Справа № 200/13057/21
Суддя: Бєломєстнов О.Ю.
Дата ухвалення: 2021-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2021 р. Справа№200/13057/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Бєломєстнова О.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

04.10.2021 року позивач - ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ), у якій просить:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період проходження військової служби з липня 2016 року по квітень 2019 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з липня 2016 року по квітень 2019 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 з 11.07.2016 року по 22.04.2019 року, де отримував грошове забезпечення. За час проходження військової служби у відповідача йому не було проведено нарахування та виплату індексації його грошового забезпечення. Наведене стало підставою його звернення з даним позовом до суду.

Ухвалою суду від 11.10.2021 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

05.11.2021 року відповідачем засобами електронного зв`язку був наданий відзив на адміністративний позов у якому зазначив, що в даному випадку відсутні підстави для визнання дій військової частини НОМЕР_1 по невиплаті індексації грошового забезпечення протиправними, оскільки військова частина НОМЕР_1 відповідно до Інструкції №260 виконувала роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04.01.2016 року № 248/3/9/1/2. У межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям ЗС України у січні 2016 року лютому 2018 року у Міністерства оборони України не було. Відповідно до наданих повноважень посадовим особам військової частини НОМЕР_1 за наявності законних підстав та вказівки відповідного вищестоящого органу нарахування та виплата індексації відповідно до перерахунку здійснювалася індексація грошового забезпечення з квітня 2018 року. У зв`язку з наведеним просить суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

З 06.12.2021 року по 20.12.2021 року суддя Бєломєстнов О.Ю. перебував у відпустці. Справу розглянуто у розумний строк після виходу судді з відпустки.

Дослідивши подані сторонами докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_1 є громадянином України та учасником бойових дій, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_4 , виданим 07.08.1997 року, та посвідченням серії НОМЕР_5 від 21.11.2016 року.

11.07.2016 року позивач зарахований до списків Військової частини польова пошта НОМЕР_6 , що підтверджується витягом з наказу № 192 від 11.07.2016 року.

Як вбачається з витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 106 від 22.04.2019 року, старшого солдата ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 22.04.2019 року.

Судом встановлено, що позивачу відповідачем не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення за період з липня 2016 року по лютий 2019 року. Зазначене підтверджується довідкою-розрахунком Військової частини НОМЕР_1 індексації грошового забезпечення позивача.

Вважаючи протиправним ненарахування та н виплату відповідачем індексації грошового забезпечення за період з 11.07.2016 року по 22.04.2019 року, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх порушених законних прав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

За приписами ч.ч.1-4 ст. 9 Закону України № 2011 Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі Закон № 2011) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Преамбулою Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року № 1282-XII встановлено, що цей Закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

З урахуванням відсутності окремого закону щодо індексації грошового забезпечення військовослужбовців, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Відповідно до положень ст.1 цього Закону індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Згідно положень ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Положеннями ст. 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка.

Згідно ст. 6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Кабінетом Міністрів України 17.07.2003 року прийнято Постанову «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» № 1078 (надалі - Порядок), згідно з п.4 якого індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

У п.1-1 Порядку визначено, що обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 року № 491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Відповідно до абзацу 3 п. 10-1 Порядку обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації заробітної плати новоприйнятих працівників здійснюється з місяця прийняття працівника на роботу.

З 01.12.2015 року згідно з Постановою Кабінету Міністрів № 526 від 13.06.2012 року в редакції Постанови Кабінету Міністрів № 1013 від 09.12.2015 року Порядок доповнено пунктом 10-2.

За новим правилом обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації, починаючи з грудня 2015 року, здійснюється не індивідуально для кожного працівника в залежності від прийняття його на роботу або зростання його доплат та надбавок, а від моменту останнього перегляду тарифної ставки (окладу) за посадою, яку займає працівник.

Так, відповідно до пункту 10-2 Порядку № 1078 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013, яка застосовується з 01 грудня 2015 року, […] для новоприйнятих працівників, а також для працівників, які використали відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустку без збереження заробітної плати, передбачені законодавством про відпустки, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (окладу), за посадою, яку займає працівник.

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що під час перебування на військовій службі позивач мав право на отримання індексації грошового забезпечення з 11.07.2016 року по 22.04.2019 року.

Як вбачається з довідки-розрахунку Військової частини НОМЕР_1 індексації грошового забезпечення позивача, не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення за період з липня 2016 року по квітень 2019 року.

Щодо доводів відповідача про відсутність відповідного фінансування суд зауважує на тому, що порядок фінансування здійснення індексації грошових доходів населення визначається статтею 9 Закону України Про індексацію грошових доходів населення. Згідно з нею індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів.

Тобто Законом визначено, що виплати індексації здійснюються з коштів, передбачених для таких виплат. Саме на це вказує словосполучення відповідних коштів, яке застосовується у згаданій нормі.

Далі, згідно з частиною 6 статті 5 того самого Закону, проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

З наведеного слідує, що межі фінансових ресурсів державного бюджету визначають можливість проведення індексації грошових доходів населення, які виплачуються з нього.

Цим дана виплата відрізняється від інших гарантій та зобов`язань, що можуть бути безумовно покладені на державні органи.

Виплата індексації вказаним законом прямо поставлена у залежність від наявності достатнього фінансового ресурсу у відповідному бюджеті.

Тому доречними є застосування до спірних правовідносин ч.1 ст. 23, ст. 48 Бюджетного кодексу України, статті 15 Закону України Про Збройні сили України та п. 16 Положення про Військові комісаріати, затвердженого Постановою КМ України №389 від 03.06.2013, якими визначається, що фінансування відповідача здійснюється за рахунок Державного бюджету України, платежі з якого здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення.

Також судом приймаються до уваги положення ч.1 ст. 51 Бюджетного кодексу України, згідно з якими керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах бюджетних асигнувань на заробітну плату (грошове забезпечення), затверджених для бюджетних установ у кошторисах.

З цього слідує, що виплата військовослужбовцям грошового забезпечення з урахуванням необхідної індексації повинна здійснюватися лише в межах бюджетних асигнувань, затверджених у відповідних кошторисах. Таке додатково підтверджує висновки суду про зв`язок між правом військовослужбовця на одержання індексації та наявністю у кошторисі відповідача необхідних для цього асигнувань.

Позивачем у позовній заяві не наведено підстав, з яких можливе ігнорування принципу цільового використання бюджетних коштів (п.8 ст.7 Бюджетного кодексу України) та інших принципів бюджетної системи України, які є передумовою справедливого та передбачуваного розподілу фінансових ресурсів держави.

Суд вважає за необхідне зауважити, що правове регулювання виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовців відрізняється від індексації, що повинна виплачуватися громадянам, оплату праці яким здійснюють підприємства, установи та організації.

З аналізу змісту статті 5 Закону України Про індексацію грошових доходів населення вбачається, що останні підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Щодо них закон не встановлює особливостей джерел фінансування таких виплат.

На відміну від них, з прийняттям Закону України Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України від 28 грудня 2014 року № 76-VIII при виплаті доходів за рахунок бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік, проведення індексації обмежено фінансовими можливостями вказаних бюджетів.

Вказаний вище Закон України від 28 грудня 2014 року № 76-VIII набрав чинності з 1 січня 2015 року та у частині, що підлягає застосуванню у даній справі, не визнаний неконституційним.

У цьому контексті гарантії оплати праці військовослужбовців наблизилися до соціальних гарантій іншим верствам населення, виплати з бюджетів для яких складають основне джерело існування. Визначення окремих категорій одержувачів виплат з бюджетів, індексація доходів яких має здійснюватись незалежно від наявності фінансових можливостей держави, належить до компетенції Верховної ради України, яка для цього має внести зміни до статті 5 Закону України Про індексацію грошових доходів населення.

Наведене узгоджується з вказаними вище положеннями Бюджетного кодексу України та з урахуванням зміни у правовому регулюванні, яка відбулася з 01.01.2015 року, має прийматися до уваги при визначенні релеватності судової практики із спірного питання, а також прийнятності у ньому рішень Конституційного суду України.

Суд приймає до уваги рішення у справі «Кечко проти України», у пунктах 23, 26 якого Європейський суд з прав людини зазначив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Натомість, у справі, що розглядається, з 01.01.2015 року законодавством визначена умова здійснення спірних виплат - наявність у відповідних бюджетах необхідних фінансових ресурсів. Тільки у разі її досягнення у відповідача може виникати позитивний обов`язок здійснити виплату індексації.

Аргументи держави щодо відсутності бюджетних асигнувань як виправдання невиконання своїх зобов`язань не можна приймати до уваги тільки у випадку, якщо наявність таких асигнувань не визначена законом як умова виникнення спірного зобов`язання.

Держава на власний розсуд визначила, які доплати надавати працівникам із державного бюджету, законодавчо з 01.01.2015 року встановила умови для цього. У разі недотримання цих умов, очікування особи не можуть вважатися легітимними, оскільки вони не ґрунтуються на законі.

Наявність бюджетних асигнувань у даній справі розглядається як законодавчо встановлена умова виникнення фінансового зобов`язання у відповідача, а не виправдання його бездіяльності після виникнення такого зобов`язання.

Відсутність бюджетних асигнувань не може бути підставою для порушення прав громадян, якщо відповідні права у них виникли. Але у випадку залежності їх виникнення від наявності фінансового ресурсу, встановлення такої наявності є первинним.

Навіть якщо індексація у спірних періодах могла бути розрахована за правилами Порядку, обов`язок з її виплати з 01.01.2015 року законом поставлений в залежність від меж фінансування відповідних витрат у Державному бюджеті.

Відтак, предметом доказування у даній справі серед іншого є обставина наявності у Державному бюджеті коштів для виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовців.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ст. 72 КАС України).

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 73 КАС України).

Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є одним з принципів адміністративного судочинства. Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи (ч.1, 4 ст. 9 КАС України).

Водночас, за приписами ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Можливість витребування доказів судом з власної ініціативи не повинна підміняти (виключати) вказаний обов`язок відповідача, оскільки у такому разі не буде дотримана рівність сторін перед законом та судом. Тому у разі невиконання суб`єктом владних повноважень обов`язку щодо доведення обставин, на які він посилається в обґрунтування заперечень проти позову, суд може вирішувати спір на підставі наявних у справі доказів.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом із поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідач у встановлений судом строк не надав суду доказів на підтвердження того, що у кошторисі та штатному розпису у спірні періоди кошти на виплату індексації не були передбачені.

Відповідно до приписів ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Способи захисту не повинні повторювати (дублювати) один одного, бути однозначними та зрозумілими.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи наведене вище, а також обставини даної справи суд вважає за необхідне прийняти рішення про:

- визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 11.07.2016 року по 22.04.2019 року;

- зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 11.07.2016 року по 22.04.2019 року, з відрахуванням раніше виплачених сум.

Такий спосіб захисту порушеного права позивача у обставинах даної справи дозволить уникнути помилок при встановленні обов`язку відповідача та одночасно є єдиним та ефективним засобом його поновлення.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Позивача звільнено від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», тому розподіл судових витрат судом не здійснюється.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 139, 143, 241-246, 250, 251, 255, 295, 297 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 11.07.2016 року по 22.04.2019 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) індексацію грошового забезпечення за період з 11.07.2016 року по 22.04.2019 року з відрахуванням раніше виплачених сум.

Повний текст судового рішення складено та підписано 29 грудня 2021 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя Бєломєстнов О.Ю.