Справа № 160/4439/21
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2021-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 травня 2021 року Справа № 160/4439/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді Царікової О.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у місті Дніпрі адміністративну справу №160/4439/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги,
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначено, що вона з 2018 року і по теперішній час безперервно перебуває в трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Укртелеком», де обіймає посаду радника департаменту юридичної підтримки та супроводження бізнесу. ОСОБА_1 стверджує, що єдиним джерелом її доходів є заробітна плата, яку виплачує підприємство, яке, як роботодавець і податковий агент, утримує з неї та сплачує всі необхідні податки й збори до відповідних бюджетів. Так, позивач стверджує, що за період з 01.01.2020 по 31.12.2020 підприємство щомісячно сплачувало за неї суми єдиного внеску в розмірах, що набагато перевищують встановлений законодавством для цього мінімум. Таким чином, спірна податкова вимога, на думку позивача, винесена не на підставі та не у спосіб, передбачений чинним законодавством, а тому ОСОБА_1 була вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.03.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі №160/4439/21 та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
Дослідивши всі документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню з таких підстав.
Як встановлено судом та підтверджується наявними матеріалами справи, ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) у період з 26.11.2012 по 31.08.2016 була зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності фізична особа-підприємець із наступними видами економічної діяльності (коди за КВЕД): 46.73 Оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням (основний); 46.31 Оптова торгівля фруктами й овочами; 46.36 Оптова торгівля цукром, шоколадом і кондитерськими виробами; 46.37 Оптова торгівля кавою, чаєм, какао та прянощами; 46.42 Оптова торгівля одягом і взуттям; 46.49 Оптова торгівля іншими товарами господарського призначення; 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля.
Позивача взято на облік у Нікопольській об`єднаній державній інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області як платника податків і зборів від 14.09.2012 і від 10.09.2012 в Управлінні Пенсійного фонду України в м.Нікополі та Нікопольському районі як платника єдиного внеску.
Як стверджує позивач, отримання статусу суб`єкта підприємницької діяльності було зумовлено наміром позивача у наступному стати арбітражним керуючим згідно з вимогами Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у редакції станом на 04.11.2012р., згідно ст. 3-1 якого арбітражним керуючим (розпорядником майна, керуючим санацією, ліквідатором) може бути призначено фізичну особу-суб`єкта підприємницької діяльності, яка має вищу юридичну або економічну освіту, володіє спеціальними знаннями та не є зацікавленою особою щодо боржника і кредиторів.
19.12.2012 ОСОБА_1 було отримано ліцензію Міністерства юстиції України Серія АД №077649, яка дозволяла здійснювати діяльність арбітражного керуючого.
03.06.2013 означена вище ліцензія замінена у зв`язку зі змінами в законодавстві на Свідоцтво №795 про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого, дія якого у подальшому припинена з 26.04.2017 на підставі заяви згідно наказу Міністерства юстиції №1440/5 від 26.07.2017.
26.09.2013 ОСОБА_1 внесла зміни у види діяльності як фізична особа-підприємець та отримала виписку серія НОМЕР_2 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.
ОСОБА_1 є адвокатом з 03.09.2012, що підтверджується свідоцтвом про право зайняття адвокатською діяльністю №2627.
Судом встановлено, що у період з 02.06.2017 по 28.02.2018, у позивача було призупинене свідоцтво адвоката про що відповідач був обізнаний.
ОСОБА_1 не здійснювала індивідуальну адвокатську діяльність та не отримувала доходів від неї у період з 02.06.2017 по 28.02.2018, з 16.04.2018 по 31.12.2019.
Крім того, позивач з 16.04.2018 і по теперішній час перебуває у трудових відносинах із ПАТ «Укртелеком».
Згідно із довідкою ПАТ «Укртелеком» за №47/800163.04-2021 від 28.01.2021 про доходи і утриманий податок з січня по грудень 2020 року по ОСОБА_1 останній нараховано заробітну плату за 2020 рік на загальну суму 468227, 04 грн., з якої нараховано ЄСВ у розмірі 100 970, 93 грн.
Зі змісту відзиву на позовну заяву слідує, що означену суму боргу позивачу нараховано у зв`язку з несплатою ЄСВ за ІІ IV квартали 2019 року та за І IV квартали 2020 року, а саме:
-за ІІ квартал 2019 року (строк сплати 19.07.2019) контролюючим органом нараховано 2754,18 грн., однак з огляду на наявну на картці обліку платника переплату в сумі 1200, 00 грн. означена сума боргу по ЄСВ склала 1554, 18 грн.;
-за ІІІ квартал 2019 року (строк сплати 21.10.2019) контролюючим органом нараховано 2754, 18 грн.;
-за IV квартал 2019 року (строк сплати 20.01.2020) контролюючим органом нараховано 2754, 18 грн.;
-за І квартал 2020 року (строк сплати 21.04.2020) контролюючим органом нараховано 2078,12 грн.;
-за ІІ квартал 2020 року (строк сплати 20.07.2020) контролюючим органом нараховано 1039, 06 грн.;
-за ІІІ квартал 2020 року (строк сплати 19.10.2020) контролюючим органом нараховано 3178, 12 грн.;
-за IV квартал 2020 року (строк сплати 19.01.2021) контролюючим органом нараховано 3300, 00 грн.
Не погодившись із вищезазначеною вимогою, з метою захисту власних прав та інтересів ОСОБА_1 звернулася до суду із цим позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Відповідно до пункту14.1.195 статті 14 Податкового Кодексу України (далі ПК України), працівник фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Відповідно до пункту14.1.226 статті 14 ПК України, самозайнята особа платник податку, який є фізичною особою підприємцем або проводить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність участь фізичної особи в науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Згідно зі статтею 1 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Основи), загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає надання соціального захисту, що включає матеріальне забезпечення громадян у разі хвороби, повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати страхових внесків власником або уповноваженим ним органом (далі - роботодавець), громадянами, а також бюджетних та інших джерел, передбачених законом.
Частиною 3 статті 2 Основ визначено, що завданням законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування є встановлення гарантій щодо захисту прав та інтересів громадян, які мають право на пенсію, а також на інші види соціального захисту, що включають право на забезпечення їх у разі хвороби, постійної або тимчасової втрати працездатності; безробіття з незалежних від них обставин, необхідності догляду за дитиною з інвалідністю, хворим членом сім`ї, смерті громадянина та членів його сім`ї тощо.
Відповідно до статті 3 Основ, право на забезпечення за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням згідно з цими Основами мають застраховані громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено законодавством України, а також міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Статтею 4 Основ визначено, що залежно від страхового випадку є такі види загальнообов`язкового державного соціального страхування: пенсійне страхування; страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності; медичне страхування; страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності; страхування на випадок безробіття; інші види страхування, передбачені законами України.
Відносини, що виникають за зазначеними у частині першій цієї статті видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, регулюються законами, прийнятими відповідно до цих Основ.
Спеціальним законом, який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку є Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010 (далі - Закон №2464-VI).
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За змістом статті 2 Закону № 2464-VIйого дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з абзацом 2 пункту 1 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Відповідно до абзацу 1 пункту 1 та пункту 3 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 01.01.2017), єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини 1 статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пункті 4 частини 1 статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу самозайнятої особи Законом №2464-VI не врегульовано.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, діяльності, спрямованої на отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці або як самозайняті особи, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №440/2149/19.
Верховним Судом у цій справі сформовано правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці або самозайняті особи (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Таким чином, з урахуванням наведеного, суди при вирішенні спору повинні перевірити обставини щодо: наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця або самозайнятої особи; здійснення нею підприємницької діяльності та отримання нею доходу у періоді, за який податковим органом нарахований єдиний внесок; нараховування та сплати роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску в розмірі не меншому мінімального страхового внеску на місяць.
Згідно з ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З аналізу правового висновку Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №440/2149/19 судом встановлено, що фізична особа-підприємець або самозайнята особа звільняється від сплати єдиного внеску у випадку встановлення судом, що нею підприємницька діяльність не здійснюється, дохід від такої діяльності не отримується та вказана особа перебуває у трудових відносинах та за неї єдиний внесок сплачує роботодавець.
Суд зауважує, що у спірній вимозі не зазначено, що позивачу нараховано заборгованість (недоїмку) зі сплати ЄСВ як ФОП й не зазначено, за який період цю заборгованість (недоїмку) контролюючим органом нараховано.
Як встановлено судом та підтверджується наявними матеріалами справи, ОСОБА_1 у період з 26.11.2012 по 31.08.2016 була зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності фізична особа-підприємець (далі ФОП).
Враховуючи внесення до ЄДРПОУ 31.08.2016 запису про припинення підприємницької діяльності позивача як ФОП, нарахування останній після 31.08.2016 ЄСВ є незаконним.
При цьому, той факт, що позивач не була знята з обліку у пенсійному органі як платник ЄСВ у встановленому законодавством України порядку не призводить до правомірності нарахування контролюючим органом позивачу, як ФОП, ЄСВ після 31.08.2016.
Стосовно нарахування позивачу ЄСВ як самозайнятій особі, яка здійснює незалежну професійну діяльність (адвокат) суд зазначає таке.
ОСОБА_1 є адвокатом з 03.09.2012, що підтверджується свідоцтвом про право зайняття адвокатською діяльністю №2627.
Судом встановлено, що у період з 02.06.2017 по 28.02.2018, у позивача було призупинене свідоцтво адвоката, про що відповідач був обізнаний.
Рішенням Дніпропетровським окружним адміністративним судом від 02.12.2020 у справі №160/11919/20 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, Нікопольського управління Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) задоволено. Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.02.2020 року №Ф-74705-58, прийняту Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області.

Так, в рамках означеної адміністративної справи суд дійшов висновку щодо неправомірності нарахування контролюючим органом позивачу заборгованості (недоїмки) з ЄСВ за період, коли позивач фактично не здійснювала діяльність як самозайнята особа, та не отримувала доходу (зокрема, у період з 02.06.2017 по 28.02.2018 та з 16.04.2018 по 31.12.2019), а вказаний внесок за неї сплачував роботодавець.

Згідно із ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, ОСОБА_1 не здійснювала індивідуальну адвокатську діяльність та не отримувала доходів від неї у період з 02.06.2017 по 28.02.2018, з 16.04.2018 по 31.12.2019.

Крім того, позивач з 16.04.2018 і по теперішній час перебуває у трудових відносинах із ПАТ «Укртелеком».

Згідно із довідкою ПАТ «Укртелеком» за №47/800163.04-2021 від 28.01.2021 про доходи і утриманий податок з січня по грудень 2020 року по ОСОБА_1 останній нараховано заробітну плату за 2020 рік на загальну суму 468 227, 04 грн., з якої нараховано ЄСВ у розмірі 100 970, 93 грн.

Отже, у період з 16.04.2018 і по 12.02.2021 (дата винесення спірної вимоги) ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із ПАТ «Укртелеком», який, як роботодавець позивача, сплачував за неї ЄСВ, що не заперечується відповідачем.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників (ч.1 ст. 78 КАС України).

Враховуючи наведене, нарахування контролюючим органом позивачу ЄСВ за означений період, коли відповідний внесок сплачувався роботодавцем останньої є неправомірним.

При цьому, самі по собі посилання відповідача на те, що ОСОБА_1 приймала участь у справі №911/2621/19 як представник відповідача-2 не може слугувати достатнім і достовірним доказом того, що позивач отримала за означене представництво дохід від здійснення нею індивідуальної адвокатської діяльності.

Натомість, позивач зазначає, що гонорару або іншого прибутку від означеного представництва вона не отримала, оскільки в означеній справі надавала безоплатну правову допомогу.

У відповідності до ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Одночасно з цим суд зауважує, що наявність у позивача свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є доказом здійснення такою особою адвокатської діяльності та отримання від такої діяльності доходу.

Не змінює вищенаведеного і факт перебування особи на обліку, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Головне управління ДПС у Дніпропетровській області у своєму відзиві зазначає про необхідність сплати єдиного внеску позивачем ще й як особою, яка здійснює незалежну професійну діяльність (адвокат) та вказує, що відсутність у позивача доходу від діяльності не є визначальною ознакою для сплати єдиного внеску, оскільки зобов`язує таку особу сплатити єдиний внесок і у разі відсутності доходу від ведення адвокатської діяльності, що передбачено абзацем 2 пункту 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI.

Такі доводи відповідача судом відхиляються, оскільки Законом №2464-VI не визначено обов`язку осіб, які забезпечують себе працею самостійно, сплачувати єдиний внесок за себе самостійно у разі, коли така особа не веде зокрема, адвокатську діяльність, а працевлаштована як найманий працівник за трудовим договором і єдиний внесок за неї сплачує роботодавець.

Визначальним чинником в даному випадку є мета сплати єдиного внеску - отримання особою права на соціальне забезпечення у разі настання страхового випадку.

Позивачу таке право гарантоване за рахунок його участі в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування як найманого працівника та сплати єдиного внеску за нього роботодавцем за основним місцем роботи.

Разом з тим, суд зауважує, що сплата позивачем єдиного внеску ще й як особою, яка здійснює незалежну професійну діяльність (адвокат), не призведе до покращення її становища у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, оскільки у такому разі вона не набуде права на отримання додаткових видів соціального забезпечення чи збільшення їх розміру, у разі настання страхового випадку. Натомість покладення на позивача обов`язку зі сплати єдиного внеску у такому випадку буде надмірним тягарем та фактично подвійним обкладенням ЄСВ.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи - підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

З огляду на предмет спору у даній справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, суд касаційної інстанції вважає за необхідне сформулювати правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Таким чином, враховуючи те, що єдиною метою збору ЄСВ є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, а відтак в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок позивача здійснювати сплату єдиного внеску, як особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність.

Приймаючи до уваги вищенаведене, суд доходить висновку про те, що оскаржена вимога про сплату боргу (недоїмки), згідно з якою позивачу нараховано недоїмку з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є протиправною та підлягає скасуванню, а позовні вимоги ОСОБА_1 є такими, що підлягають задоволенню.

Згідно із приписами статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 139, 242 - 246, 247, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (вул. Сімферопольська, 17-А, м.Дніпро, 49000; код ЄДРПОУ ВП 44118658) про визнання протиправною та скасування вимоги задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за №Ф-74705-58 від 12.02.2021.

Стягнути з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ ВП 44118658) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 КАС України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень КАС України.

Повний текст судового рішення складений 31.05.2021.

Суддя О.В. Царікова