Справа № 640/13941/21
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2021-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2021 року м. Київ № 640/13941/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Шулежка В.П., суддів Літвінової А.В., Погрібніченка І.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Міністерства економіки України про визнання незаконною постанову,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Кабінету Міністрів України (далі - відповідач) про визнання незаконною постанову Кабінету Міністрів України від 21.04.2021 №374 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. №1236».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вважає оскаржувану постанову незаконною, оскільки, на його думку, прийняття цієї постанови призвело до виключення коду за КВЕД 95.29 (ремонт інших побутових виробів і предметів особистого вжитку) з переліку КВЕДів, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», що призвело до заборони здійснення позивачем основного виду підприємницької діяльності та, як наслідок, неотримання карантинних виплат.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.07.2021 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

В судовому засіданні 07.09.2021 судом протокольно залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Міністерство економіки України.

В судовому засіданні 28.09.2021 протокольно закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник відповідача зазначив, що, реалізуючи законодавчо закріплені за ним повноваження щодо встановлення обмежувальних протиепідеміологічних заходів на території країни, а також повноваження щодо внесення до власних постанов зміни шляхом прийняття нових постанов, при винесенні оскаржуваної постанови діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. При цьому, представник відповідача зазначив про відсутність порушеного порушених прав позивача оскаржуваною постановою, тому просив відмовити у задоволенні позову повністю.

Позивачем подано відповідь на відзив відповідача, в якій позивач заперечує проти доводів останнього, викладених у його відзиві.

Представником третьої особи надано письмові пояснення з приводу заявлених позовних вимог, в яких вказано про помилковість висновків позивача, що призвели до нездійснення підприємницької діяльності останньої.

Суд на підставі частини 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України перейшов до подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Кабінетом Міністрів України 09.12.2020 прийнято постанову «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» №1236 (далі - Постанова №1236), якою, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 р. до 31 грудня 2021 р. (у редакції на час звернення позивача до суду - до 30 червня 2021 р.) на території України, установлено карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 р. № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 р. № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Вказаною постановою визначено Перелік основних видів економічної діяльності, стосовно яких здійснюються обмежувальні протиепідемічні заходи, пов`язані із поширенням на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, зокрема діяльність у сфері ремонту інших побутових виробів і предметів особистого вжитку (код КВЕД 95.29).

21 квітня 2021 року відповідачем винесено постанову №374 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. №1236», якою:

абзац другий підпункту 4 пункту 3-5 постанови після слів «садивним матеріалом» доповнено словами «(квітами, рослинами), добривами».

у переліку основних видів економічної діяльності, стосовно яких здійснюються обмежувальні протиепідемічні заходи, запроваджені з метою запобігання поширенню на території окремих адміністративно-територіальних одиниць гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, що призводять до тимчасової зупинки роботи суб`єктів господарювання, в яких працюють застраховані особи, та фізичних осіб - підприємців, затвердженому зазначеною постановою, у графі «Код» цифри « 47.76» замінено цифрами « 47.76*».

Позивач вважаючи, що вказаною постановою порушено її право на отримання матеріальної допомоги, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Повноваження Кабінету Міністрів України у спірних правовідносинах, зокрема, регламентовано Конституцією України, Законом України від 27.02.2014 №794-VII «Про Кабінет Міністрів України».

Відповідно до положень статті 113 Конституції України, якій кореспондує частина перша статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27.02.2014 №794-VII (далі - Закон №794-VII), Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Водночас, частина перша статті 117 Конституції України, якій кореспондує частина перша статті 49 Закону №794-VII, встановлено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Згідно із статтею 19 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, вирішення питань державного управління у сфері економіки та фінансів, соціальної політики, праці та зайнятості, охорони здоров`я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища, екологічної безпеки, природокористування, правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, запобігання і протидії корупції, розв`язання інших завдань внутрішньої і зовнішньої політики, цивільного захисту, національної безпеки та обороноздатності.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Частиною другою цієї ж статті встановлено, що акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Відповідач спірною постановою внесено зміни до постанови Уряду, якою встановлено загальні правила, які розраховані хоч і на строкове (тимчасове), але неодноразове застосування, у зв`язку з чим спірна постанова є нормативно-правовим актом.

Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів, зокрема, органів виконавчої влади закріплені положеннями статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини другої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Крім того, згідно з частиною третьою статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

Розглядаючи адміністративну справу в розрізі встановлення наявності в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, суд вважає за необхідне дослідити питання правової природи оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень.

Як встановлено судом, основним видом діяльності ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця є ремонт інших побутових виробів і предметів особистого вжитку, код за КВЕД 95.29.

ОСОБА_1 зазначено, що за наслідками прийняття Закону України «Про надання допомоги застрахованим особам на період здійснення обмежувальних протиепідеміологічних заходів, запроваджених з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» вона зареєструвалась у додатку «ДІЯ» для отримання матеріальної допомоги. Однак після такої реєстрації, позивач отримала інформацію, що її КВЕД не підпадає під перелік тих КВЕДів, діяльність по яких несумісна з роботою у період карантину, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 21.04.2021 №374.

Так, відповідно до пункту 2 статті 1 Закону України «Про надання допомоги застрахованим особам на період здійснення обмежувальних протиепідеміологічних заходів, запроваджених з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» перелік основних видів економічної діяльності, стосовно яких здійснюються додаткові обмежувальні протиепідемічні заходи, пов`язані із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), що призводять до тимчасової зупинки роботи суб`єктів господарювання, в яких працюють застраховані особи, та фізичних осіб - підприємців (далі - Перелік видів економічної діяльності) визначається Кабінетом Міністрів України.

Як вже зазначалось, вказаний перелік основних видів економічної діяльності, стосовно яких здійснюються обмежувальні протиепідемічні заходи, пов`язані із поширенням на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236.

Зокрема, серед вказаного переліку визначено код КВЕД 95.29 - діяльність у сфері ремонту інших побутових виробів і предметів особистого вжитку.

Разом з тим, з метою послаблення тиску на малий та середній бізнес в умовах поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, постановою Кабінету Міністрів України від 17.02.2021 №104 внесено зміни до деяких актів Кабінету Міністрів України, а саме до постанови від 09.12.2020 №1236, якою збільшено перелік видів діяльності дозволених на території регіонів, на яких установлено «червоний» рівень епідемічної небезпеки.

Так, підпунктом 3-5 пункту 5 постанови від 17.02.2021 №104 встановлено, що на території регіонів, на яких установлений «червоний» рівень епідемічної небезпеки, додатково до обмежувальних протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, забороняється, зокрема приймання відвідувачів суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері торговельного і побутового обслуговування населення, крім провадження діяльності з надання фінансових послуг, діяльності фінансових установ і діяльності з інкасації та перевезення валютних цінностей, діяльності операторів поштового зв`язку, а також медичної практики, ветеринарної практики, діяльності автозаправних комплексів (без зон харчування), діяльності з технічного обслуговування та ремонту транспортних засобів, ремонту комп`ютерів, побутових виробів і предметів особистого вжитку, перукарень та салонів краси за попереднім записом.

Відтак, відповідно до вищевказаних змін діяльність передбачена за КВЕД 95.29 (ремонт інших побутових виробів і предметів особистого вжитку) виключена з переліку професій заборонених та території регіонів, на яких установлено «червоний» рівень епідеміологічної небезпеки.

Вказана постанова КМУ постанови від 17.02.2021 №104 набрала чинності 24.02.2021.

Таким чином, позивач з 24.02.2021 не був позбавлений права на здійснення своєї підприємницької діяльності за основним її видом (код КВЕД 95.29).

При цьому, як вбачається з вимог Закону України «Про надання допомоги застрахованим особам на період здійснення обмежувальних протиепідеміологічних заходів, запроваджених з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», застрахована особа, яка має право на отримання допомоги, передбаченої цим Законом, має бути найманим працівником суб`єкта господарювання, основний вид економічної діяльності якого заявлений першим у відомостях з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на останній день місяця, який передує місяцю, в якому подається звернення на отримання допомоги, та відповідає видам, визначеним у Переліку видів економічної діяльності, або фізичною особою - підприємцем, основний вид економічної діяльності якого заявлений першим у відомостях з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на останній день місяця, який передує місяцю, в якому подається звернення на отримання допомоги, та відповідає видам, визначеним у Переліку видів економічної діяльності.

Разом з тим, допомога застрахованим особам не надається, фізичним особам - підприємцям, які є застрахованими особами, основний вид економічної діяльності яких, заявлений першим у відомостях з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на останній день місяця, який передує місяцю, в якому подається звернення, не відносився до Переліку видів економічної діяльності.

Отже, враховуючи, що станом на останній день місяця, який передує місяцю, в якому позивач звернулась за матеріальною допомогою, останній не заборонялось здійснювати свою підприємницьку діяльність, а тому виплата такої допомоги їй не передбачена.

Більше того, суд звертає увагу, що оскаржуваною постановою, спірні зміни щодо виключення код КВЕД 95.29 з переліку тих КВЕДів, котрі раніше були у Переліку КВЕДів по Постанові №1236, згідно яких надавалась матеріальна допомога, не вносились.

Тобто позивач не є суб`єктом правовідносин, на якого поширюються положення оскаржуваної постанови Кабінету Міністрів України від 21.04.2021 №374, оскільки перша частина змін згідно цієї постанови передбачає доповнення конкретними словами відповідного пункту постанови, а друга частина - зміну цифрового коду, який не стосується позивача.

Таким чином, вказаний нормативно-правовий акт не призводить до встановлення/зміни або припинення прав та/або обов`язків безпосередньо для позивача, а тому він не є особою, щодо якого його застосовано.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено право на звернення до суду і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої та другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 826/4406/16, від 07.11.2019 у справі № 826/1647/16, від 30.09.2020 у справі № 806/204/17, постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № П/9901/370/18, від 28.10.2020 у справі № 9901/153/20, тобто є сталою.

Поряд з цим, слід відмітити, що звернення до суду є способом захисту порушених прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Суд зазначає, що оскаржуваний нормативно-правовий акт має конституційно-правову природу, прийнятий у межах повноважень Кабінету Міністрів України та не належить до актів, які встановлюють, змінюють або припиняють безпосередньо правовідносини для позивача, а тому не можуть порушувати його права та інтереси і не призводить до виникнення у останнього будь-яких прав та обов`язків.

Крім того, суд звертає увагу, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами, що поведінка Кабінету Міністрів України щодо прийняття оскаржуваної постанови порушує його права чи інтереси або перешкоджає їх реалізації.

Таким чином, оскільки поведінка відповідача у межах спірних правовідносин фактично не породжує для позивача правових наслідків, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відшкодування судового збору позивачу не підлягає.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Головуючий суддя В.П. Шулежко

Судді А.В. Літвінова

І.М. Погрібніченко