Справа № 140/8568/21
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2021-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 року ЛуцькСправа № 140/8568/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ксензюка А.Я.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання відмови та дій протиправними, стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд із позовом до Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі Волинський обласний ТЦК та СП, відповідач) про: визнання протиправною відмови щодо невиплати грошової допомоги компенсації за перебування у службовому відрядженні; стягнення заборгованості на користь позивача по витратах на службове відрядження в розмірі 16580,00 грн.; визнання протиправними дій щодо не проведення нарахування та виплати з 30.01.2020 року грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020 року; зобов`язання нарахувати та виплачувати грошове забезпечення з 30.01.2020 по 01.06.2020 року, виходячи із розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020 року, з врахуванням виплачених сум.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 та перебував на грошовому та інших видах забезпечення у Волинському обласному військовому комісаріаті. У свою чергу, у період з 22.09.2019 по 17.10.2019 позивач перебував у службовому відрядженні. Після повернення з відрядження позивач перебував на лікуванні з 18.10.2019 по 29.10.2019. 14.01.2020 позивач склав звіт про витрачання коштів у сумі 16580,00 грн., затвердив його підписом Старовижівського військового комісара та відтиском гербової печатки, та у подальшому разом з іншими документами скерував до ІНФОРМАЦІЯ_2 для здійснення оплати. Проте, після звільнення з посади у Старовижівському РВК заборгованість по відрядженні перед ним не погашалась, а оригінали документів про відрядження повернуті без оплати в липні 2020 року. У подальшому після переведення для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 , позивач через представника неодноразово звертався із заявами про здійснення виплати компенсації грошових коштів, витрачених на службове відрядження. Однак, дані заяви ІНФОРМАЦІЯ_3 були залишені без задоволення. Позивач вважаючи таку бездіяльність відповідача вважає протиправною та такою, що порушує права та інтереси позивача, звернувся за захистом свої прав до суду.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 07.05.2021 в справі 140/1634/21 визнано протиправними дії Волинського обласного ТЦК та СП щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті грошової компенсації за перебування у службовому відрядженні за період з 23.09.2019 по 17.10.2019 у військовій частині НОМЕР_2 ; зобов`язано Волинський обласний ТЦК та СП повторно розглянути питання про виплату ОСОБА_1 витрат на службове відрядження за період з 23.03.2019 по 17.10.2019 у військовій частині НОМЕР_2 , з урахуванням висновків суду.

На звернення позивача щодо виконання вказаного рішення суду відповідач листом від 06.08.2021 повідомив, що вживаються заходи для виплати витрат на службове відрядження. Проте, у телефонному режимі ОСОБА_1 повідомили, що посадовими особами Волинського обласного ТЦК та СП повторно розглянуто питання про виплату позивачу витрат на службове відрядження за період з 23.09.2019 по 17.10.2019 з урахуванням висновків суду та повторно відмовлено у виплаті даних коштів.

Позивач вважає відмову відповідача щодо виплати компенсації грошових коштів, витрачених на службове відрядження, протиправною та такою, що порушує його права та інтереси.

Крім того, у квітні 2021 року позивач дізнався, що протягом 2020 року йому неправильно нараховувалось грошове забезпечення, тому звернувся до відповідача з проханням здійснити доплату грошового забезпечення посадових окладів, окладів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців, однак відповіді на вказану заяву не отримав.

Зазначає, що пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова №704, в редакції, чинній на момент прийняття постанови) установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб" (далі - Постанова №103) до Постанови №704 були внесені зміни, внаслідок яких пункт 4 Постанови №704 було викладено у новій редакції, а саме: «Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.».

Відповідно до Постанови №704, в редакції Постанови №103, розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є стала величина - розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01.01.2018, а мінімальна заробітна плата (чи її частина) для розрахунків розмірів цих окладів не застосовується.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року у справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови №103, яким було внесено зміни до пункту 4 Постанови №704.

Відтак, з дня набрання законної сили рішенням у справі №826/6453/18 діє редакція пункту 4 Постанови №704, яка була чинною до зазначених змін.

Аналогічна правова позиція відображена у рішенні від 17.12.2019 Верховного Суду, викладеним за результатами розгляду зразкової адміністративної справи №160/8324/19.

Як нам відомо Волинський ОТЦК та СП обчислював посадовий оклад та оклад за військове звання ОСОБА_1 відповідно до п.4 Постанови 704 (в редакції Постанови КМУ №103 від 21.02.2018 року) шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік».

На думку позивача за таких обставин, з урахуванням п. 4 Постанови КМ України № 704 він має право на перерахунок посадового окладу та окладу за військове звання з 29.01.2020, оскільки з дня набрання чинності постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 по справі № 826/6453/18 виникли правові підстави для нарахування та виплати грошового забезпечення, а саме розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт.

З наведених підстав просить адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 18.08.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

У відзиві на позовну заяву представник відповідача позовних вимог не визнав, посилаючись на те, що на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07.05.2021 року в справі №140/1634/21 для прийняття належного й правомірного рішення стосовно можливості виплати ОСОБА_1 витрат на службове відрядження з метою перевірки правильності та належності поданих позивачем підтверджуючих документів, Волинським обласним ТЦК та СП був направлений відповідний запит до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з метою перевірки факту оренди житла для проживання гр. ОСОБА_3 в період з 22.09.2019 року по 17.10.2019 за адресою: АДРЕСА_1 . На момент відповіді від ФОП ОСОБА_2 до Волинського обласного ТЦК та Сп не надходило. Відтак, відповідач позбавлений можливості прийняти належне й обґрунтоване рішення з приводу виплати витрат на службове відрядження, а тому позовна вимога щодо визнання повторної відмови протиправною є передчасною, й відповідно, не підлягає до задоволення.

Крім того, вважає, що відповідач правомірно застосував чинну Постанову №704 та вказану норм (пункт 4) при нарахуванні та виплаті позивачу грошового забезпечення, яка є обов`язковою для застосування, оскільки іншої не існує, а попередня не може бути відновлена судом.

З наведених підстав просить відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю.

У відповіді на відзив представник позивача підтримав власну правову позицію, наведу в позовній заяві.

Інші заяви по суті справи від сторін на адресу суду не надходили.

Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

Судом встановлено, що згідно листа від 21.09.2019 на виконання вимог розпорядження начальника штабу першого заступника командування Сухопутних військ Збройних Сил України від 17.09.2019 №116/10/2/1/181 тимчасово виконуючий обов`язки начальника штабу першого заступника командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_4 » вимагав військовому комісару ІНФОРМАЦІЯ_2 відрядити з 23.09.2019, терміном на 30 днів майора ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 в інтересах логістики Командування Сухопутних військ Збройних Сил України.

У свою чергу, як вбачається з витягу з наказу військового комісара Старовижівського РВК від 22.09.2019 №90 майора ОСОБА_1 вважати таким, що вибуває у відрядження в/ч НОМЕР_2 з 23.09.2019 по 23.10.2019 в інтересах логістики Командування Сухопутних військ Збройних Сил України.

Як вбачається з посвідчення про відрядження від 22.09.2019 №43 позивач 23.09.2019 вибув із Старовижівського РВК та 23.09.2019 прибув у в/ч НОМЕР_2 , у свою чергу 17.10.2019 ОСОБА_1 вибув із в/ч НОМЕР_2 та 17.10.2019 прибув у Старовижівський РВК, що підтверджується відповідними підписами посадових осіб та печатками.

19.08.2020 представник позивача звернувся до відповідача з листом, у якому просив забезпечити нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації грошових коштів, витрачених на службове відрядження у 2019 році на суму 16580,00 грн.

Листом від 06.11.2020 відповідач повідомив представника позивача, що відповідно до листа командира військової частини НОМЕР_2 від 23.09.2020 №2222, майор ОСОБА_1 за період з 23.09. до 17.10.2019 у відрядженні у вказаній вище частині не перебував, а тому нарахувати та виплатити компенсацію грошових коштів у сумі 16580,00 грн., витрачених останнім у службовому відрядженні, немає підстав.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 07.05.2021 у справі №140/1634/21, яке набрало законної сили 08.06.2021, позов ОСОБА_1 задоволено частково; визнано протиправними дії Волинського обласного ТЦК та СП щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті грошової компенсації за перебування у службовому відрядженні за період з 23.09.2019 по 17.10.2019 у військовій частині НОМЕР_2 ; зобов`язано Волинський обласний ТЦК та СП повторно розглянути питання про виплату ОСОБА_1 витрат на службове відрядження за період з 23.09.2019 по 17.10.2019 у військовій частині НОМЕР_2 , з урахуванням висновків суду; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На заяву представника позивача про добровільне виконання вказаного рішення суду, Волинський обласний ТЦК та СП листом від 06.08.2021 №1566, зокрема, повідомив, що посадовими особами вживаються необхідні заходи щодо належного вирішення питання про виплату ОСОБА_1 витрат на службове відрядження за період з 23.09.2019 по 17.10.2019 у військовій частині НОМЕР_2 , з урахуванням висновків суду.

Крім того, 22.04.2021 позивач звернувся до відповідача з заявою про здійснення перерахунку та доплати грошового забезпечення посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначалися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2020 року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня 2020 року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до частин шостої, дев`ятої статті 14 Закону №2011-XII при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з відрядженням в інші населені пункти, військовослужбовцям відшкодовуються витрати на відрядження в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Витрати, пов`язані з перевезенням військовослужбовців та членів їх сімей, їх особистого майна залізничним, повітряним, водним і автомобільним (за винятком таксі) транспортом, бронюванням місць у готелях при направленні військовослужбовців у відрядження, відшкодовуються за рахунок коштів Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При цьому, згідно пункту 13 Постанови Кабінету Міністрів України «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» від 02 лютого 2011 року №98 (далі - Постанова №98) визначено, що особливості направлення у відрядження військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, які проходять службу в органах і підрозділах цивільного захисту, працівників Національного антикорупційного бюро визначаються за погодженням з Міністерством фінансів відповідно Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Національним антикорупційним бюро, Управлінням державної охорони, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.

Наказом Міністерства оборони України від 20.02.2017 №105 затверджено Інструкцію про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України (далі Інструкція №105).

Відповідно до пункту 2 Інструкції, відрядження - направлення військовослужбовців Збройних Сил України (далі - військовослужбовці) за наказом командира (начальника, керівника) на певний строк в іншу місцевість для виконання службових завдань поза місцем постійної (тимчасової) дислокації військової частини (підрозділу).

Строк відрядження визначається командиром (начальником, керівником), але не може перевищувати в межах України 30 календарних днів з урахуванням часу перебування в дорозі (крім випадків, коли інші строки відрядження визначаються законодавчими та іншими нормативно-правовими актами) (пункт 4 Інструкції №105).

Військова частина (установа, організація), що відряджає військовослужбовця, забезпечує його коштами для здійснення поточних витрат під час відрядження (авансом). Аванс відрядженому військовослужбовцю може видаватися готівкою або перераховуватися в безготівковій формі на відповідний рахунок для використання із застосуванням платіжних карток (пункт 6 Інструкції №105).

Пунктом 7 Інструкції №105 передбачено, що днем вибуття у відрядження вважається день відправлення поїзда, літака, автобуса або іншого транспортного засобу з населеного пункту місця проходження служби відрядженого військовослужбовця, а днем прибуття з відрядження день прибуття транспортного засобу до населеного пункту місця проходження служби відрядженого військовослужбовця. У разі відправлення транспортного засобу до 24-ї години включно днем вибуття у відрядження вважається поточна доба, а з 00 годин і пізніше наступна доба. Якщо станція, пристань, аеропорт розташовані за межами населеного пункту, де проходить службу відряджений військовослужбовець, у строк відрядження зараховується час, потрібний для проїзду до станції, пристані, аеропорту. Аналогічно визначається день прибуття відрядженого військовослужбовця до місця служби.

Відповідно до пункту 9 Інструкції №105 підтвердними документами, що засвідчують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат, є розрахункові документи відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та Податкового кодексу України.

Пунктом 10 Інструкції №105 визначено, що окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати (витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи, понесені у зв`язку з таким відрядженням). Добові витрати відшкодовуються в єдиній сумі незалежно від статусу населеного пункту.

Відповідно до пункту 11 Інструкції №105 за кожний день (включаючи день вибуття та день прибуття) перебування військовослужбовця (крім військовослужбовців строкової служби) у відрядженні в межах України, враховуючи вихідні, святкові й неробочі дні та час перебування в дорозі (разом з вимушеними зупинками), йому виплачуються добові в межах сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98.

Час перебування в дорозі, за який провадиться виплата добових під час відрядження, визначається за діючим розкладом руху залізничного, водного та повітряного транспорту, враховуючи час затримки відрядженого в дорозі з причин, які від нього не залежать, і час на пересадки.

Причинами затримки військовослужбовця у відрядженні понад строки, зазначені в посвідченні про відрядження, є хвороба, що позбавила його можливості своєчасно повернутися з відрядження, стихійне лихо, інші надзвичайні ситуації. Причини затримки повинні підтверджуватися відповідними документами.

Визначення кількості днів відрядження для виплати добових проводиться з урахуванням дня вибуття у відрядження й дня прибуття до місця проходження служби, що зараховуються як два дні.

При відрядженні військовослужбовця строком на один день або в таку місцевість, звідки військовослужбовець має змогу щодня повертатися до місця постійного проживання, добові відшкодовуються як за повну добу.

Сума добових визначається із урахуванням наказу про відрядження та відповідних первинних документів.

За відсутності наказу про відрядження добові витрати не виплачуються.

Згідно пункту 12 Інструкції №105 військова частина (установа, організація) за наявності підтвердних документів (в оригіналі) відшкодовує в межах граничних сум витрат на найм житлового приміщення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98, витрати відрядженим військовослужбовцям на найм житлового приміщення з розрахунку вартості одного місця в готелі (мотелі), іншому житловому приміщенні за кожну добу такого проживання з урахуванням включених до рахунків на оплату вартості проживання витрат на користування телефоном, холодильником, телевізором та інших витрат.

Відрядженому військовослужбовцю відшкодовуються витрати на побутові послуги, що включені до рахунків на оплату вартості проживання в місцях проживання (прання, чищення, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), але не більш як 10 відсотків сум добових витрат за всі дні проживання.

Витрати на харчування, вартість якого включена до рахунків на оплату вартості проживання у готелях (мотелях), інших житлових приміщеннях або до проїзних документів, оплачуються відрядженим військовослужбовцем за рахунок добових витрат.

Витрати на найм житлового приміщення за час вимушеної зупинки в дорозі, що підтверджуються відповідними документами, відшкодовуються в порядку й розмірах, передбачених цим пунктом.

Витрати, що перевищують граничні суми витрат на найм житлового приміщення, відшкодовуються з дозволу командира (начальника, керівника) згідно з оригіналами підтвердних документів. Зазначені витрати не є надміру витраченими коштами.

У разі проїзду автомобільним транспортом виплата добових здійснюється за час фактичного перебування в дорозі, але не більше ніж за час, визначений розрахунком руху, 200 км на добу.

Пунктом 13 Інструкції №105 передбачено, що витрати на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад відшкодовуються в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі) з урахуванням усіх витрат, пов`язаних із придбанням проїзних квитків і користуванням постільними речами в поїздах, та страхових платежів на транспорті.

Відрядженому військовослужбовцю відшкодовуються витрати на проїзд транспортом загального користування (крім таксі) до станції, пристані, аеропорту, якщо вони розташовані за межами населеного пункту, де проходить службу відряджений військовослужбовець, або до місцеперебування у відрядженні.

За наявності декількох видів транспорту від місця проходження служби до місця відрядження командир (начальник, керівник) може запропонувати відрядженому військовослужбовцю вид транспорту, яким йому слід користуватися. У разі відсутності такої пропозиції військовослужбовець самостійно вирішує питання про вибір виду транспорту.

Відрядженому військовослужбовцю відшкодовуються також витрати на проїзд міським транспортом загального користування (крім таксі) відповідно до маршруту, погодженого командиром (начальником, керівником) за місцем відрядження (згідно з підтвердними документами).

Відрядженому військовослужбовцю понад установлені суми компенсації витрат у зв`язку з відрядженням відшкодовуються також витрати на оплату податку на додану вартість за придбані проїзні документи, користування в поїздах постільними речами та найм житлового приміщення згідно з підтвердними документами в оригіналі (пункт 14 Інструкції №105).

Згідно пункту 17 Інструкції №105 відрядженому військовослужбовцю перед від`їздом у відрядження видається грошовий аванс у межах суми, визначеної на оплату проїзду, найм житлового приміщення і добові витрати. Після повернення з відрядження військовослужбовець зобов`язаний до закінчення п`ятого банківського дня, наступного за днем прибуття до місця постійної роботи, подати звіт про використання коштів, наданих на відрядження. Сума надміру витрачених коштів (залишку коштів понад суму, витрачену згідно із звітом про використання коштів, наданих на відрядження) підлягає поверненню військовослужбовцем до каси або зарахуванню на відповідний рахунок у встановленому законодавством порядку.

Разом із звітом подаються документи в оригіналі, що засвідчують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат.

Якщо військовослужбовець отримав аванс на відрядження і не виїхав, він повинен протягом трьох банківських днів з дня прийняття рішення про відміну поїздки повернути до каси зазначені кошти.

Відповідно до пункту 18 Інструкції №105 витрати на відрядження відшкодовуються лише за наявності документів в оригіналі, що засвідчують вартість цих витрат, а саме: транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона та документа про сплату за всіма видами транспорту, рахунків, отриманих з готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання відрядженого військовослужбовця, у тому числі бронювання місць у місцях проживання, страхових полісів тощо.

Витрати, понесені у зв`язку з відрядженням, не підтверджені відповідними документами (крім добових витрат), військовослужбовцю не відшкодовуються.

Виплата добових та відшкодування витрат на найм житлового приміщення здійснюються за наявності на посвідченні про відрядження засвідчених печаткою відміток про дати прибуття військовослужбовця в пункт (пункти) відрядження та вибуття з нього (з них). Відмітки засвідчуються підписом та гербовою печаткою: в апараті Міністерства оборони України керівника структурного підрозділу Міністерства оборони України або його заступника; у Генеральному штабі Збройних Сил України керівника структурного підрозділу Генерального штабу Збройних Сил України або його заступника; в інших органах військового управління керівника органу військового управління або його заступника; у з`єднанні командира з`єднання або його заступника; у військових частинах, військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях командира (начальника, керівника) військової частини (військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу, установи, організації) або його заступника; в установах, організаціях, на підприємствах та інших органах державної влади посадової особи, яка має право засвідчувати документи гербовою печаткою (пункт 20 Інструкції №105).

Як слідує матеріалів справи, рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 07.05.2021 у справі №140/1634/21, яке набрало законної сили 08.06.2021, визнано протиправними дії Волинського обласного ТЦК та СП щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті грошової компенсації за перебування у службовому відрядженні за період з 23.09.2019 по 17.10.2019 у військовій частині НОМЕР_2 ; зобов`язано Волинський обласний ТЦК та СП повторно розглянути питання про виплату ОСОБА_1 витрат на службове відрядження за період з 23.09.2019 по 17.10.2019 у військовій частині НОМЕР_2 , з урахуванням висновків суду.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача вказує, що на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07.05.2021 року в справі №140/1634/21 для прийняття належного й правомірного рішення стосовно можливості виплати ОСОБА_1 витрат на службове відрядження з метою перевірки правильності та належності поданих позивачем підтверджуючих документів, Волинським обласним ТЦК та СП був направлений відповідний запит до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з метою перевірки факту оренди житла для проживання гр. ОСОБА_3 в період з 22.09.2019 року по 17.10.2019 за адресою: АДРЕСА_1 .

Частиною четвертою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як було встановлено судом при розгляді справи №140/1634/21 позивач 23.09.2019 вибув із Старовижівського РВК та 23.09.2019 прибув у в/ч НОМЕР_2 , у свою чергу 17.10.2019 ОСОБА_1 вибув із в/ч НОМЕР_2 та 17.10.2019 прибув у Старовижівський РВК, що підтверджується посвідченням про відрядження.

Згідно звіту про використання коштів наданих на відрядження від 14.01.2020, ОСОБА_1 були понесені витрати у службовому відрядженні у загальній сумі 16580,00 грн., а саме: добові 1500,00 грн., оренда житла 14400,00 грн., квитки 680,00 грн. Вартість понесених витрат підтверджується квитками від 23.09.2019 та від 17.10.2019, рахунком за надані послуги з оренди житла від 23.09.2019.

Разом з тим, відповідачем листом від 06.11.2020 було відмовлено позивачу в компенсації грошових коштів у сумі 16580,00 грн., витрачених останнім у службовому відрядженні у зв`язку з тим, що відповідно до листа командира військової частини НОМЕР_2 від 23.09.2020 №2222, ОСОБА_1 за період з 23.09 до 17.10.2019 у відрядженні у вказаній вище частині не перебував.

Однак, суд вважає безпідставними дані твердження відповідача, оскільки наказом військового комісара Старовижівського РВК від 22.09.2019 №90 ОСОБА_1 вибув у відрядження у в/ч НОМЕР_2 з 23.09.2019 в інтересах логістики Командування Сухопутних військ Збройних Сил України. Крім того, у посвідченні про відрядження містяться відповідні відмітки про прибуття та вибуття позивача до в/ч НОМЕР_2 . Доказів повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_3 чи Старовижівський РВК про факт неприбуття ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_2 або про проведення службових розслідувань по даному факту відповідачем не надано.

Відтак, встановлені рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 07.05.2021 у справі №140/1634/21, яке набрало законної сили 08.06.2021 обставини доказуванню при вирішенні даної справи доказуванню не підлягають.

Суд наголошує, що відповідно до пункту 9 Інструкції №105 підтвердними документами, що засвідчують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат, є розрахункові документи відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та Податкового кодексу України.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 07.05.2021 у справі №140/1634/21 підтверджено, що згідно звіту про використання коштів наданих на відрядження від 14.01.2020, ОСОБА_1 були понесені витрати у службовому відрядженні у загальній сумі 16580,00 грн., а саме: добові 1500,00 грн., оренда житла 14400,00 грн., квитки 680,00 грн. Вартість понесених витрат підтверджується квитками від 23.09.2019 та від 17.10.2019, рахунком за надані послуги з оренди житла від 23.09.2019.

При цьому, суд зазначає, що Інструкцією №105 не передбачено права та обов`язку Волинського обласного ТЦК та СП перевіряти факт оренди житла для проживання гр. ОСОБА_3 в період з 22.09.2019 року по 17.10.2019 за адресою: АДРЕСА_1 .

Підсумовуючи вище викладене суд зазначає, що відповідачем фактично безпідставно не виплачено позивачу витрат на службове відрядження в розмірі 16580,00 грн.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд зазначає, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 року (заява № 38722/02)).

Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», п. 64).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі «Джорджевич проти Хорватії», п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі «Ван Остервійк проти Бельгії», п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до абзацу першого частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як встановлено судом, відповідач протиправно невиплатив позивачу витрати на службове відрядження в розмірі 16580,00 грн.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту порушених прав ОСОБА_1 у даному випадку буде саме стягнення з Волинського обласного ТЦК та СП заборгованості по витратах на службове відрядження в розмірі 16580,00 грн.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій щодо не проведення нарахування та виплати з 30.01.2020 року грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020 року та зобов`язання нарахувати та виплачувати грошове забезпечення з 30.0.2020 по 01.06.2020 року, виходячи із розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020 року, з врахуванням виплачених сум, суд зазначає наступне.

Згідно з нормами статті 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Кабінетом Міністрів України 30 серпня 2017 року прийнято Постанову №704, якою зокрема затверджено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, додаткові види грошового забезпечення та розміри надбавки за вислугу років, у тому числі військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу. Набрала чинності з 01.03.2018.

Постановою № 704 зокрема затверджено: тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 1; схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 14; розміри надбавки за вислугу років військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу згідно з додатком 16.

Пунктом 4 Постанови № 704 (в редакції, чинній до 24.02.2018) було встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Разом з тим, згідно пунктом 1 Примітки Додатку 1 Постанови № 704 «Тарифна сітка розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу» посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт. У разі коли посадовий оклад визначений у гривнях з копійками, цифри до 4,99 відкидаються, від 5 і вище - заокруглюються до десяти гривень.

Згідно із Приміткою Додатку 14 «Схема тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу» оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт. У разі коли розмір окладу визначений у гривнях з копійками, цифри до 4,99 відкидаються, від 5 і вище - заокруглюються до десяти гривень.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі - Постанова №103, яка набрала чинності 24.02.2018) до Постанови № 704 внесено зміни, внаслідок яких пункт 4 даної постанови було викладено у новій редакції: « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.».

Крім цього, зміст приміток до Додатків 1 та 14 до Постанови № 704 не був приведений у відповідність з нормою пункту 4 цієї ж Постанови. Отже, пункт 4 Постанови № 704 визначав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу використовується такий показник, як «розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року».

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови №103, яким було внесено зміни до пункту 4 Постанови № 704. Тому позивач вважає, що з дня набрання законної сили рішенням у справі № 826/6453/18 діє редакція пункту 4 Постанови № 704, яка була чинною до зазначених змін.

Відтак, відповідно до редакції пункту 4 Постанови № 704, яка діяла до внесення змін, та вимог пункту 1 Приміток Додатку 1 та пункту Примітки Додатку 14 до Постанови №704, розміри посадового окладу та окладу за військовими (спеціальними) званнями з 29.01.2020 року мають визначатися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Пунктом 4 Постанови № 704 визначено граничну нижню величину, яка береться для розрахунку посадового окладу, що складає розмір прожиткового мінімуму, встановленого на 1 січня відповідного року, але не менше 50% мінімальної заробітної плати станом на 1 січня відповідного року. Відтак, у випадку, коли у календарному році, в якому застосовується відповідна норма зазначеного підзаконного нормативно-правового акту, 50% мінімальної заробітної плати перевищують прожитковий мінімум, мінімальна заробітна плата стає розрахунковою величиною для обрахунку посадових окладів.

При цьому, згідно з пунктом 3 розділу II Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 1774) мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Отже, вказаною нормою закону законодавець заборонив застосовувати новий розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, в тому числі й військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.

Суд зазначає, що під час розв`язання правової колізії між нормами пункту 3 розділу II Закону №1774 та пункту 4 Постанови № 704, у редакції до внесення змін Постановою №103, перевагу належить віддати положенням Закону як акту права вищої юридичної сили, оскільки відповідно до частини третьої статті 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що згідно з Постановою №704 розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за спеціальним (військовим) званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01.01.2018 року, а мінімальна заробітна плата (чи її частина) для розрахунків розмірів цих окладів не застосовується.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.02. 2021 у справі № 200/3757/20-а, від 11.02.2021 року у справі № 200/3774/20-а, від 11.02.2021 року у справі № 240/11952/19, від 14.04.2021 року у справі №240/12309/20 і суд у цій справі не вбачає підстав для відступу від цієї позиції.

За такого правового регулювання та встановлених обставин справи, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, оскільки розмір посадового окладу встановлюється Кабінетом Міністрів України шляхом прийняття відповідних нормативно-правових актів. Суд не має повноважень встановлювати розміри грошового забезпечення працівників, які є іншими, ніж передбачено чинним законодавством та фінансовим забезпеченням відповідного державного органу. Постанова № 704 набрала чинності у 2018 році і нею було встановлено, що розмір посадового окладу визначається шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт, тобто розмір прожиткового мінімуму визначається станом на 01.01.2018 року, та вказаною постановою не передбачено перерахунок розміру посадового окладу щорічно у зв`язку з підвищенням розміру прожиткового мінімуму. Станом на 29.01.2020 року Кабінетом Міністрів України не приймалось жодного нормативного акту про зміну розміру грошового забезпечення працівників податкової міліції, як обов`язкової передумови для виникнення у відповідача обов`язку перерахунку грошового забезпечення позивача.

Отже, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, суд вважає, що в задоволенні позову в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Відтак, позов слід задовольнити частково.

Крім того, відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

27.09.2021 року до суду від представника позивача надійшла заява про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 3000,00 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Водночас частинами четвертою, п`ятою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Разом з тим, відповідно до частин шостої та сьомої статті 134 КАС України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

У пункті 269 Рішення у справі East/West Alliance Limited проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Як вбачається із доданих письмових доказів (договору про надання правової допомоги №ДА-04 від 16.01.2021 року, додаткової угоди №2 від 20.04.2021 року до договору про надання правової допомоги №ДА-04 від 16.01.2021 року, акту прийому-передачі виконаних робіт від 20.09.2021 року до договору про надання правової допомоги №ДА-04 від 16.01.2021 року, додаткової угоди №2 від 20.04.2021 року, квитанції №0.0..1 від 10.08.2021 року) позивач сплатив адвокату Матяшуку В.К. кошти в загальній сумі 3000,00 грн на оплату правової допомоги, яка відповідно до акту прийому-передачі виконаних робіт від 20.09.2021 року складається з: консультації щодо стягнення грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020 року (2 год.) 500,00 грн; підготовка та скерування про перерахунок грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020 року (1 год.) 500,00 грн; складення та подання позовної заяви (2 год.) 2000,00 грн.

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто повинно бути доведено доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи.

Крім того, враховуючи вимоги статей 134, 139 КАС України під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами сьомою-дев`ятою статті 139 КАС України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Таким чином, з наведеної правової позиції слідує, що суд вправі зменшити розмір судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката і з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами сьомою-дев`ятою статті 139 КАС України, з урахуванням конкретних обставин справи та з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

На думку суду, заявлена сума витрат на правову допомогу є завищеною, а тому, враховуючи предмет спору, незначну складність справи, заперечення відповідача щодо суми заявлених судових витрат, а також те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково та виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою, п`ятою статті 134, частиною дев`ятою статті 139 КАС України вважає, що на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500,00 грн. Решту витрат на професійну правничу допомогу повинен понести позивач.

При цьому, суд зазначає, що консультація щодо стягнення грошового забезпечення, виходячи із розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020 року включається до витрат пов`язаних зі складанням адміністративного позову, охоплюються загальною діяльністю адвоката та мають на меті складання позовної заяви і подання її до суду, а тому дані витрати повинен понести позивач.

Отже, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1500,00 грн.

Керуючись статтями 243, 245, 246, 255, 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) до Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (43008, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Теремнівська, 85а, ідентифікаційний код 08013516) про визнання відмови та дій протиправними, стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо невиплати ОСОБА_1 витрат на службове відрядження в розмірі 16580,00 грн.

Стягнути з Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 заборгованість по витратах на службове відрядження в розмірі 16580 (шістнадцять тисяч п`ятсот вісімдесят) гривень 00 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.Я. Ксензюк