Справа № 640/22647/19
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2021-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Окружного адміністративного суду міста Києва, третя особа: Державна судова адміністрація України про визнання протиправною бездіяльність, стягнення недоотриманої суддівської винагороди, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Окружного адміністративного суду м. Києва, третя особа: Державна судова адміністрація України, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати Позивачу суддівської винагороди, обчисленої на підставі первинної редакції Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VІ, виходячи з розміру посадового окладу судді, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», в період з 4 грудня 2018 року по дату ухвалення рішення у справі;

- стягнути з Відповідача на користь Позивача суму недоотриманої суддівської винагороди з 4 грудня 2018 року по дату ухвалення рішення у справі, виходячи з розміру посадового окладу судді, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік».

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначав, що він із 2007 р. є суддею Окружного адміністративного суду міста Києва, який не пройшов кваліфікаційного оцінювання. Вважає, що Відповідач здійснює йому виплату суддівської винагороди з 4 грудня 2018 року не у відповідності до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 р. № 2453-VI, як це визначено п.23 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 р. № 1402-VIІІ, тобто з урахуванням встановленого розміру мінімальної заробітної плати, а на підставі норм Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 р. № 1774-VIІІ, який передбачає здійснення такого обрахунку, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року.

Звертає увагу на те, що 04 грудня 2018 р. Конституційний Суд України прийняв рішення № 11-р/2018, яким, серед іншого, визнано таким, що не відповідає Конституції України положення ч. 3 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 р. № 192-VIІІ та встановлено, що це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат».

Отже, рішенням Конституційного Суду України підтверджено правомірність застосування до спірних правовідносин виключно первинної редакції ч. 3 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 р. № 2453-VI, яка передбачає, що посадовий оклад судді місцевого суду, починаючи з січня 2015 року, встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом. Тому саме такий розмір заробітної плати має застосовуватись для призначення та виплати Позивачу суддівської винагороди як судді до проходження ним кваліфікаційного оцінювання. Позивач вважає, що розмір його посадового окладу до проходження кваліфікаційного оцінювання у 2018 році має становити 55845 грн. 00 коп. Вказав, що пункт 3 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 рудня 2016 р. № 1774-VIII, не підлягає застосуванню при обчисленні йому суддівської винагороди, зокрема і з тих підстав, що її розмір визначається виключно Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2020 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Окружного адміністративного суду міста Києва щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди, обчисленої на підставі первинної редакції Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI, виходячи з розміру посадового окладу судді, розрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" від 7 грудня 2017 р. № 2246-VIII та Законом України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" від 23 листопада 2018 року № 2629-VIII у період з 4 грудня 2018 р. по 31 грудня 2019 р.

Зобов`язано Окружний адміністративний суд міста Києва нарахувати та виплатити судді ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 04 грудня 2018 року по 31 грудня 2019 року, обчислену на підставі первинної редакції Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VI, виходячи з розміру посадового окладу судді, розрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" від 7 грудня 2017 р. № 2246-VIII та Законом України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" від 23 листопада 2018 року № 2629-VIII, з урахуванням виплачених сум.

У задоволенні решти позовних відмовлено.

Не погоджуючись з постановленим рішенням, Державна судова адміністрація України подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі Державна судова адміністрація України посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема, Державна судова адміністрація України зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 р. № 11-р/2018 було визнано таким, що не відповідає Конституції України положення ч. 3 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 № 192-VIІІ та встановлено, що це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат».

Разом з тим, Третя особа наголошує, що відповідно до пункту 3 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 рудня 2016 р. № 1774-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2017 р., мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. Зазначає, що вказаний нормативно-правовий акт є чинним та не був визнаний неконституційним, а тому розрахунковою величиною, яка має бути застосована під час визначення розміру суддівської винагороди є саме прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлений Законом України «Про Державний бюджет на 2018 рік», а не мінімальна заробітна плата.

Також, Державна судова адміністрація України вказує, що повинен бути застосований закон, який прийнятий пізніше, тобто Закон України № 1774-VIII. у зв`язку з чим, розмір суддівської винагороди, який був нарахований та виплачений Позивачу з грудня 2018 року відповідає вимогам чинного законодавства, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2020 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) з 23 липня 2020 року, відповідно до ст. 311 КАС України.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 липня 2020 року зупинено апеляційне провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Окружного адміністративного суду м. Києва, третя особа: Державна судова адміністрація України про визнання протиправною бездіяльність, стягнення недоотриманої суддівської винагороди - до набрання законної сили судовим рішенням Верховного Суду у зразковій справі № 200/9195/19-а (№ Пз/9901/17/19).

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року провадження у справі за апеляційною скаргою Державної судової адміністрації України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Окружного адміністративного суду міста Києва, третя особа: Державна судова адміністрація України про визнання протиправною бездіяльність, стягнення недоотриманої суддівської винагороди - поновлено.

Відзиву Позивача на апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України до суду апеляційної інстанції не надходило, що не перешкоджає розгляду справи.

Третьою особою подано пояснення по суті заявленого адміністративного позову, в яких просить розглянути апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України у справі № 640/22647/19 відповідно до норм матеріального та процесуального права, з дотриманням принципу його верховенства на підставі наявних матеріалів справи, з урахуванням наведеної правової позиції Відповідача.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п. 13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 № 7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Отже, оскільки Відповідач у своїй апеляційній скарзі оскаржує судове рішення в частині задоволення позовних вимог, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Указом Президента України «Про призначення суддів» від 02 лютого 2007 року № 73/2007, зокрема Позивача призначено на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва в межах п`ятирічного строку.

Постановою Верховної Ради України «Про обрання суддів» від 07 жовтня 2010 року № 2594-VІ, зокрема Позивача обрано на посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва безстроково.

Наказом Відповідача «Про зарахування ОСОБА_1 на адміністративну посаду» від 20 травня 2014 року № 120/к Позивача зараховано на посаду заступника голови Окружного адміністративного суду міста Києва строком на 1 рік з 20 травня 2014 року по 19 травня 2015 року з виплатою щомісячної доплати за обійманням посади заступника голови суду у розмірі 5 відсотків посадового окладу.

Наказом Відповідача «Про зарахування на посаду заступників голови суду» від 20 травня 2015 року № 114/к, зокрема Позивача зараховано на посаду заступника голови Окружного адміністративного суду міста Києва строком на 2 роки з 20 травня 2015 р. по 19 травня 2017 р. з виплатою щомісячної доплати у розмірі 5% посадового окладу судді за перебування на адміністративній посаді.

Наказом Відповідача «Про обрання заступників голови Окружного адміністративного суду міста Києва» від 23 травня 2017 року № 90/к, зокрема Позивача зараховано на посаду заступника голови Окружного адміністративного суду міста Києва строком на 3 роки з 23 травня 2017 р. по 22 травня 2020 р. з виплатою щомісячної доплати у розмірі 5% посадового окладу судді за перебування на адміністративній посаді.

Станом на 04 грудня 2018 року Позивач отримував посадовий оклад у розмірі 26 430 грн. 00 коп. як суддя, який не пройшов кваліфікаційного оцінювання.

Не погоджуючись з розміром суддівської винагороди, яка була виплачена Позивачу з 04 грудня 2018 року, Позивач звернувся з даним адміністративним позовом до адміністративного суду.

Задовольняючи адміністративний позов частково суд першої інстанції виходив з того, що Окружний адміністративний суд міста Києва протиправно не здійснив нарахування та виплату судді ОСОБА_1 , який не пройшов кваліфікаційного оцінювання, у період з 04 грудня 2018 року посадового окладу та відповідних надбавок, які загалом складають суддівську винагороду, обчислену на підставі первинної редакції Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VI, виходячи з розміру посадового окладу судді, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України "Про державний бюджет України на 2018 рік" та Законом України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" від 23 листопада 2018 року № 2629-VIII.

При цьому ні Позивачем ні Відповідачем не надано суду першої інстанції відповідного розрахунку суми недоотриманої суддівської винагороди, у зв`язку з чим підстави для її стягнення відсутні.

Разом з тим, для ефективного захисту прав, свобод, інтересів Позивача суд першої інстанції вважав за необхідне вийти за межі позовних вимог і зобов`язати Окружний адміністративний суд міста Києва нарахувати та виплатити Позивачу суддівську винагороду за період з 40 грудня 2018 року по 31 грудня 2019 року, обчислену на підставі первинної редакції Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI, виходячи з розміру посадового окладу судді, розрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" від 7 грудня 2017 р. № 2246-VIII та Законом України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" від 23 листопада 2018 року № 2629-VIII, з урахуванням виплачених сум.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частиною другою та третьою статті 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI визначалось, що суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Законом України «Про внесення зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 19.12.2013 № 716-VII було виключено положення абзацу п`ятого частини третьої статті 129 Закону від 07.07.2010 № 2453-VI (щодо запровадження посадового окладу з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат).

Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 № 192-VIІІ було викладено у новій редакції Закон від 07.07.2010 № 2453-VI, частиною третьою статті 133 якого визначалось, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

30.09.2016 року набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIIІ (надалі - Закон № 1402-VIIІ), частинами першою та другою статті 135 якого визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Частиною третьою статті 135 Закону № 1402-VIIІ було встановлено, що базовий розмір посадового окладу судді, зокрема судді місцевого суду, - становить 30 мінімальних заробітних плат.

Проте, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017, зокрема, частину третю статті 135 Закону від 02.06.2016 № 1402-VIIІ було викладено у наступній редакції: « 3. Базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року».

Таким чином, Законом від 02.06.2016 № 1402-VIIІ у редакції Закону від 06.12.2016 № 1774-VIII (який був чинний та не визнаний неконституційним на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено базові розміри посадового окладу суддів судів різних інстанцій, розрахунковою величиною яких є прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

При цьому, пунктом 22 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 02.06.2016 № 1402-VIIІ (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) визначалось, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст.132 із наступними змінами).

Пункт 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIIІ (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) передбачав, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст.132 із наступними змінами).

Як вже було зазначено вище, частиною третьою статті 133 Закону № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 № 192-VIІІ, було встановлено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Проте, Конституційний Суд України своїм рішенням від 04.12.2018 № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018(4062/15) за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону від 07.07.2010 № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 № 192-VIII. Також, вказаним рішенням встановлено, що це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року -12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат».

06.12.2016 був прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017 та установив, що мінімальна заробітна плата (3200,00 грн.) після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Отже, законодавець заборонив застосовувати новий розмір мінімальної заробітної плати (3200 грн. 00 коп.) як розрахункової величини для визначення посадових окладів, в тому числі й суддів.

Проте, пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 06.12.2016 № 1774-VIII визначено, що до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Згідно з пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 06.12.2016 № 1774-VIII до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

У зв`язку з наведеним колегія суддів зазначає, що визнаючи неконституційним положення частини третьої статті 133 Закону від 07.07.2010 № 2453-VI Конституційний Суд України зауважив, що законодавець неодноразово вносив зміни до вказаного закону щодо розміру посадового окладу, в результаті яких оклад судді місцевого суду було зменшено з 15 до 10 мінімальних заробітних плат. Такі зміни суд визнав посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому. У зв`язку з чим, у рішенні від 04.12.2018 № 11-р/2018 Конституційний Суд України вказав на звуження змісту та обсягу гарантій незалежності суддів через зменшення гарантованого розміру винагороди судді у спеціальному законі, тобто у зв`язку зі зміною абсолютної величини такої винагороди.

Отже, внаслідок прийняття Конституційним Судом України рішення від 04.12.2018 № 11-р/2018, розмір суддівської винагороди для суддів, що не пройшли кваліфікаційного оцінювання, зріс із дня набрання цим рішення законної сили, оскільки абсолютна величина посадового окладу змінилася з 10 на 15.

Натомість, Законом від 06.12.2016 № 1774-VII лише змінено підхід до визначення розмірів посадових окладів і заробітної плати працівників, а також інших виплат (наприклад, для розрахунку розміру плати за надання адміністративних послуг, у колективних договорах та угодах усіх рівнів). Тобто, Законом від 06.12.2016 № 1774-VII запроваджено нову розрахункову величину для визначення розмірів тих чи інших виплат шляхом заміни мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум.

Таким чином, з прийняттям Закону від 06.12.2016 № 1774-VII змін зазнав не розмір суддівської винагороди, а розрахункова величина.

Аналіз такого правового врегулювання дає підстави зробити правовий висновок, що законодавець встановив: по-перше, два види (розміри) мінімальної заробітної плати; по-друге, заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати 3200 грн. 00 коп.; по-третє, чітко передбачив, що для визначення посадових окладів суддів застосовується розмір мінімальної заробітної плати 1600 грн. 00 коп.

З викладеного слідує, що законодавець чітко передбачив, що для визначення посадових окладів суддів застосовується розмір мінімальної заробітної плати 1600 грн., а не інший розмір, зокрема 3200 грн.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 520/11431/18 та від 09 серпня 2019 року у справі № 826/9404/17.

Щодо доводів Позивача про те, що обмеження розміру суддівської винагороди суперечить принципу незалежності суддів, колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Колегія суддів також зазначає, що до 01.01.2017 Закони № 2453-VI та № 1402-VIIІ визначали розмір посадового окладу судді у мінімальних заробітних платах, що дає можливість зробити висновок, що мінімальна заробітна плата застосовувалася законодавцем як розрахункова величина.

Досліджуючи мету прийняття Закону № 1774-VIII слід наголосити, що він був направлений на підвищення мінімальних стандартів, запроваджених в Україні, в тому числі і заробітної плати. Так, з огляду на положення Закону України "Про бюджет України на 2017 рік" розмір заробітної плати зріс вдвічі.

Наслідком таких змін Законом № 1774-VIII стала зміна розрахункової величини з мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум, яка стала застосовуватися до розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата, а також до розрахунку інших платежів та санкцій.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що з прийняттям Закону № 1774-VIII зміни зазнав не розмір суддівської винагороди, у формулі розрахунку якої як розрахункова величина була закладена мінімальна заробітна плата, а лише розрахункова величина.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 березня 2020 року у справі № 826/7286/18.

Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018, на яке посилається Позивач в позовній заяві, не вирішувалось питання розрахункової величини, яку належить застосовувати при розрахунку посадового окладу суддів, а тому правові висновки, які містяться в цьому рішенні, не впливають на конституційність норм Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII, зокрема пункту 3 його Прикінцевих та перехідних положень.

Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Верховного Суду 11 березня 2020 року у зразковій справі № 200/9195/19-а.

Обставини зразкової справи, які обумовлюють типове застосування норм матеріального права:

- відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень (обласне територіальне управління Державної судової адміністрації України);

- спір стосується виплати суддям, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання на відповідність займаній посаді суддівської винагороди відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII із застосуванням прожиткового мінімуму як розрахункової величини, замість застосування для розрахунку мінімальної заробітної плати, після набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018;

- позовні вимоги полягають у визнанні протиправними дій відповідача щодо нарахування й виплати суддівської винагороди із застосуванням розміру посадового окладу 15 прожиткових мінімумів та зобов`язання відповідача здійснити нарахування й виплату такої винагороди на основі розрахункової величини 15 мінімальних заробітних плат, починаючи з 4 грудня 2018 року.

Дослідивши матеріали даної адміністративної справи та враховуючи суть позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що вона відповідає ознакам типової.

Отже, враховуючи викладене, колегія суддів не приймає до уваги доводи Позивача про те, що з набранням законної сили рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018 посадовий оклад судді повинен розраховуватися на основі мінімальних заробітних плат, та зазначає про необхідність застосування у такому випадку, як розрахункової величини, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року.

Крім того, колегія суддів зазначає, що на час існування спірних правовідносин пункт 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 02.06.2016 № 1402-VIIІ щодо порядку визначення суддівської винагороди для суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, був чинним, а тому Відповідач правомірно керувався його положеннями.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 10.03.2011 у справі «Сук проти України» зазначено, що держава може ввести, призупинити або припинити виплату доплат, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004.

Із системного аналізу наведених рішень видно, що практика Європейського суду з прав людини полягає в тому, що, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

З огляду на встановлені обставини і правове регулювання, враховуючи висновки щодо застосування норм права, викладені у рішенні Верховного Суду у зразковій справі № 200/9195/19-а, колегія суддів дійшла висновку, що нараховуючи і виплачуючи ОСОБА_1 суддівську винагороду на основі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року (1762 грн) Відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також порушено норми матеріального та процесуального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України задовольнити, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове в цій частині, яким у задоволенні адміністративного позову у вказаній частині - відмовити.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України - задовольнити.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2020 року в частині задоволення позовних вимог - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Окружного адміністративного суду міста Києва, третя особа: Державна судова адміністрація України про визнання протиправною бездіяльність, стягнення недоотриманої суддівської винагороди у вказаній частині - відмовити.

В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

О.М. Оксененко