Справа № 440/4944/21
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2021-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 грудня 2021 р. Справа № 440/4944/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.07.2021, головуючий суддя І інстанції: Л.М. Петрова, м. Полтава, по справі № 440/4944/21

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ
ОСОБА_1 (надалі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України (надалі відповідач, Міноборони), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку, як учаснику бойових дій) за період з 23.03.2019 по 22.04.2021;

- зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку, як учаснику бойових дій) за період з 23.03.2019 по 22.04.2021 в сумі 339010,00 грн

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Головним управлінням майна та ресурсів Міністерства оборони України, яке є структурним підрозділом Міністерством оборони України, протиправно невиплачено середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 23.03.2019 по день фактичної виплати заборгованості (компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку, як учаснику бойових дій) 22 квітня 2021, чим допущено протиправну бездіяльність.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 29.07.2021 р. по справі № 440/4944/21 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Міністерства оборони України (Повітрофлотський пр-т. 6, м. Київ 168, 03168, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України (Повітрофлотський пр-т. 6, м. Київ 168, 03168, ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 23.03.2019 по 22.04.2021.

Зобов`язано Міністерство оборони України (Повітрофлотський пр-т. 6, м. Київ 168, 03168, ) нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення ОСОБА_1 за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 23.03.2019 по 22.04.2021.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.07.2021 по справі № 440/4944/21 скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує на безпідставність вимог позивача щодо наявності підстав для виплати йому компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, так як вказана відпустка не є складовою грошовою забезпечення (заробітної плати), а тому при несвоєчасній виплаті такої допомоги не повинні застосовуватися вимоги ст.ст.116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця. Вважає, що розрахована сума середнього заробітку у сумі 339010,00 грн є неспівмірною компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, яка становить 31525,09 грн.

Також наголосив, що Міністерство оборони України є неналежним відповідачем у справі № 440/4944/21, оскільки за наслідками розгляду безпосередньо пов`язаної адміністративної справи № 440/3233/20, відповідачем було Головне управління майна та ресурсів Міністерства оборони України і саме вказаний суб`єкт, якого було зобов`язано ОСОБА_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, має відповідати за цим позовом. У зв`язку з викладеним наполягає, що з боку Міністерства оборони України жодним чином не було порушено будь-яких прав позивача.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом начальника Головного управління майна та ресурсів Міністерства оборони України від 22.03.2019 №54 полковника ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 22.03.2019 і направлено на військовий облік до Полтавського обласного військового комісаріату.

10 березня 2020 року позивач звернувся до т.в.о. начальника Головного управління майна та ресурсів Міністерства оборони України із заявою, в якій просив виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2018-2019 роки. Після отримання відмови позивач звернувся до суду з позовом про зобов`язання нарахувати та виплатити таку допомогу.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 07.09.2020 у справі № 440/3233/20 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Міністерства оборони України (Повітрофлотський пр-т. 6, м. Київ 168, 03168, ), Головного управління майна та ресурсів Міністерства оборони України (Повітрофлотський пр-т. 6, м. Київ 168, 03168) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність Головного управління майна та ресурсів Міністерства оборони України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 20 листопада 2018 року по 22 березня 2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 22 березня 2019 року; зобов`язано Головне управління майна та ресурсів Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 20 листопада 2018 року по 22 березня 2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 22 березня 2019 року; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Позивач звернувся до Міністерства оборони України із заявою від 25.11.2020, в якій просив повідомити про розмір середньомісячного грошового забезпечення перед звільненням; виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку, як учаснику бойових дій) за період з 22.03.2019 по день фактичної виплати заборгованості з виплатою компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку, як учаснику бойових дій (а.с. 11).

Листом Головного управління майна та ресурсів Міністерства оборони України від 28.12.2020 №503/24/666 (а.с. 15) повідомлено позивача, що вимоги статті 117 Кодексу та вимоги Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995, № 100 не застосовуються у вирішенні питань проходження громадянами України військової служби та виплати їм грошового забезпечення, а тому відсутні підстави для здійснення виплат військовослужбовцям згідно з цією статтею Кодексу. Крім того, зазначено, що місячне грошове забезпечення позивача на день звільнення з військової служби (22.03.2019) становить 34291,25 грн.

22.04.2021 позивачу було перераховано заборгованість із виплати компенсації за додаткову соціальну відпустку у розмірі 31525,09 грн (а.с. 14).

Вважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у невиплаті середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку, як учаснику бойових дій) за період з 23.03.2019 по 22.04.2021, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, з огляду на допущену відповідачем протиправну бездіяльність у зв`язку з порушенням термінів виплати компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку за період з 20 листопада 2018 року по 22 березня 2019, право на одержання якої підтверджено судовим рішенням, що у свою чергу є підставою для одержання позивачем середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Обираючи належний спосіб захисту порушених прав позивача, суд вважав за доцільне зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 23 березня 2019 року по 22 квітня 2021 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визначення суми, що має бути нарахована та виплачена відповідачем, суд першої інстанції виходив з того, що суд не є тим органом, на якого покладається обов`язок здійснювати розрахунок компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи (перегляду підлягає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову), визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Проте, спеціальним законодавством щодо порядку та умов виплати грошового забезпечення військовослужбовцем не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні (зокрема, затримку виплати на виконання рішення суду компенсації за невикористану відпустку, яка не є складовою грошового забезпечення), у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи статей 116, 117 Кодексу законів про працю України(далі - КЗпП), що не заборонено спеціальним законодавством.

В той же час такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України, які можуть та повинні бути застосовані до спірних відносин.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 01.03.2018 по справі № 806/1899/17, від 04.12.2019 по справі № 825/66/16, від 23.12.2020 по справі № 807/1525/16.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Колегія суддів враховує, що Верховний суд України у постанові від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, усуваючи розбіжності у застосуванні касаційними судами вищезазначених норм матеріального права, виклав таку правову позицію: Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум, яка є обов`язковою для суду апеляційної інстанції при вирішенні цього спору.

Колегією суддів встановлено, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 07.09.2020 по справі № 440/3233/20, яке набрало законної сили 08.10.2020, зобов`язано Головне управління майна та ресурсів Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 20 листопада 2018 року по 22 березня 2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 22 березня 2019 року.

На виконання вказаного рішення суду, відповідачем лише 22.04.2021 на картковий рахунок ОСОБА_1 перераховано 31 525,09 грн (компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 20 листопада 2018 року по 22 березня 2019 року ) (а.с. 14), що підтверджується наявною в матеріалах справи відповідною копією.

Враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 20 листопада 2018 року по 22 березня 2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби за весь час затримки з 22.03.2019 (дата виключення позивача зі списків особового складу) до 22.04.2021 (момент остаточного розрахунку).

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку з 23.03.2019 (день виключення позивача зі списків особового складу військової частини) по день фактичного розрахунку 22.04.2021, що відповідає положенням ст. 117 КЗпП України.

Разом з цим, суд першої інстанції, встановлюючи право позивача на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не визначив розмір такого відшкодування, пославшись на те, що суд не є тим органом, на якого покладається обов`язок здійснювати розрахунок компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим, оскільки за змістом статті 117 КЗпП України обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки проведення остаточного розрахунку покладено саме на орган, який виносить рішення по суті спору, тобто в цьому випадку - на суд.

Відтак суд апеляційної інстанції, не виходячи за межі повноважень, встановлених статтею 308 КАС України, вважає за необхідне здійснити відповідний розрахунок самостійно.

Згідно з пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Ці норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства усіх виплат у день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

З урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 24.10.2011 № 6-39цс11, від 27.04.2016 по справі № 6-113цс16, від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, а також постановах Верховного Суду від 04.04.2018 по справі № 524/1714/16-а, від 30.10.2019 по справі № 806/2473/18, при вирішенні питання про визначення розміру суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за затримку розрахунку, слід взяти до уваги такі фактори, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з абзацом першим пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з абз. 2 п. 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Враховуючи вищевикладені положення, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, слід виходити з числа відпрацьованих календарних днів за цей період.

З метою здійснення розрахунку колегією суддів постановлено ухвалу від 16.11.2021, якою від Міністерства оборони України витребувано, зокрема, довідку про середньоденну заробітну плату (грошове забезпечення) ОСОБА_1 , розраховану виходячи з середньомісячного заробітку за останні повністю відпрацьовані два місяці перед звільненням та довідку про виплачені позивачу суми заробітної плати (грошового забезпечення) при звільненні.

На виконання вказаної ухвали відповідачем надано довідку № 248/3/8/552д від 30.11.2021, в якій відповідач навів розрахунок середньоденного розміру грошового забезпечення позивача станом на 22.03.2019, який становить 1106,17 грн (34291,25 грн : 31 днів).

Враховуючи, що відповідачем не надано на вимогу суду апеляційної інстанції відомостей щодо нарахованої заробітної плати за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, колегія суддів вважає за можливе врахувати середньоденний розмір грошового забезпечення позивача, що розрахований у вказаній вище довідці, при обчисленні середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вже було зазначено вище в день виключення позивача зі списків особового складу 22.03.2019, відповідачем не була виплачена грошова компенсація за невикористані додаткові відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 20 листопада 2018 року по 22 березня 2019 року.

Виплата вказаної компенсації в сумі 31525,09 грн позивачу була здійснена лише 22.04.2021, що підтверджується копією виписки по картковому рахунку (а.с. 14).

Отже, непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати компенсації за невикористані додаткові відпустки за 2018, 2019 роки при звільненні, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з служби, внаслідок доводи відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України підлягають відхиленню.

Враховуючи дату виключення позивача зі списків особового складу (22.03.2019) та дату проведення остаточного розрахунку (22.04.2021), кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 762 дні.

Таким чином сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 22.03.2019 по 22.04.2021 становить 842901,54 грн (1106,17 грн - середньоденний заробіток позивача * 762 днів).

При цьому, недоплачена сума грошової компенсації за вказаний період становить 31525,09 грн, а у процентному виразі по відношенні до загальної суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні (842901,54 грн) дорівнює 3,74%.

Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

З урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 24.10.2011 № 6-39цс11, від 27.04.2016 по справі № 6-113цс16, від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15, а також постановах Верховного Суду від 04.04.2018 по справі № 524/1714/16-а, від 30.10.2019 по справі № 806/2473/18, при вирішенні питання про визначення розміру суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за затримку розрахунку, слід взяти до уваги такі фактори, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Беручи до уваги суму несвоєчасно сплаченої позивачу грошової компенсації за вказаний період (31525,09 грн), відсоток цієї суми (3,74%) відносно розміру суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні (842901,54 грн), колегія суддів вважає за необхідне застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування працівнику заробітку за час затримки розрахунку до 31524,52 грн (842901,54 грн* 3,74 %).

Колегія суддів відхиляє доводи Міністерства оборони України про те, що останнє є неналежним відповідачем у справі № 440/4944/21, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 46 КАС України відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

За визначенням п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до абз.1-3 п. 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 р. № 671 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 р. № 730) (далі - Положення № 671) Міністерство оборони України (Міноборони) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міноборони є центральним органом виконавчої влади та військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили та Держспецтрансслужба.

Відповідно до п. 23, 83 Положення № 671 Міноборони відповідно до покладених на нього завдань: забезпечує життєдіяльність Збройних Сил, їх функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність, підготовку до виконання покладених на них завдань, застосування, комплектування особовим складом та його підготовку, постачання озброєння та військової техніки, підтримання справності, технічної придатності, проведення ремонту та модернізації зазначеного озброєння і техніки, матеріальних, фінансових, інших ресурсів та майна згідно з потребами, визначеними Генеральним штабом Збройних Сил у межах коштів, передбачених державним бюджетом, і здійснює контроль за їх ефективним використанням, організовує виконання робіт і надання послуг в інтересах Збройних Сил; здійснює заходи, спрямовані на реалізацію соціально-економічних і правових гарантій військовослужбовцям, членам їх сімей та працівникам Збройних Сил, особам, звільненим у запас або відставку, а також членам сімей військовослужбовців, які загинули (померли), пропали безвісти, стали інвалідами під час проходження військової служби або потрапили в полон у ході бойових дій (війни) чи під час участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.

Наказом міністра оборони України від 09.04.2016 № 191 затверджено типове положення про структурний підрозділ апарату Міністерства оборони України (далі типове положення), яким визначено структуру положення про структурний підрозділ апарату Міністерства оборони України (департамент, управління, відділ, сектор) (далі - структурний підрозділ), основні завдання і функції, порядок взаємодії з іншими структурними підрозділами, повноваження керівника структурного підрозділу та повноваження, якщо структурний підрозділ має в підпорядкуванні військові частини, установи, організації та заклади (далі - підпорядкований підрозділ).

Вид структурного підрозділу визначається відповідно до законодавства України.

Структурний підрозділ підпорядковується Міністру оборони України, який безпосередньо здійснює керівництво його діяльністю.

Структурний підрозділ у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, наказами Міноборони, директивами Міноборони та Генерального штабу Збройних Сил України (далі - Генеральний штаб), іншими нормативними актами Міноборони, а також положенням про структурний підрозділ (п. 3, 4, 5 типового положення).

Відповідно до наказу Міністерства оборони України від 11.11.2016 № 600 Головне управління майна та ресурсів Міністерства оборони України входить до структури апарату Міністерства оборони України.

Основні завдання і функції, порядок взаємодії з іншими структурними підрозділами, повноваження начальника Головного управління майна та ресурсів (далі Головне управління) та повноваження щодо підприємств, установ і організацій Міністерства оборони України (далі - Міноборони), які належать до сфери управління Міноборони і виконання завдань з функціонального управління якими покладено безпосередньо на Головне управління та підпорядкованих військових частин (установ) визначено положенням про Головне управління майна та ресурсів Міністерства оборони України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 28.05.2021 № 142 (далі Положення № 142).

Відповідно до п.2 Положення № 142 Головне управління є органом військового управління.

Згідно з п. 3 Положення № 142 Головне управління виконує завдання із забезпечення реалізації державної політики з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період, а також завдання та функції, покладені на Міноборони, щодо:

організації забезпечення легшими приміщеннями військовослужбовців Збройних Сил України (далі - ЗСУ) та членів їх сімей, осіб, звільнених з військової служби у запас або відставку, які мають право на отримання житла за рахунок Міноборони, шляхом будівництва та придбання житла, а також фінансування виплат грошової компенсації за належне військовослужбовцям ЗСУ та членам їх сімей до отримання жиле приміщення;

організації фінансування виплат грошової компенсації за належне військовослужбовцям та членам їх сімей для отримання жилих приміщень;

капітального будівництва (реконструкції) військових об`єктів разом з комунальними спорудами та інженерними мережами;

ведення узагальненого обліку нерухомого майна та земель оборони, наданих у користування військовим частинам, військовим навчальним закладам, установам, організаціям, підприємствам Міноборони та ЗСУ для їх розміщення (у тому числі тимчасового) та постійної або тимчасової діяльності, та здійснення контролю за їх цільовим використанням за призначенням;

володіння, використання та розпорядження надлишковим нерухомим військовим майном ЗСУ;

користування землями оборони;

обліку та управління об`єктами державної власності та державним майном, закріпленим за суб`єктами господарювання;

відчуження рухомого та нерухомого військового майна, земельних ділянок разом з розташованими на них об`єктами нерухомого військового майна;

утилізації списаного та непридатного для використання за призначенням військового майна;

ведення обліку надлишкового військового майна (крім стрілецької зброї, боєприпасів та нерухомого військового майна).

Аналіз вищенаведеного дає підстави для висновку, що Головне управління майна та ресурсів Міністерства оборони України є структурним підрозділом Міністерства оборони України, який створено для виконання покладених на Міністерство оборони України завдань та функцій, визначених відповідно до Положення про Головне управління майна та ресурсів Міністерства оборони України, затверджене наказом Міністерства оборони України № 142.

З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань колегією суддів встановлено, що Головне управління майна та ресурсів Міністерства оборони України не має статусу юридичної особи.

Представником відповідача в апеляційній скарзі підтверджено, що Головне управління майна та ресурсів Міністерства оборони України перебуває на фінансовому забезпеченні у Міністерстві оборони України (в Департаменті фінансів Міністерства оборони України).

Докази наявності у Головного управління майна ресурсів Міністерства оборони України окремого фінансування до матеріалів справи не надано.

Таким чином, Головне управління майна та ресурсів Міністерства оборони України не є окремим суб`єктом публічно-правових відносин та не може самостійно виконувати зобов`язання фінансового характеру, у зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку, що належним відповідачем в межах спірних правовідносин є саме Міністерство оборони України.

При цьому, наявність у Головного управління майна та ресурсів Міністерства оборони України печатки встановленого зразка із найменуванням, а також факт того, що начальник вказаного структурного підрозділу відповідно до Положення № 142 видає накази, організовує і контролює їх виконання, з урахуванням наведених норм права не є підставою для визнання Міністерства оборони України неналежним відповідачем у цій справі та не спростовує висновку суду першої інстанції в межах розгляду цієї справи про наявність обов`язку нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Крім того, Міністерство оборони України було залучено в якості співвідповідача під час розгляду справи № 440/3233/20 за клопотанням Головного управління майна та ресурсів Міністерства оборони України, а тому з урахуванням перебування останнього на фінансовому забезпеченні у Міністерстві оборони України та безпосереднє підпорядкування, як структурного підрозділу, саме відповідачу у справі, свідчить про правомірність покладення судом обов`язку здійснити відповідні виплати.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В справі "East/West Alliance Limited" проти України" (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією "небезпідставної скарги" та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

Таким чином, враховуючи встановлення протиправності бездіяльності відповідача в частині своєчасності виплати позивачу грошової компенсації за вказаний період, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність зобов`язання Міністерства оборони України здійснити нарахування та виплати ОСОБА_1 за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 23.03.2019 по 22.04.2021.

Разом з цим, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в оскаржуваній частині, не вірно виклав назву компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні та не визначив належний позивачу її розмір.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Підставами для зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 317 КАС України). Зміна судового рішення може полягати, зокрема, у доповненні або зміні його мотивувальної частини (частина четверта статті 317 КАС України).

Враховуючи, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність у позивача права на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак невірно виклав назву компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні та не визначив належний позивачу її розмір та відповідно не зазначив про це в резолютивній частині рішення, колегія суддів вважає, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.07.2021 по справі № 440/4944/21 слід змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення в наступній редакції: "Зобов`язати Міністерство оборони України (Повітрофлотський пр-т. 6, м. Київ 168, 03168, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні належних йому грошових сум за період з 23.03.2019 по 22.04.2021 у розмірі 31524,52 грн".

В іншій частині рішення суду першої інстанції щодо задоволення позову, колегія суддів залишає без змін, як законне та обґрунтоване.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.07.2021 по справі № 440/4944/21 - змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Зобов`язати Міністерство оборони України (Повітрофлотський пр-т. 6, м. Київ 168, 03168, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні належних йому грошових сум за період з 23.03.2019 по 22.04.2020 у розмірі 31524,52 грн».

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.07.2021 по справі № 440/4944/21 в частині задоволення позову - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді С.П. Жигилій В.Б. Русанова