, що сума 25000 грн вказана позивачем за надання послуг за вищезазначеним договором, укладеним з Адвокатським об`єднанням Фортіс не є достатньо обгрунтованою.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Стандарт» також укладено договір про надання правової допомоги, де на підтвердження надання правової допомоги: витрат за підготовку та подання заяви про усунення недоліків позовної заяви, відповіді на відзив, заперечення на клопотання відповідача про залучення співвідповідача та подання додаткових пояснень, участь у судових засіданнях, зазначено витрачений час та вартість, однак такі, на думку колегії суддів, є неспівмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг, обсягу фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількістю витраченого часу, розміру гонорару, співмірністю послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову, а тому обґрунтованими витратами за підготовку та подання заяви про усунення недоліків позовної заяви, відповіді на відзив, заперечення на клопотання відповідача про залучення співвідповідача та подання додаткових пояснень, участь у судових засіданнях є 9500 гривень.

Таким чином, враховуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи щодо витрат на професійну правничу допомогу у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що наявні достатні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу, разом з тим, з врахуванням мотивованих заперечень відповідача, заяву необхідно задовольнити частково у розмірі 9500 грн.

Положення ст.139 КАС України передбачають, зокрема, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, колегія суддів вважає, що вимогу про стягненн витрат на професійну впраничу допомогу у розмірі 54000 грн необхідно задовольнити частково, а саме: стягнути з бюджетних асигнувань Окружного адміністративного суду міста Києва () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9500,00 (дев`ять тисяч п`ятсот гривень) 00 копійок.

При розгляді цієї справи колегія суддів враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. 242, 243, 250, 295, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 380/2696/21 скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Окружного адміністративного суду міста Києва щодо відмови у видачі наказу про скасування наказу Окружного адміністративного суду міста Києва №227/К від 06 вересня 2010 року про відрахування ОСОБА_1 з 06 вересня 2010 року зі штату Окружного адміністративного суду м. Києва із займаної посади Голови суду та щодо відмови у видачі наказу про зарахування ОСОБА_1 до штату цього суду.

Зобов`язати Окружний адміністративний суд міста Києва видати наказ, яким зарахувати ОСОБА_1 до складу суддів Окружного адміністративного суду міста Києва.

Зобов`язати Окружний адміністративний суд міста Києва видати наказ, яким зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді Окружного адміністративного суду м. Києва час з дня звільнення з 06 вересня 2010 року по день видання наказу про зарахування ОСОБА_1 на посаду судді (зарахування до штату) Окружного адміністративного суду міста Києва.

Зобов`язати Окружний адміністративний суд міста Києва видати наказ, яким нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 06 вересня 2010 року по день скасування наказу Окружного адміністративного суду міста Києва №227/К від 06 вересня 2010 року про відрахування ОСОБА_1 з урахуванням належних доплат та надбавок.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з бюджетних асигнувань Окружного адміністративного суду міста Києва () на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9500,00 (дев`ять тисяч п`ятсот гривень) 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, передбачених ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М. П. Кушнерик
Повне судове рішення складено 28 грудня 2021 року.