Справа № 480/10445/21
Суддя: Є.Д. Кравченко
Дата ухвалення: 2021-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Кравченка Є.Д.,
за участю секретаря судового засідання - Сізової К.О.,
позивача - ОСОБА_1 ,
за позовом ОСОБА_1
до Військової частини НОМЕР_1
про визнання дій протиправними, скасування наказу та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військова частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якій просить:
- прийняти адміністративний позов до розгляду та відкрити провадження в адміністративній справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії;
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 про невиплату лейтенанту ОСОБА_1 матеріальної допомоги для поліпшення соціально-побутових питань за 2021 рік в розмірі місячного грошового забезпечення відповідно до п.1 розділу XXIV Наказу Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 та п.п.2 п.2 Наказу Міністерства оборони України № 236 від 26.06.2020 «Про внесення змін до Наказу Міністерства оборони України від 18.02.2020 № 45»;
- скасувати наказ командира військової частини № 248 від 28.08.2021 в частині виключення зі списків особового складу частини та виключення зі всіх видів забезпечення ОСОБА_1 до проведення з ним усіх необхідних розрахунків;
- зобов`язати Військову частини НОМЕР_1 на користь лейтенанта ОСОБА_1 виплатити середній заробіток за час затримки в розрахунку, який складає 8692 (вісім тисяч шістсот дев`яносто дві) грн. 71 коп.;
- постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню Інструкції з діловодства у Збройних Силах України затвердженої наказом Генерального Штабу Збройних Сил України № 124 від 07.04.2017 та Закону України «Про звернення громадян».
Позовні вимоги мотивовані тим, що в період з 29.08.2018 по 28.08.2021 ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_2 на посаді командира 1 взводу - старшого офіцера на батареї 2 мінометної батареї.
07.06.2021 позивач звернувся до командування військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби за контрактом відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із закінченням строку контракту, який був направлений рекомендованим листом з повідомленням про отримання та описом документів, що знаходяться в конверті, який було отримано 16.06.2021, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення даного листа. В даному рапорті було зазначено прохання виплатити позивачу на день звільнення належні йому до видачі грошові кошти, в тому числі матеріальну допомогу для поліпшення соціально-побутових питань за 2021 рік в розмірі місячного грошового забезпечення відповідно до п. 1 розділу XXIV Наказу Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 та п.п. 2 п. 2 Наказу Міністерства оборони України № 236 від 26.06.2020 «Про внесення змін до наказу Міністерства оборони України від 18.02.2020 № 45». Також, в даному рапорті було зазначено, що в разі незадоволення рапорту, надати вмотивовану письмову відмову з посиланням на чинні нормативно-правові акти, за адресою проживання. Відповіді на даний рапорт позивачем отримано не було, а отже, на думку позивача, командування військової частини погодилось з його вимогами.
Разом з вищезгаданим рапортом, позивачем було подано рапорт про виплату матеріальної допомоги для поліпшення соціально-побутових питань в розмірі місячного грошового забезпечення відповідно до п.1 розділу XXIV Наказу Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 та п.п. 2 п. 2 Наказу Міністерства оборони України № 236 від 26.06.2020 «Про внесення змін до Наказу Міністерства оборони України від 18.02.2020 № 45», у зв`язку із погіршенням стану здоров`я та необхідністю довготривалого лікування із застосуванням дорогих лікарських засобів та додано копії документів, що підтверджують факти необхідності довготривалого лікування. Відповіді про задоволення або відхилення даного рапорту позивачем також не було отримано. Крім цього, як стало відомо пізніше, дані рапорти взагалі не проведені в книзі реєстрації вхідних документів та не були розглянуті взагалі, а просто знищені.
16.07.2021 позивачем було повторно подано рапорт про звільнення з військової служби за контрактом, який було отримано відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 30.07.2021. Даний рапорт також не був зареєстрований в книзі реєстрації вхідної кореспонденції.
Таким чином, позивач доходить висновку, що його рапорти не були розглянуті та були знищені керівництвом військової частини НОМЕР_1 навмисно, за рахунок неприязних відносин.
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 248 від 28.08.2021, в якому зазначається «...Виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік..», не було зазначено розмір надання даної матеріальної допомоги. Відмови на виплату матеріальної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення позивачу надано не було, отже, на його думку, є підстави вважати про задоволення його вимог щодо виплати допомоги в розмірі саме місячного грошового забезпечення. Підставами видання даного наказу був начебто рапорт ОСОБА_1 від 26.07.2021, хоча позивач стверджує, що рапорти надавались зовсім іншими датами.
Відповідно до довідки № 1215 від 24.09.2021 у вересні 2021 року позивачем отримана матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік у сумі 1090, 00 грн., тобто в розмірі посадового окладу за військовим званням.
На переконання позивача, його рапорти не були розглянуті взагалі, що є питанням про перевищення службовими особами військової частини НОМЕР_1 наданих їм повноважень, що передбачає притягнення їх до відповідної юридичної відповідальності.
Таким чином, ненадання вмотивованої відмови на рапорт позивача про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного грошового забезпечення, є підставою для висновку про позитивний розгляд рапорту та надання матеріальної допомоги в зазначеному розмірі.
Крім цього, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 248 від 28.08.2021 позивача безпідставно було виключено зі списків особового складу військової частини та виключено зі всіх видів забезпечення.
В зазначених вище рапортах на звільнення від 07.06.2021 та 17.07.2021 відповідно до абз.1, 3 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 позивачем зазначалась вимога виключити його зі списків військової частини тільки після проведення повного розрахунку.
Ухвалою суду від 21.10.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні.
Ухвалою суду від 30.11.2021 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті.
Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав, зазначивши, що відповідно до п.п 2.1 п. 2 «Інструкції про порядок надання у 2021 році матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовцям Сухопутних військ Збройний Сил України», яка затверджена наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 31.03.2021 №221 для отримання матеріальної допомоги у розмірі місячного грошового забезпечення військовослужбовці подають за підпорядкованістю рапорт про виплату матеріальної допомоги, у якому зазначають конкретні причини, які стали підставою для порушення клопотання та розмір потреби. До рапорту військовослужбовці додають завірені копії документів, які підтверджують обставини і є підставою для подання клопотання. Документи разом з рапортом подаються на ім`я командувача Сухопутних військ Збройних Сил України через адміністративне управління Командування Сухопутних військ Збройних Сил України.
Згідно із п.п. 2.2 п. 2 вищевказаної Інструкції комісія для розгляду рапортів про виплату у 2021 році матеріальної допомоги здійснює розгляд документів, що надійшли, готує клопотання, проект протоколу для прийняття рішення командувачем Сухопутних військ Збройних Сил України.
Відповідно до п.п. 2.2 - 2.5 п. 2 Інструкції після прийняття рішення протокол доводиться до відповідної військової частини (установи) встановленим порядком.
На даний час, вказаний протокол, який затверджений командувачем Сухопутних військ Збройних Сил України з рішенням виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік на адресу військової частини НОМЕР_1 не надходив, а тому і підстави для здійснення військовою частиною НОМЕР_1 вказаної виплати відсутні.
Крім того, відповідач зазначив, що спеціальним законодавством, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, слід дійти висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають після звільнення з військової служби. За таких обставин, відповідач вважає виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку безпідставною.
У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити.
Представник відповідача у судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином.
Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що в період з 29.08.2018 по 28.08.2021 ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_2 на посаді командира 1 взводу - старшого офіцера на батареї 2 мінометної батареї, що підтверджується довідкою ВЧ НОМЕР_1 від 11.09.2021 № 1009 (а.с. 42), витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 29.08.2018 № 247 (а.с. 102).
Позивач подав на ім`я командира Військової частини НОМЕР_1 рапорт від 07.06.2021 (зареєстрований 17.06.2021 вх. № 2232), в якому просив надати йому матеріальну допомогу для поліпшення соціально-побутових питань в розмірі місячного грошового забезпечення відповідно до п.1 розділу XXIV Наказу Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 року та п.п.2 п.2 Наказу Міністерства оборони України № 236 від 26,06.2020 року «Про внесення змін до Наказу Міністерства оборони України від 18.02.2020 № 45», у зв`язку із погіршенням стану здоров`я та необхідністю довготривалого лікування із застосуванням дорогих лікарських засобів (а.с. 42).
До рапорту додав копії документів: виписного епікризу № 1703/267 від 28.05.2021 (а.с. 11, листка непрацездатності серія АЛА № 939595 від 27.05.2021 (а.с. 8), довідки про тимчасову непрацездатність № 50 від 31.05.2021 (а.с. 16).
Також, ОСОБА_1 подав на ім`я командира 2 мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 рапорт від 15.07.2021 (зареєстрований 26.07.2021 вх. № 2779), в якому просив клопотання перед вищим командуванням про звільнення його з військової служби у запас відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із закінченням строку контракту.
На день звільнення просив виплатити належні йому до видачі грошові кошти, а саме:
- грошове забезпечення включно до дня звільнення та виключення зі списків військової частини;
- грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2020-2021 роки відповідно до абз. 3 п. 14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;
- компенсацію за додаткову відпустку за 2018-2021 роки на підстіві ст. 36-2 Закону України «Про відпустки» та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статут ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту";
- грошову допомогу на оздоровлення за 2021 рік відповідно до п.1 ст. 10-1. п. 3 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та розділу XXIII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міноборони від 07.06.2018 року № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних сил України та деяким іншим особам»;
- матеріальну допомогу для поліпшення соціально-побутових питань за 2021 рік в розмірі місячного грошового забезпечення відповідно до п. 1 розділу XXIV Наказу Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 року та п.п. 2 п. 2 Наказу Міністерства оборони України № 236 від 26.06.2020 року «Про внесення змін до Наказу Міністерства оборони України від 18.02.2020 № 45»;
- індексацію грошового забезпечення з 29.08.2018 по 28.08.2021 року передбачену Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 № 1282-ХІ1 та Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078;
- одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби відповідно до ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно» від 16 березня 2016 року №178.
Відповідно до абз. 1, 3 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008 просив виключити його зі списків військової частини тільки після проведення повного розрахунку (а.с. 43-44).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28.08.2021 № 248 лейтенанта ОСОБА_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 16 серпня 2021 року № 229 у запас та підпунктом а пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (у зв`язку із закінченням строку контракту), з 29 серпня 2021 року виключено зі списків особового складу частини, виключено зі всіх видів забезпечення (а.с. 23). У вказаному наказі окрім іншого зазначено: "Виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік".
У день звільнення, 28.08.2021, розрахунку із позивачем військовою частиною НОМЕР_1 не було проведено, що не заперечувалось відповідачем у письмовому відзиві та не спростовано жодними доказами.
Натомість, виплата належних ОСОБА_1 при звільненні сум була здійснена військовою частиною НОМЕР_1 лише 10.09.2021, що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_1 від 24.09.2021 № 1215 (а.с. 9) та випискою банку по картковому рахунку позивача (а.с. 12), а саме позивачу у вересні 2021 року виплачено:
- оклад за військовим званням у сумі 984,52 грн. (дев`ятсот вісімдесят чотири грн. 52 коп.);
- посадовий оклад у сумі 3107,10 грн. (три тисячі сто сім грн. 10 коп.);
- надбавку за вислугу років у сумі 1636,65 грн. (одна тисяча шістсот тридцять шість грн. 65 коп.);
- надбавку за особливості проходження служби у розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років у сумі 3723,38 грн. (три тисячі сімсот двадцять три грн. 38 коп.);
- індексацію у сумі 487,77 грн. (чотириста вісімдесят сім грн. 77 коп.);
- винагороду за участь в операції об`єднаних сил у сумі 548.39 грн. (п`ятсот сорок вісім грн. 39 коп.);
- винагороду за створення безпечних умов виконання бойових завдань та збереження життя і здоров`я у сумі 225,81 грн. (двісті двадцять п`ять грн. 81 коп.);
- матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік у сумі 1090 грн. (одна тисяча дев`яносто грн. 00 коп.);
Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
При цьому, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до частини першої статті 2 Закон України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-XII (далі по тексту Закон №2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання служби військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.
При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 № 2011-XII (далі по тексту Закон №2011-XII).
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з частинами 2-4 статті 9 Закону №2011-XII визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види відповідного грошового забезпечення підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Відповідно до пункту 33.1 Інструкції №260 особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, для вирішення соціально-побутових питань один раз на рік надається матеріальна допомога в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
Пунктом 33.2 Інструкції №260 передбачено, що матеріальна допомога надається військовослужбовцям за їх заявою за місцем штатної служби на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому розміру допомоги.
Згідно з пунктом 33.3 Інструкції №260 розмір матеріальної допомоги установлюється за рішенням Міністра оборони України, виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.
Отже, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, що виплачується у розмірах, установлених наказом Міністра оборони України, за умови наявності відповідних бюджетних асигнувань.
У 2021 році розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань було встановлено в наказі Міністерства оборони України від 12 березня 2021 року №59 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2021 рік» (далі - Наказ №59).
Відповідно до п. 6 вказаного наказу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення військові зможуть отримати виключно за наявності таких підстав:
смерть військовослужбовця та/або його дружини (чоловіка), дітей, батьків;
порушення стану здоров`я військовослужбовця, перебування його на лікуванні, реабілітації, що підтверджено відповідними медичними документами (виписний епікриз, довідка про захворювання, постанова ВЛК), а саме:
онкологічне захворювання (хірургічне лікування, променева та (або) хіміотерапія;
захворювання на туберкульоз, ВІЛ/СНІД, вірусний гепатит В,С;
безперервне перебування на реабілітації або у відпустці для лікування у зв`язку із хворобою (сумарно більше 30 днів поспіль) внаслідок травм, захворювань нервової, серцево-судинної системи, опорно-рухового апарату та інших захворювань органів і систем з тяжким перебігом або наслідками, що потребують проведення багатоетапного хірургічного лікування, протезування втраченої кінцівки (кінцівок), ендопротезування, трансплантації органів, індивідуального догляду, протирецидивного лікування з довготривалим застосуванням дорогих лікарських засобів, які пов`язані з виконанням завдань в районі проведення операції Об`єднаних сил.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що ним було вчинено усі необхідні дії для отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення, а саме подано командуванню військової частини відповідний рапорт, в якому мотивовано потребу у допомозі погіршенням стану здоров`я, необхідністю довготривалого лікування із застосуванням дорогих лікарських засобів, до рапорту додано документи, які підтверджують стан здоров`я.
Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, у письмовому відзиві вказав на відсутність підстав для виплати такої допомоги у зв`язку з тим, що до військової частини НОМЕР_1 не надходив затверджений Командувачем Сухопутних військ ЗСУ протокол з рішенням виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік.
Водночас, як встановлено з матеріалів справи, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік була виплачена ОСОБА_1 у розмірі окладу за військовим званням.
При цьому, наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 28.08.2021 № 248, яким вирішено виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік, не містить конкретного розміру такої допомоги.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Однак, в порушення вищевказаних норм, військовою частиною НОМЕР_1 як суб`єктом владних повноважень в ході розгляду справи не наведено жодних обґрунтувань того, чому матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік не виплачена ОСОБА_1 у розмірі місячного грошового забезпечення.
Доказів надання позивачу обґрунтованої відмови у задоволенні клопотання, викладеного у рапорті ОСОБА_1 від 07.06.2021, відповідач суду, також, не надав.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що Військовою частиною НОМЕР_1 безпідставно не було виплачено ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік у розмірі місячного грошового забезпечення.
Обираючи належний спосіб захисту прав позивача у цій частині позовних вимог, суд виходить з того, що невиплата Військовою частиною НОМЕР_1 належних ОСОБА_1 сум матеріальної допомоги є пасивною формою поведінки суб`єкта владних повноважень, тобто бездіяльністю. Також, суд враховує, що право обчислювати конкретну суму матеріальної допомоги належить відповідачу, а тому належним, ефективним і достатнім способом захисту прав позивача, на думку суду, є визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для поліпшення соціально-побутових питань за 2021 рік в розмірі місячного грошового забезпечення відповідно до п.1 розділу XXIV Наказу Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 та п.п. 2 п. 2 наказу Міністерства оборони України № 236 від 26.06.2020 «Про внесення змін до Наказу Міністерства оборони України від 18.02.2020 № 45» та зобов`язання відповідача виплатити ОСОБА_1 недоплачену суму матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік в розмірі місячного грошового забезпечення.
Що стосується позовних вимог про скасування наказу командира військової частини № 248 від 28.08.2021 в частині виключення зі списків особового складу частини та виключення зі всіх видів забезпечення ОСОБА_1 до проведення з ним усіх необхідних розрахунків, то суд зазначає, що не проведення із позивачем усіх необхідних розрахунків не є правовою підставою для скасування наказу про виключення його зі списків особового складу частини та виключення зі всіх видів забезпечення.
За таких обставин, позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.
Щодо позовних вимог про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 виплатити на користь лейтенанта ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки в розрахунку, який складає 8692 грн. 71 коп., суд зазначає наступне.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Постанова Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міноборони від 07.06.2018 № 260, не містять норм щодо виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Таким чином, суд вважає, що нерозповсюдження на військовослужбовців норм КЗпП України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати. Разом з тим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення, неврегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, тому щодо них необхідно застосувати положення КЗпП України, а саме статті 116, 117 цього Кодексу, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Необхідно зазначити, що непоширення норм КЗпП України на рядовий і начальницький склад військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

При цьому, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №807/3664/14, від 31.10.2019 у справа № 2340/4192/18.

Таким чином, суд не бере до уваги доводи відповідача про те, що виплата компенсації за затримку виплати при звільненні осіб, які проходили військову службу, не передбачена спеціальним законодавством, а дія норм КЗпП України на них не поширюється, оскільки такі спростовуються наведеними вище мотивами.

Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Зважаючи на приписи частини другої статті 116 КЗпП України, відповідач зобов`язаний був виплатити ОСОБА_1 усі належні йому на час звільнення суми в повному обсязі у день звільнення - 28.08.2021, проте виконав свій обов`язок лише 10.09.2021.

Враховуючи, що працівникові не виплачена належні йому суми грошового забезпечення в день звільнення, позовні вимоги про зобов`язання відповідача виплатити середній заробіток за весь період затримки розрахунку є правомірними.

Оскільки позивача звільнено з військової служби у запас 28.08.2021, а виплата компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки військовою частиною здійснена лише 10.09.2021, строк затримки розрахунку складає 13 днів.

В матеріалах справи міститься довідка військової частини НОМЕР_2 від 30.11.2021 № 1516 про доходи ОСОБА_1 , відповідно до якої середньоденне грошове забезпечення позивача становить 489,67 грн. (а.с. 103).

Так, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача складає 6365,71 грн. (489,67 грн. х 13 днів).

Суд відхиляє доводи позивача про те, що обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід проводити, виходячи із розміру середньоденного грошового забезпечення у сумі 668, 67 грн., оскільки вказаний позивачем розмір середньоденного грошового забезпечення не підтверджується належними доказами, в той час як згідно наявної в матеріалах справи довідки військової частини НОМЕР_2 від 30.11.2021 № 1516 середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 становить 489,67 грн.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки в розрахунку при звільненні підлягають задоволенню частково, а саме у розмірі 6365 (шість тисяч триста шістдесят п`ять) грн. 71 коп.

Щодо клопотання позивача про постановлення окремої ухвали, суд зазначає наступне.

Повноваження суду щодо постановлення окремої ухвали визначені статтею 249 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Інститут постановлення окремої ухвали є крайньою мірою і може застосовуватися лише у випадках, коли є очевидним порушення закону та з метою вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли такому порушенню. Крім того, постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду.

З огляду на викладені вище обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав винесення окремої ухвали стосовно порушень законодавства посадовими особами Військової частини НОМЕР_1 .

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 (с. Радьківка, Сумський район, Сумська область, ідентифікаційний код НОМЕР_5 ) про визнання дій протиправними, скасування наказу та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для поліпшення соціально-побутових питань за 2021 рік в розмірі місячного грошового забезпечення відповідно до п.1 розділу XXIV Наказу Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 та п.п. 2 п. 2 наказу Міністерства оборони України № 236 від 26.06.2020 «Про внесення змін до Наказу Міністерства оборони України від 18.02.2020 № 45».

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 недоплачену суму матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік в розмірі місячного грошового забезпечення відповідно до п.1 розділу XXIV Наказу Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 та п.п. 2 п. 2 наказу Міністерства оборони України № 236 від 26.06.2020 «Про внесення змін до Наказу Міністерства оборони України від 18.02.2020 № 45» з урахуванням раніше проведених виплат.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки в розрахунку при звільненні у розмірі 6365 (шість тисяч триста шістдесят п`ять) грн. 71 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Є.Д. Кравченко

Повний текст рішення складений та підписаний 24.12.2021.