Справа № 200/14957/21
Суддя: Логойда Т.В.
Дата ухвалення: 2021-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2021 р. Справа№200/14957/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Логойди Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження (за правилами спрощеного позовного провадження) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом, в якому, вважаючи свої права порушеними, просив:

- визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України, яка полягає у порушенні строків виконання виконавчого документа № 2/243/6/2021, 243/5286/17 від 04 червня 2021 року, що виданий Слов`янським міськрайонним судом Донецької області, про стягнення з Держави України на його користь грошової компенсації у розмірі 120 000 грн. та понесених судових витрат в сумі 3 862,56 грн.;

- зобов`язати Державну казначейську службу України відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» вчинити дії щодо виконання виконавчого документа № 2/243/6/2021, 243/5286/17 від 04 червня 2021 року, від 04 червня 2021 року, що виданий Слов`янським міськрайонним судом Донецької області, про стягнення з Держави України на його користь грошової компенсації у розмірі 120 000 грн. та понесених судових витрат в сумі 3 862,56 грн.;

- зобов`язати Державну казначейську службу України відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» нарахувати та виплатити йому компенсацію в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми, починаючи з дня закінчення тримісячного строку з дня надходження до Державної казначейської служби України виконавчого документа №№ 2/243/6/2021, 243/5286/17 від 04 червня 2021 року що виданий Слов`янським міськрайонним судом Донецької області, про стягнення з Держави України на його користь грошової компенсації у розмірі 120 000 грн. та понесених судових витрат в сумі 3 862,56 грн.

Позов обґрунтовував тим, що 15 червня 2021 року ним до Управління Державної казначейської служби України у м. Слов`янську Донецької області був поданий виконавчий лист № 2/243/6/2021, 243/5286/17, що виданий 04 червня 2021 року Слов`янським міськрайонним судом Донецької області для виконання рішення цього суду в цивільній справі № 243/5286/17, про стягнення з Держави України в особі Кабінету Міністрів України за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь грошової компенсації у розмірі 120 000 грн. та понесених судових витрат в сумі 3 862,56 грн. Вказаний виконавчий лист був переданий до відповідача.

Проте, листами Державної казначейської служби України від 09 серпня 2021 року № 5-11-11/16434 та від 28 вересня 2021 року № 5-11-11/20033 йому відмовлено у виконанні судового рішення через помилкове віднесення відповідачем стягнутої з Держави України на його користь компенсації до шкоди, що заподіяна майну особи під час терористичного акту.

Вважав, що відповідачем не було враховано те, що у мотивувальній частині судового рішення (п.п.80-81 рішення) суд першої інстанції, з доводами якого погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про безпідставність заявлених ним позовних вимог про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акту належного йому майна на підставі ст. 19 Закону України «Про боротьбу із тероризмом» та ст. 86 Кодексу цивільного захисту України. Натомість, суд дійшов висновку що він має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Таким чином, стягнута за судовим рішенням на його користь грошова компенсація з держави Україна у розмірі 120 000 грн. не є сумою відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, в розумінні положень ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».

Станом на час звернення до суду з даним адміністративним позовом рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області в цивільній справі № 243/5286/17 відповідачем не виконано, що є порушенням його прав та свідчить про протиправну бездіяльність відповідача.

Відзив на позовну заяву подано не було.

Третя особа подала письмові пояснення, в яких зазначала, що згідно з п. 1 ч. 2 ст. 22 Бюджетного кодексу України головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно: за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, - установи, уповноважені забезпечувати діяльність Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України в особі їх керівників; міністерства, Національне антикорупційне бюро України, Конституційний Суд України, Верховний Суд України, вищі спеціалізовані суди та інші органи, безпосередньо визначені Конституцією України, в особі їх керівників.

Згідно з ч. 1 ст. 47 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Секретаріат Кабінету Міністрів України здійснює організаційне, експертно-аналітичне, правове, інформаційне та матеріально-технічне забезпечення діяльності Кабінету Міністрів України.

Пунктом 1.1 розд. І Порядку відкриття та закриття рахунків у національній валюті в органах Державної казначейської служби України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 22 червня 2012 року № 758, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 липня 2012 року за № 1206/21518, бюджетні рахунки для операцій з бюджетними коштами - рахунки для здійснення операцій з бюджетними асигнуваннями, передбаченими на виконання відповідних програм і заходів у державному та місцевих бюджетах, які відкриваються розпорядникам бюджетних коштів та одержувачам бюджетних коштів, відокремленим структурним підрозділам розпорядників бюджетних коштів.

Таким чином, саме Секретаріат Кабінету Міністрів України отримує кошти Державного бюджету України за бюджетним призначеннями на забезпечення діяльності Кабінету Міністрів України, має бюджетні рахунки, а Кабінет Міністрів України не має відкритих рахунків в органах Казначейства.

Виходячи з положень Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, Кабінет Міністрів України не наділений повноваженнями в сфері виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган.

Вважав, що рішення у вказаній справі не може вплинути на його права та обов`язки.

Відповідно до п. 9 розд. VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконуються виключно Державною казначейською службою України (центральний рівень) за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету, у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків.

Станом па сьогоднішній день законодавством не визначено джерело та порядок виплати грошової компенсації особам, яким спричинено шкоду в результаті вчинення терористичних актів під час проведення антитерористичної операції.

Отже, безспірне списання коштів органами казначейства за судовими рішеннями вказаних категорій справ, може бути здійснено виключно з моменту встановлення відповідних видатків у законі про Держаними бюджет України і визначення уповноваженого розпорядника або одержувача бюджетних коштів, який матиме відкриті рахунки в органах казначейства.

Вважав, що підстави для задоволення позовних вимог у даній справі відсутні.

Донецький окружний адміністративний суд неодноразово - ухвалами від 04 листопада 2021 року та повторно ухвалою від 01 грудня 2021 року - витребовував у відповідача Державної казначейської служби України докази дати та номера вхідної реєстрації заяви позивача від 08 червня 2021 року із супровідним листом відповідного територіального органу казначейської служби. Проте в порушення ст. 1291 Конституції України, ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України вказані ухвали суду з боку відповідача суб`єкта владних повноважень в частині надання суду цих витребуваних доказів виконано не було. Пояснень щодо поважних причин неможливості їх виконання до суду не подано.

Враховуючи наведене суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів.

Судом встановлено, що рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2021 року в справі № 243/5286/17, яке залишено без змін постановою Донецького апеляційного суду від 28 квітня 2021 року, позов ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, треті особи на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба безпеки України, Міністерство внутрішніх справ України, Міністерство оборони України, Донецька обласна державна адміністрація, Донецька обласна військово-цивільна адміністрація, Держава Російська Федерація, про відшкодування матеріальних збитків, заподіяних терористичним актом задоволено: стягнуто з Держави України в особі Кабінету Міністрів України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 120 000 грн. та понесені судові витрати в сумі 3862,56 грн.

04 червня 2021 року Слов`янським міськрайонним судом Донецької області для виконання рішення цього суду виданий виконавчий лист № 2/243/6/2021, 243/5286/17, про стягнення з Держави України в особі Кабінету Міністрів України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошової компенсації у розмірі 120 000 грн. та понесених судових витрат в сумі 3 862,56 грн.

08 червня 2021 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Управління Державної казначейської служби України у м. Слов`янську Донецької області із заявою про виконання вказаного виконавчого документа. До заяви додав вказаний виконавчий лист; копії судових рішень (першої та апеляційної інстанції) в справі № 243/5286/17; копії паспорту та довідки про РНОКПП; довідку про реквізити його карткового рахунку.

Вказана заява з доданими до неї документами та супровідним листом Управління Державної казначейської служби України у м. Слов`янську Донецької області від 02 липня 2021 року № 06-16/824 були перенаправлені до Головного управління казначейської служби України у Донецькій області, а звідти - до Державної казначейської служби України.

Листом Державної казначейської служби України від 09 серпня 2021 року № 5-11-11/16434 позивача проінформовано про те, що його заява від 08 червня 2021 року, що зареєстрована 02 серпня 2021 року за вх. № 08-52129, щодо виконання виконавчого листа, що виданий 04 червня 2021 року в справі № 243/5286/17, розглянута. Законодавством не визначено джерело та порядок виплати грошової компенсації особам, яким спричинено шкоду в результаті вчинення терористичних актів під час проведення антитерористичної операції, з огляду на що Казначейство позбавлено можливості забезпечити безспірне списання коштів з рахунків боржника за виконавчим листом.

Також повідомлено про те, що Казначейство зверталося до Міністерства фінансів України з листами від 04 січня 2021 року № 5-05-1-05/146 та від 25 червня 2021 року № 5-05-1-05/12865 з проханням розглянути питання щодо передбачення у державному бюджеті видатків для відшкодування шкоди по зазначеній категорії справ за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна, стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб», оскільки виконання даної категорії справ за вказаною бюджетною програмою не передбачено. Тому безспірне списання коштів органами Казначейства за судовими рішеннями про відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, може бути здійснено виключно з моменту встановлення відповідних видатків у законі про Державний бюджет України та визначення уповноваженого розпорядника або одержувача бюджетних коштів, який матиме відкриті рахунки в органах Казначейства. Крім того, Кабінет Міністрів України в органах Казначействах не обслуговується, відкриті рахунки боржника в органах Казначейства відсутні, тому Казначейство позбавлене можливості забезпечити безспірне списання коштів з рахунків боржника за виконавчим листом.

У відповідь на вказаний лист позивач звернувся до відповідача з листом від 26 серпня 2021 року, в якому звернув увагу на мотивувальну частину судового рішення (п. 80 рішення), згідно з яким стягнута на його користь сума є компенсацією, а не шкодою.

Листом Державної казначейської служби України від 28 вересня 2021 року № 5-11-11/20033 позивача повідомлено про те, що за сутністю рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2021 року в справі № 243/5286/17 виплаті підлягає компенсація за шкоду, що заподіяна у період проведення антитерористичної операції, внаслідок пошкодження під час терористичного акту належного позивачу майна. Законом України «Про боротьбу з тероризмом» визначено, що терористичний акт - це злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена статтею 258 Кримінального кодексу України. Частина 1 ст. 19 Закону передбачає, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Станом на сьогоднішній день законодавством не визначено джерело та порядок виплати грошової компенсації особам, яким спричинено шкоду в результаті вчинення терористичних актів під час проведення антитерористичної операції.

Також повідомлено про те, що Казначейство, переймаючись проблематикою, пов`язаною із значною тривалістю заходів щодо стягнення з держави шкоди, заподіяної терористичним актом та стягнення компенсації у зв`язку з відсутністю механізму відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам житлової нерухомості, зверталось до Міністерства фінансів України з листами від 04 січня 2021 року № 5-05-1-05/146, від 25 червня 2021 року № 5-05-1-05/12865, від 14 вересня 2021 року № 5-05-1-05/19004 та від 23 вересня 2021 року № 5-05-1-05/19835 з проханням розглянути питання про визначення механізму відшкодування шкоди у вказанім категорії справ та встановлення щодо таких видатків бюджетних призначень у законі про Державний бюджет України або у змінах до них. Отже, безспірне списання коштів органами Казначейства за судовими рішеннями вказаних категорій справ, може бути здійснено виключно з моменту встановлення відповідних видатків у законі про Державний бюджет України та визначення уповноваженого розпорядника або одержувача бюджетних кошів, який матиме відкриті рахунки в органах Казначейства.

Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правові норми належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» (далі - рішення суду), та особливості їх виконання встановлені Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» визначено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 вказаного Закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Частиною 2 ст. 3 вказаного Закону визначено, що стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду.

Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Вказаним Законом передбачені дії, які має вчинити центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (тобто, Державна казначейська служба України), при отриманні такої заяви.

Згідно з ч. 4 ст. 3 цього Закону перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 затверджений Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників.

Цей Порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначений (п. 1 Порядку).

Відповідно до п. 2 вказаного Порядку безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів

Згідно з п. 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Отже, відповідальним за виконання судових рішень, виконання яких гарантовано державою, а також виплати компенсації стягувачу, у разі неперерахування коштів за рішенням суду, є саме центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів, тобто, Державна казначейська служба України.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 19 серпня 2020 року у справі №826/7444/16.

Відповідно до п. 25 Порядку безспірне списання коштів з рахунка боржника здійснюється в першочерговому порядку. Проведення платежів з рахунка боржника здійснюється після безспірного списання у разі наявності коштів на рахунку.

На час здійснення безспірного списання коштів проводяться платежі боржника:

за захищеними видатками, визначеними Бюджетним кодексом України;

із сплати податків і зборів, у тому числі судового збору;

поштових послуг під час здійснення переказу коштів із соціальних виплат, передбачених державним бюджетом на відповідний рік (у тому числі пенсій всіх видів та поштових послуг з доставки та виплати сум компенсаційних виплат);

за видатками спеціального фонду відповідного бюджету на оплату праці та нарахування на заробітну плату, придбання медикаментів, забезпечення продуктами харчування, оплату комунальних послуг та енергоносіїв;

з рахунків із спеціальним режимом використання;

за рахунок позик/грантів за міжнародними договорами;

у випадку, встановленому абзацом другим пункту 30 цього Порядку.

У разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою.

Частиною 2 ст. 95 Конституції України визначено, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 7 Бюджетного кодексу України одним з принципів бюджетної системи України є принцип цільового використання бюджетних коштів - бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями та бюджетними асигнуваннями;

Згідно з ч. 5 ст. 22 Бюджетного кодексу України головний розпорядник бюджетних коштів, зокрема: здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень та оцінку ефективності бюджетних програм, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі; здійснює внутрішній контроль за повнотою надходжень, взяттям бюджетних зобов`язань розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачами бюджетних коштів і витрачанням ними бюджетних коштів (п.п. 7 та 9 ч. 5 ст. 22).

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідач помилково вважав, що виконання рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2021 року в справі № 243/5286/17 мало здійснюватися за бюджетною програмою КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна, стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб», і оскільки відшкодування шкоди або матеріальних збитків, заподіяних терористичним актом, вказаною бюджетною програмою не передбачено, тому безспірне списання коштів неможливе.

Так, в рішенні Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2021 року в справі № 243/5286/17, яке набрало законної сили, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акту майно на підставі ст. 19 Закону України «Про боротьбу із тероризмом» та ст. 86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставними. Разом з тим, суд дійшов висновку, що позивач має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. (п.п. 80 та 81 судового рішення).

Також суд зазначив наступне:

«87.Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної пошкодженням житлового будинку внаслідок терористичного акта, відсутній як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду справи судами (позитивний матеріальний обов`язок).

90.Відсутність у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту житлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

91.Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

92.Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.

93.До таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, провадження № 14-17 цс 19…

96.Необхідність встановлення компенсаційного механізму за пошкоджене/зруйноване майно в умовах збройного конфлікту підтверджена у численних рішеннях ЄСПЛ (зокрема, рішення у справах: «Лоїзіду проти Туреччини» від 18 грудня 1996 року, заява № 15318/159; «Кіпр проти Туреччини» від 10 травня 2001 року, заява № 25781/94, «Чірагов та інші проти Вірменії» від 16 червня 2015 року, заява № 13216/05, «Саргсян проти Азербайджану» від 16 червня 2015 року, заява № 40167/06).

97.У справі «Докіч проти Боснії та ОСОБА_4 » (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2010 року, заява № 6518/04) ЄСПЛ підкреслив, що заявник чітко виразив погодження на компенсацію замість реституції і, таким чином, отримав право на відповідну суму. ЄСПЛ також констатував відсутність компенсаційної схеми, яка відповідає стандартам та практиці цього Суду, а розмір запропонованої Урядом компенсації за 1 кв. м визнав занадто малим, застосувавши критерій «ринкової вартості майна».

98.На підставі цієї практики ЄСПЛ, яка є сталою, а відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вона є джерелом права в Україні, так само виникають легітимні очікування щодо отримання компенсації за пошкоджене/зруйноване майно в результаті проведення антитерористичної операції, а мовою ЄСПЛ - збройного конфлікту на території, підконтрольній уряду України.

99.В будь-якому випадку, коли в обставинах цієї справи стоїть питання у застосуванні концепції легітимних очікувань особи чи позитивних зобов`язань держави, перевагу мають позитивні зобов`язання держави.

100.Якщо держава не запровадила дієві компенсаційні механізми за пошкоджене/зруйноване майно в умовах збройного конфлікту на територіях, підконтрольних Уряду України впродовж більше ніж 5 років, це не має унеможливлювати захист права власності позивача, який гарантований Конституцією України.

101.Враховуючи відсутність в Україні спеціальних підзаконних нормативно-правових актів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його майну, яке було пошкоджене або знищене під час проведення антитерористичної операції на окремих територіях Донецької та Луганської областей, а також порядку визначення її розміру, суд вважає, що порушення права позивача, встановленого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції підлягає захисту шляхом виплати компенсації від держави, оскільки ОСОБА_2 довів, що певний позитивний обов`язок з боку держави не був виконаний стосовно його права власності на майно.

102.Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2020 року у справі № 237/557/18-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2020 року у справі № 423/2245/16-ц, та Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2020 року у справа №419/2304/18.»

Отже, стягнення Державною казначейською службою України коштів на виконання судового рішення в справі мало проводитися за КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою».

Помилкове застосування відповідачем положень законодавства призвело до протиправного невиконання у встановлений тримісячний строк виконавчого листа, що виданий позивачу для виконання судового рішення про стягнення на його користь коштів.

Відповідно до Протоколу 1 ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Ромашов проти України» зазначив, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вимог Конвенції.

Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України»).

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України»).

Відповідно до чіткої й усталеної практики Європейського суду з прав людини, право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Saffi» проти Італії», заява № 22774/93, п. 66, ЕСНR 1999-V).

Проблема невиконання остаточних рішень проти держави розглядалася у пілотному рішенні Європейського суду з прав людини проти України у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04), а також у ряді інших справ проти України, які також розглядалися на основі усталеної практики Суду з цього питання.

У пункті 53 цього рішення Суд зазначив, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення у справі Войтенка; рішення у справі «Ромашов проти України» від 27 липня 2004 року № 67534/01; у справі «Дубенко проти України» від 11 січня 2005 року № 74221/01; у справі «Козачек проти України» від 07 грудня 2006 року №29508/04).

В одній з перших справ проти України, в якій Європейський суд з прав людини розглядав питання наявності ефективних засобів юридичного захисту щодо скарг на тривале невиконання судових рішень, суд нагадав свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні п. 1 ст. 1 Протоколу № 1 (п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року № 18966/02).

Станом на день розгляду судом даної справи виконавчий лист № 2/243/6/2021, 243/5286/17, що виданий 04 червня 2021 року Слов`янським міськрайонним судом Донецької області, про стягнення з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошової компенсації у розмірі 120 000 грн. та понесених судових витрат в сумі 3 862,56 грн. не виконаний - протягом трьох місяців кошти за рішенням суду про стягнення коштів відповідачем позивачу перераховані не були.

Як вже зазначалося, відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

З огляду на наведене порушені права позивача підлягають захисту та відновленню в судовому порядку, а саме відповідні дії відповідача підлягають визнанню протиправною бездіяльністю із зобов`язання відповідача вчинити дії, спрямовані на виконання виданого позивачу виконавчого листа з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні, з виплатою позивачу (як стягувачу за виконавчим листом) компенсації в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (п. 10 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України).

Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, тому судові витрати, які оплачені позивачем в сумі 908 грн., підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - суб`єкта владних повноважень (ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Встановлення судового контролю за виконанням судового рішення шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення (ч. 1 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України), про що також просив позивач, є правом суду, а не обов`язком, яке не виключає існування принципу обов`язковості судового рішення, згідно з яким судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України (ст. 1291 Конституції України, ч. 2 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України).

Керуючись статтями 32, 139, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, ), третя особа Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2), про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України щодо невиконання у встановлений строк виконавчого листа № 2/243/6/2021, 243/5286/17, що виданий 04 червня 2021 року Слов`янським міськрайонним судом Донецької області ОСОБА_1 .

Зобов`язати Державну казначейську службу України відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» вчинити дії щодо виконання виконавчого листа № 2/243/6/2021, 243/5286/17, що виданий 04 червня 2021 року Слов`янським міськрайонним судом Донецької області ОСОБА_1 , з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

Зобов`язати Державну казначейську службу України відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» починаючи з дня закінчення тримісячного строку з дня надходження до Державної казначейської служби України виконавчого листа № 2/243/6/2021, 243/5286/17, що виданий 04 червня 2021 року Слов`янським міськрайонним судом Донецької області ОСОБА_1 , нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої за вказаним виконавчим листом суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) здійснені ним документально підтверджені судові витрати в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн.

Рішення набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 255 КАС України, і може бути оскаржене до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення судом складено 28 грудня 2021 року.

Суддя Т.В. Логойда