Справа № 640/1416/21
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2021-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2021 року м. Київ № 640/1416/21

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі колегії суддів: головуючого судді - Шевченко Н. М., суддів: Аверкової В.В., Бояринцевої М.А., розглянувши у письмовому порядку за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправними та скасування окремих положень постанови,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України (надалі по тексту також - відповідач, КМУ), в якому просить визнати протиправними та нечинними підпункти 3 та 4 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України № 1325 від 28 грудня 2020 року «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 5 червня 2019 року № 483» та скасувати підпункти 3 та 4 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України № 1325 від 28 грудня 2020 року «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 5 червня 2019 року № 483».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що внесенням зазначених змін оскаржуваною в частині постановою Кабінету Міністрів України № 1325 від 28 грудня 2020 року до постанови Кабінету Міністрів України від 5 червня 2019 року № 483, уряд відмінив будь-які пільгові тарифи для населення за електроенергію, чим порушив низку законів, а також при ухваленні постанови не дотримався регламенту та ряду норм чинного законодавства, а тому такі зміни є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, до матеріалів справи надано відзив, в якому зазначено, що Кабінет Міністрів України при прийнятті оскаржуваної постанови діяв у межах повноважень, передбачених Конституцією України та законами України, та з дотриманням порядку, передбаченого Регламентом Кабінету Міністрів. Також відповідач вважає, що спірний акт не є регуляторним актом та на процедуру його прийняття не поширюються правила законодавства з питань регуляторної політики.

Відповідно до ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

У судовому засіданні 17.11.2021 представники сторін надали пояснення, після чого клопотали про подальший розгляд справи без участі представників в порядку письмового провадження.

Ураховуючи вказане, колегія суддів вирішила здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження.

Вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про ринок електричної енергії» Кабінетом Міністрів України 05 червня 2019 року прийнято постанову № 483 «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії».

28 грудня 2020 року постановою Кабінету Міністрів України № 1325 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 5 червня 2019 р. № 483» (далі - Постанова № 1325) було затверджено зміни, яким у Положенні про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії, затвердженому постановою КМУ № 483 від 5 червня 2019 р. внесені зміни серед яких, зокрема в пп.3, 4 п.2:

- у пункті 6: друге речення абзацу першого викладено в такій редакції: «Фіксовані ціни на електричну енергію для побутових споживачів наведено у додатку 3.», абзац другий викладено в такій редакції: «Середньозважена фіксована ціна визначається з урахуванням фактичних обсягів споживання електричної енергії побутовими споживачами у місяці, що передував попередньому розрахунковому місяцю.

- доповнено Положення додатком 3 такого змісту: Фіксовані ціни на електричну енергію для побутових споживачів становлять у період застосування з 31 січня до 31 березня 2021 року фіксовані ціни на електричну енергію, в копійках за 1 кВт год - без податку на додану вартість - 140, податок на додану вартість - 28, з податком на додану вартість - 168; за наявності обліку споживання електроенергії за періодами часу розрахунки населення проводяться за відповідними тарифами та такими тарифними коефіцієнтами (за вибором споживача): 1) за двозонними тарифами, диференційованими за періодами часу: 0,5 тарифу в години нічного мінімального навантаження енергосистеми (з 23- ї години до 7-ї години); повний тариф у інші години доби; 2) за тризонними тарифами, диференційованими за періодами часу: 1,5 тарифу в години максимального навантаження енергосистеми (з 8-ї години до 11-ї години і з 20-ї години до 22-ї години); повний тариф у напівпіковий період (з 7-ї години до 8-ї години, з 11-ї години до 20-ї години, з 22-ї години до 23-ї години); 0,4 тарифу в години нічного мінімального навантаження енергосистеми (з 23- ї години до 7-ї години). Під час визначення вартості спожитої електроенергії за кожним рівнем тарифу застосовується питома вага обсягу електроенергії, що спожита у відповідній зоні доби протягом розрахункового періоду, до загального обсягу спожитої електроенергії в цьому періоді.»

Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернувся до суду з позовом.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 113 Конституції України встановлено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади та у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною 1 статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з положеннями частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Повноваження Кабінету Міністрів України у спірних правовідносинах регламентовано Конституцією України, Законом України «Про Кабінет Міністрів України» (далі також - Закон № 794), Регламентом Кабінету Міністрів України, затвердженим постановою КМУ від 18 липня 2007 року № 950 (далі також - Регламент).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

Відповідно до статті 4 Закону № 794 діяльність Кабінету Міністрів України ґрунтується на принципах верховенства права, законності, поділу державної влади, безперервності, колегіальності, солідарної відповідальності, відкритості та прозорості.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 794 Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Приписами статті 117 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Аналогічно, відповідно до частин першої та другої статті 49 Закону № 794 Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і Законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та Законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Частиною другою цієї ж статті встановлено, що акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

При цьому, згідно з пунктом 18 частини першої статті 4 КАС України нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Подана ОСОБА_1 позовна заява направлена на захист порушених, на його думку, суб`єктом владних повноважень прав споживачів, оскільки постановою Кабінету Міністрів України № 1325 від 28 грудня 2020 року «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 5 червня 2019 року № 483» відмінено будь-які пільгові тарифи для населення за електроенергію, чим порушено низку законів.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

З огляду на вимоги статей 2, 5 КАС України об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.

Для визначення інтересу, як об`єкта судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені КАС України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово застосовував критерії, які дозволяють виявити наявність або відсутність охоронюваного законом інтересу в особи, яка звертається за судовим захистом. Судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який:

- має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання, але виходить за межі суб`єктивного права;

- пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом;

- є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві або скарзі особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає;

- є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу або скаржнику;

- порушений суб`єктом владних повноважень.

У розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто, передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення, при цьому, задоволенню підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем в момент здійснення ним оскаржуваних дій чи рішень.

Своєю чергою неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Суд зауважує, що постанова Кабінету Міністрів України від 5 червня 2019 року № 483 вцілому поширюється на визначене коло суб`єктів господарювання (учасників ринку електроенергії, на яких покладено спеціальні обов`язки).

Постановою Кабінету Міністрів України № 1325 від 28 грудня 2020 року «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 5 червня 2019 року № 483» в даному випадку внесено зміни щодо ціни на електричну енергію для побутових споживачів шляхом фіксації в період з 01 січня по 31 березня 2021 року на рівні 168 коп. за 1 кВт/год.

У даному випадку, встановлення відповідачем фіксованої ціни на електроенергію для побутових споживачів означає, що будь-які інші ціни (тарифи) для населення, зокрема передбачені постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 26.02.2015 № 220, не можуть застосовуватись, оскільки відповідно до абзацу 9 п.13 розділу XVII Закону України «Про ринок електричної енергії», повноваження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг по регулюванню цін для побутових споживачів відсутні з 01.07.2019.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 06.01.2021 № 15 постановлено визнати такими, що втратили чинність, зокрема, постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 26.02.2015 № 220 «Про встановлення тарифів на електроенергію, що відпускається населенню», яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02.03.2015 за № 231/26676 (зі змінами).

Згідно з вказаною постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг передбачались знижені тарифи населенню (у тому числі яке проживає в житлових будинках, обладнаних кухонними електроплитами) (у тому числі в сільській місцевості); населенню, яке проживає в житлових будинках (у тому числі в житлових будинках готельного типу, квартирах та гуртожитках), обладнаних у встановленому порядку електроопалювальними установками (у тому числі в сільській місцевості) за обсяг, спожитий до 3000 кВт·год електроенергії на місяць (включно); населенню, яке проживає в багатоквартирних будинках, не газифікованих природним газом і в яких відсутні або не функціонують системи централізованого теплопостачання (у тому числі в сільській місцевості) за обсяг, спожитий до 3000 кВт·год електроенергії на місяць (включно); для багатодітних, прийомних сімей та дитячих будинків сімейного типу незалежно від обсягів споживання електроенергії; гуртожиткам (які підпадають під визначення «населення, яке розраховується з енергопостачальною організацією за загальним розрахунковим засобом обліку»).

З початку 2021 року для всіх жителів України буде застосовуватись ціна 1,68 грн на весь обсяг електроенергії, який було спожито протягом місяця.

Пункт, до якого внесені зміни, а саме п.6 постанови № 483 від 05.06.2019 стосується визначення ціни на електричну енергію, за якою гарантований покупець здійснює продаж електричної енергії постачальникам універсальних послуг, яка в свою чергу розраховується як різниця між середньозваженою фіксованою ціною на електричну енергію для побутових споживачів і тарифами на послуги з передачі електричної енергії, на послуги з розподілу електричної енергії та на послуги постачальника універсальних послуг, але не менш як 10 гривень за 1 кВт·год. Фіксовані ціни на електричну енергію для побутових споживачів наведено у додатку 3.

Водночас, позивачем не доведено, що він є суб`єктом правовідносин, на якого розповсюджується дія постанови уряду від 05.06.2019 № 483 та який має право на звернення з позовом щодо оскарження внесених змін щодо неї вцілому, а також не доведено, що на позивача в майбутньому розповсюджуватимуться положення цієї постанови.

Також, суд наголошує, що позивачем щодо оскаржуваної постанови КМУ від 28.12.2020 № 1325, зокрема в частині визначення фіксованої ціни на електричну енергію для побутових споживачів, не надано жодних доказів, що вона дійсно порушує його права та відміняє будь-які пільги щодо нього.

В судовому засіданні колегією суддів було додатково поставлено на обговорення питання щодо дійсного існування порушення прав позивача, однак представник позивача зазначив про відсутність пільг у позивача та зауважив, що в позовній заяві малось на увазі загальне порушення прав споживачів, на яких було розповсюджено пільги до прийняття оскаржуваної постанови.

Поряд з цим, суд наголошує, що як і в постанові Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 26.02.2015 № 220 «Про встановлення тарифів на електроенергію, що відпускається населенню», так і оскаржуваною постановою КМУ від 28.12.2020 № 1325 було встановлено тариф на електроенергію для побутових споживачів на одному рівні - 1,68 грн на 1 кВт/год.

Відповідно до ч.2 ст. 264 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Вказаною нормою встановлені певні обмеження щодо кола осіб, які мають право звернутися із позовом, зокрема норми спірної постанови повинні безпосередньо стосуватися прав та/або охоронюваних інтересів позивачів.

Отже, обов`язковою умовою надання судового захисту є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Наведені вище положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявник уважає, начебто, певні положення норм законодавства впливають на його правове становище.

Аналіз зазначених норм права дає підстави вважати, що судовому захисту підлягають порушені права, свободи та інтереси, належні безпосередньо заявнику.

Як убачається з матеріалів справи, спір між позивачем та відповідачем зводиться до її незгоди з прийнятими цією постановою змінами до постанови КМУ № 483, які на думку позивача, є безпідставними та протиправними.

Аналізуючи наведені положення та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку, що спірна постанова відповідача не породжує для позивача юридичних наслідків, а тому не має обґрунтованих підстав уважати, що відповідач безпосередньо порушив права позивача.

Сама по собі незгода позивача з прийнятими змінами до постанови КМУ від 5 червня 2019 року № 483 не може бути підставою для висновку, що постанова № 1325 від 28 грудня 2020 року є протиправною стосовно позивача, та не може свідчити про існування між позивачем та відповідачем правових відносин, які потребують судового захисту.

Наведені висновки колегії суддів узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 826/13187/17, від 06 лютого 2020 року в справі № 804/3819/17 та від 25 червня 2020 року у справі № 826/9665/16.

Ураховую вказане, з огляду на відсутність порушеного права позивача, суд не надає оцінку іншим доводам, зазначеним у позовній заяві.

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову в цілому.

Оскільки адміністративний позов не підлягає до задоволення, відсутні підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат в порядку ст.139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 77, 90, 139, 241-246, 255, 293, 296-297 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

2. Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України та може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Головуючий суддя Н.М. Шевченко

Судді В.В.Аверкова

М.А.Бояринцева