Справа № 600/4301/21-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2021-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 р. м. Чернівці Справа № 600/4301/21-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 , викладену в листі від 29 липня 2021 року, щодо не нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як матері, що має двох та більше дітей віком до 15 років, за період з 2016 року по 2021 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 182-1 Кодексу законів про працю України, як матері, що має двох та більше дітей віком до 15 років, за період з 2016 рік по 2021 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Позов обґрунтовано тим, що позивач у період з 2016 року по 2021 рік не використовувала додаткову відпустку як мати, яка має двох та більше дітей віком до 15 років. Проте на час прийняття наказу про звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 позивачу протиправно не виплачено грошової компенсації за невикористані дні такої відпустки.

Ухвалою суду від 06 вересня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строки для подання заяв по суті справи.

Не погоджуючись із позовними вимогами, відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому вказано, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших відпусток, у тому числі щорічної додаткової відпустки як матері, що має двох та більше дітей віком до 15 років, за період з 2016-2021 роки. У зв`язку з цим компенсація за невикористану додаткову відпустку не виплачується. Крім цього, відповідач зауважив, що позивачем усупереч положенням Кодексу законів про працю України не надано жодних доказів того, що інший з батьків не використав додаткову відпустку. Також позивач відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16 жовтня 2018 року №216 у період з 2018 року по 2021 рік перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. У зв`язку з тим, що законодавством про працю не передбачено надання двох відпусток одночасно, то й відсутні підстави для виплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки у 2018-2021 роках як матері, яка має двох та більше дітей віком до 15 років, у період перебування позивача в іншій відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. З урахуванням наведеного відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову.

У поданій до суду відповіді на відзив позивач зазначала про розірвання шлюбу між нею та батьком дітей відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 грудня 2016 року у справі №727/8054/16-ц, а тому батько й не міг скористатися правом на додаткову соціальну відпустку. Крім цього, чоловік позивача ОСОБА_2 , з яким вона зареєструвала шлюб 15 серпня 2017 року, також не міг скористатися правом використання додаткової соціальної відпустки, оскільки з набранням чинності Указом Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію» в Україні діє особливий період, у зв`язку з чим військовослужбовцям Збройних Сил України не надається додаткові відпустки починаючи з березня 2014 року по теперішній час. Стосовно перебування позивача у 2018-2021 роках у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку остання зауважила, що Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки, право на яку набуто за період проходження військової служби. Наполягала на задоволенні позовних вимог.

Правом подати заперечення відповідач не скористався.

Ухвалою суду від 28 грудня 2021 року у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін відмовлено.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та не заперечувалось учасниками справи, що позивач проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

На підставі рапорту від 16 жовтня 2018 року наказом командира військової частини НОМЕР_2 16 жовтня 2018 року №216 позивачу було надано щорічну основну відпустку за 2018 рік на 30 діб з 17 жовтня по 15 листопада 2018 року, а з 16 листопада 2018 року по 02 серпня 2021 року відпустку по досягнення дитиною трирічного віку.

22 липня 2021 року позивач звернулась до відповідача з рапортом про виплату їй грошової компенсації за 40 діб невикористаних додаткових відпусток в період 2016-2021 років.

Листом від 29 липня 2021 року відповідач повідомив позивача про те, що з набранням чинності Указом Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року №1126-VI в Україні діє особливий період. Тому військовослужбовцям Збройних Сил України у зв`язку з дією особливого періоду додаткові відпустки не надаються з березня 2014 року по даний час. Крім цього, відсутній механізм виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки військовослужбовцям жінкам, які мають дітей, у разі звільнення військо службовців у запас Збройних Сил України.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30 липня 2021 року №153 позивача виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення з 01 серпня 2021 року.

Згідно із зазначеним наказом позивачу зобов`язано виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно. При цьому, зазначено також і про те, що додаткові відпустки як матері, що має двох та більше дітей віком до 15 років, за період з 2016 по 2021 рік їй не надавались, грошова компенсація за невикористані дні відпусток не виплачувались.

Не погоджуючись із діями відповідача щодо не нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як матері, що має двох та більше дітей віком до 15 років, за період з 2016 року по 2021 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, позивач звернулась до адміністративного суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносин у цій галузі визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII).

Статтею 1 Закону №2011-XII визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР) установлено такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Частиною першою статті 19 Закону №504/96-ВР передбачено, що одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Відповідно до пункту 8 статті 10-1 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом 3 пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-XII визначено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Згідно з пунктом 17 статті 10-1 Закону №2011-XII в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Відповідно до пункту 18 статті 10-1 Закону №2011-XII в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Пунктом 19 статті 10-1 Закону №2011-XII передбачено, що надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Статтею 1 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію від 21 жовтня 1993 року №3543-XII (далі - Закон №3543-XII) визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Указом Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженим законом України від 17 березня 2014 року №1126-VI постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

З аналізу викладеного вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку військовослужбовець набув за період проходження ним військової служби.

У разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому в особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.

Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується Законами України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та «Про відпустки».

Тобто, у разі невикористання військовослужбовцем щорічної додаткової відпустки, при звільненні виплачується грошова компенсація за невикористану відпустку.

Судом встановлено, що позивач у період проходження військової служби з 2016 по 2018 рік не використала щорічну додаткову оплачувану відпустку як мати, яка має двох або більше дітей віком до 15 років, а тому вона має право на виплату їй при звільненні грошової компенсації за невикористані календарні дні такої відпустки.

Стосовно виплати позивачу названої вище компенсації за період з 2019 року по 2021 рік суд зазначає наступне.

Так, згідно обставин справи позивачу з 16 листопада 2018 року по 02 серпня 2021 року було надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, що підтверджується наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16 жовтня 2018 року №216.

Таким чином, у період з 16 листопада 2018 року по 02 серпня 2021 року позивач уже перебувала у соціальній відпустці, передбаченій статтею 18 Закону України «Про відпустки».

Водночас, оскільки чинним законодавством України не передбачається надання двох відпусток одночасно, то позивач, перебуваючи у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, не могла набути за період з 2019 року по 2021 рік права на іншу щорічну додаткову соціальну відпустку як мати, яка має двох або більше дітей віком до 15 років, передбачену статтею 19 Закону України «Про відпустки».

Зазначене виключає наявність у позивача права на нарахування та виплату їй при звільненні з військової служби грошової компенсації на використані дні додаткової відпустки як матері, яка має двох або більше дітей віком до 15 років за 2019-2021 роки, про що вона просить у позові.

Поряд з цим, оскільки названа вище відпустка не була надана позивачу у період з 2016 року по 2018 рік, така нею не була використана, то саме за цей період вона має право на виплату їй при звільненні грошової компенсації за невикористані календарні дні такої відпустки.

Враховуючи викладене, суд вважає, що на час прийняття командиром військової частини НОМЕР_1 від 30 липня 2021 року №153, яким позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, відповідачем протиправно не було проведено з нею всіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як матері, що має двох або більше дітей віком до 15 років, за період з 2016 року по 2018 рік включно.

Приходячи до вказаних висновків при вирішенні справи судом у відповідності до вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в рішенні від 16 травня 2019 року у справі №620/4218/18, яке залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про протиправність дій відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як матері, що має двох або більше дітей віком до 15 років, за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Отже, суд зобов`язує відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як матері, що має двох або більше дітей віком до 15 років, за період з 2016 року по 2018 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Вказане, беручи до уваги положення статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, якою передбачено повноваження суду при вирішенні справи, є належним способом захисту порушених прав позивача у даних правовідносинах.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Згідно з частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання до суду цього позову сплачено судовий збір у сумі 908,00 грн, що підтверджується квитанцією №11 від 01 вересня 2021 року.

Проте, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 454,00 грн на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань останнього.

Крім цього, позивачем у позові заявлено вимогу про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6300,00 грн.

Відповідач, згідно змісту відзиву, заперечував проти стягнення заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на їх неспівмірність, оскільки дана справа є справою незначної складності, з невеликим обсягом досліджуваних доказів і розглядається судом у порядку спрощеного позовного провадженням з викликом сторін, і згідно Єдиного державного реєстру судових рішень у справах з аналогічним предметом спору наявна численна кількість судових рішень.

У зв`язку з цим суд зазначає таке.

Частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, 02 серпня 2021 року між адвокатом Мандзюком В.Б. (Адвокат) та ОСОБА_1 (Клієнт) укладено договір про надання правової допомоги, на підставі якого 31 серпня 2021 року адвокатом Мандзюком В.Б. видано ордер на надання правничої (правової) допомоги серії СЕ №1028393 на представництво інтересів ОСОБА_1 у Чернівецькому окружному адміністративному суді.

Згідно з актом наданих послуг по договору від 02 серпня 2021 року та розрахунком суми гонорару за надану правову допомогу адвокатом Мандзюком В.Б. надано позивачу згідно договору від 02 серпня 2021 року правову допомогу наступного характеру:

- консультація щодо характеру спірних відносин 30 хвилин, вартість 900,00 грн;

- вивчення та правовий аналіз матеріалів справи 1 година, вартість 1800,00 грн;

- складання позовної заяви 2 години, вартість 3600,00 грн.

Як вбачається з квитанції від 31 серпня 2021 року №19, позивачем сплачено на користь адвоката Мандзюка В.Б суму в розмірі 6300,00 грн.

Проаналізувавши зміст указаних вище документів суд вважає, що дії адвоката стосовно консультації щодо характеру спірних відносин, вивчення та правового аналізу матеріалів справи, які визначені актом наданих послуг по договору від 02 серпня 2021 року та розрахунком суми гонорару за надану правову допомогу, і є тими логічними та необхідними діями, які передують написанню позовної заяви та фактично входять до процесу підготовки та подання позову до суду, за що в даному випадку позивачем було сплачено адвокату 2700,00 грн. Тобто, названі послуги, за які сплачено 2700,00 грн (900,00 грн + 1800,00 грн), фактично включаються у послуги з підготовки та подання цієї позовної заяви, а тому такі стягненню на користь позивача не підлягають.

Стосовно решти суми заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу 3600,00 грн суд зауважує, що при визначенні суми відшкодування судових витрат необхідно виходити з критерію розумності їхнього розміру.

У цій справі суд при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, надаючи оцінку співмірності заявленої до повернення позивачем суми коштів із критеріями, встановленими частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить із такого:

- дана справа відноситься до справ незначної складності;

- розгляд справи проведено без участі сторін у порядку письмового провадження;

- позов носить немайновий характер;

- дана справа не характеризується наявністю виключної правової проблеми, не стосується встановлення значного обсягу фактичних обставин справи, що потребувало подання великої кількості письмових доказів та вжиття дій щодо їх збирання;

- по аналогічних правовідносинах наявна численна судова практика;

- суд у даній справі прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Суд зауважує, що особа має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 11 грудня 2019 року у справі №545/2432/16-а, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Крім цього, як зазначено Верховним Судом у постанові від 14 липня 2021 року у справі №200/7763/19-а, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, усі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, установить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору з огляду на такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Оцінивши обставини цієї справи та надані представником позивача докази у їх сукупності, суд, враховуючи принципи обґрунтованості, співмірності і пропорційності судових витрат, приходить до висновку про необхідність зменшення витрат на професійну правничу допомогу у цій справі на 1800,00 грн, оскільки заявлені витрати на професійну правничу допомогу не відповідають умовам співмірності.

Згідно з частинами першою, другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (заява №71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (заява №72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява №66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Lavents v. Latvia" (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1800,00 грн.

Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як матері, що має двох або більше дітей віком до 15 років, за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як матері, що має двох або більше дітей віком до 15 років, за період з 2016 року по 2018 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути за рахунок військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді судового збору в сумі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн 00 коп. та витрат на професійну правничу допомогу у сумі 1800 (одна тисяча вісімсот) грн 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 28 грудня 2021 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ); відповідач - військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Суддя О.П. Лелюк