Справа № 200/14910/21
Суддя: Куденков К.О.
Дата ухвалення: 2021-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2021 р. Справа№200/14910/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Куденкова К.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області, Державної судової адміністрації України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області, - Красноармійський міськрайонний суд Донецької області про визнання протиправними дій і зобов`язання вчинити певні дії, -

УСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (далі- відповідач-1, ТУ ДСА), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області (далі третя особа), в якому просить: - визнати протиправними дії щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 із застосуванням обмеження нарахування 10 розмірів мінімальної заробітної плати, установленої на 01.01.2020; - зобов`язати провести нарахування і виплату суддівської винагороди на підставі ч.ч. 2,3 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при виплаті за період з 18.04.2020 по 28.08.2020.

Ухвалою суду від 8 листопада 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Залучено до участі у справі як співвідповідача Державну судову адміністрацію України (далі відповідач-2, ДСА). Залучено Красноармійський міськрайонний суд Донецької області (далі третя особа-2) як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Ухвалою суду від 7 грудя 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 21 грудня 2021 року.

Обґрунтовуючи позов ОСОБА_1 посилається на розмір її суддівської винагороди за спірний період не відповідає розміру, установленому Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.20216 № 1402-VІІІ. Вважає, що відповідачем порушено її право на належне забезпечення.

ТУ ДСА надало відзив на адміністративний позов, яким просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначає, що ТУ ДСА є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня. Положенням частини другої статті 4 Бюджетного кодексу України визначено, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються надходження та витрати Державного бюджету України. Нарахована заробітна плата, грошове забезпечення працівників обмежується максимальним розміром 47 230 грн (4723*10) на місяць. Зазначене питання було предметом розгляду Ради суддів України під час засідання, що відбулося 24.04.2020, за результатами якого прийнято відповідне рішення від 24.04.2020 № 22. Посилається на те, що складові суддівської винагороди, визначені статтею 135 Закону окремо скороченню не підлягають, а Законом № 553-ІХ не визначено відповідної процедури, розрахунок суддівської винагороди слід здійснювати на загальних підставах, а обмеження максимального її розміру слід застосовувати до загальної суми розрахованої суддівської винагороди. Крім того, приписами статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та пункту 10 Прикінцевих положень Закону №553-ІХ не вносяться зміни до умов оплати праці, тому попередження працівників про запровадження нових або про зміну діючих умов оплати праці у бік погіршення не застосовується (стаття 103 Кодексу законів про працю України і стаття 29 Закону України "Про оплату праці"). Вважає, що ТУ ДСА як розпорядник коштів нижчого рівня не мало правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, установлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону № 553-ІХ). Зміни в законодавстві України, зокрема прийняття Закону № 553-ІХ зумовлені економічним становищем держави та спрямовані на досягнення фінансової стабілізації. У розумінні рішень Конституційного Суду України обмеження виплати суддівської винагороди, правомірність якого оспорює позивач, зумовлене необхідністю захисту національної економіки, а отже, відповідає наведеним критеріям пропорційності, є співмірним із цінностями правової держави, що охороняються Конституцією та законами України. Зазначає також про те, що в умовах усунення реальних загроз економічній безпеці та додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, суди не можуть відрізнятися від інших бюджетних установ (органів державної влади та інших державні органи, органів місцевого самоврядування), а судді виділятися від інших працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ, що узгоджується із практикою ЄСПЛ. Вважає, що відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості здійснювати нарахування та виплату суддівської винагороди з 18.04.2020 по 27.08.2020 без обмежень, установлених статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону № 553-ІХ).

ДСА надало відзив на адміністративний позов, яким просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначає, що відповідач-2 є головним розпорядником коштів державного бюджету України щодо ТУ ДСА, відповідно відповідач-1 є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня. Саме відповідач-1 нараховує і виплачує позивачу суддівську винагороду. Кошторисні призначення ТУ ДСА для місцевих загальних судів за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» станом на 31.12.2020 становили 301977,3 тис. грн. Бюджетні асигнування, передбачені кошторисом на 2020 рік ТУ ДСА на КПКВК 0501020 «Забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя», за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» в сумі 301977,3 тис. грн відкриті в повному обсязі. Вважає, що ТУ ДСА як розпорядник коштів нижчого рівня не мало правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, установлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону № 553-ІХ). Посилається на те, що рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020 на спірні правовідносини з 18.04.2020 до 28.08.2020 не може вплинути, оскільки правовідносини в цій справі виникли до прийняття цього рішення і воно не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до прийняття цього рішення.

Треті особи письмових пояснень не надали.

Позивач, представники відповідачів і третіх осіб до судового засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Не повідомили суд про причини неявки в судове засідання.

Перешкоди для розгляду справи в судовому засіданні, визначені ст. 205 КАС України відсутні.

Приписами ч. 9 ст. 205 КАС України передбачено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Частиною 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження.

Суд, перевіривши матеріали справи та оцінивши повідомлені сторонами обставини, дійшов наступних висновків.

Постановою Верховної Ради України від 22.05.2208 № 296-VI ОСОБА_1 обрана суддею Красноармійського міськрайонного суду Донецької області.

З розрахункових листків позивача за квітень - серпень 2020 року і довідки ТУ ДСА № 1317 від 25.11.2021 впливає, що суддівська винагорода за квітень липень 2020 року їй виплачувалася із застосуванням установленого ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» обмеження, а в серпні 2020 року позивач перебувала у відпустці.

Спірні правовідносини виникли з приводу розміру суддівської винагороди позивача за період з липня 2020 року по серпень 2020 року.

Статтею 8 Конституція України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України, що передбачено ч. 1 ст. 126 Конституції України.

Статтею 130 Конституції України передбачено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Принцип верховенства Конституції України поширюється на всю територію України. Конституційний Суд України наголошує, що неухильне додержання органами державної влади та органами місцевого самоврядування Конституції та законів України є запорукою стабільності, підтримання громадського миру, злагоди в державі.

Пряма дія норм Конституції України означає, що ці норми застосовуються безпосередньо. Законами України та іншими нормативно-правовими актами можна лише розвивати конституційні норми, а не змінювати їх зміст. Закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються лише у частині, що не суперечить Конституції України.

Указані приписи є чіткими, передбачуваними і не підлягають розширеному тлумаченню, а тому, з огляду на статтю 130 Конституції України, розмір суддівської винагороди визначається Законом України «Про судоустрій і статус суддів» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, а фінансова складова є невід`ємною частиною забезпечення незалежного судочинства.

Статтею 4 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон № 1402-VIII), у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, установлено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Частиною 1 ст. 135 Закону № 1402-VIII установлено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 2 ч. 10 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Базовий розмір посадового окладу судді становить, зокрема, судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

До базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місцезнаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду.

Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Суддям, які обіймають посади заступника голови суду, секретаря, голови судової палати, секретаря Пленуму Верховного Суду, секретаря Великої Палати Верховного Суду, виплачується щомісячна доплата в розмірі 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду, голові суду 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата (доктора філософії) або доктора наук із відповідної спеціальності в розмірі відповідно 15 і 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Цілком таємно", - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Таємно", - 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 Закону № 1402-VIII Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Згідно з п. 2. ч. 3 і ч. 4 ст. 148 Закону № 1402-VIII функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють: Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України.

Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Також відповідно до ч. 7 ст. 148 Закону № 1402-VIII видатки на утримання судів у Державному бюджеті України не можуть бути скорочені в поточному фінансовому році.

Отже питання розміру суддівської винагороди врегульовано Законом № 1402-VIII і, з огляду на наведені норми прямої дії Основного Закону України, не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» установлено з 12 березня до 3 квітня 2020 р. на усій території України карантин.

У подальшому, строк дії карантину неодноразово продовжувався, зокрема, Постановами Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року № 239, від 22 квітня 2020 року № 291, від 4 травня 2020 року № 343, а також Постановами Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392, від 17 червня 2020 року № 500 і від 22 липня 2020 р. № 641 (до 31 серпня 2020 року).

Законом України від 13 квітня 2020 року № 553-IX «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік"», який набув чинності з 18.04.2020, внесені зміни до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", зокрема, доповнено статтею 29 такого змісту: «Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).».

Отже, Законом України від 14 листопада 2019 року № 294-IX "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (далі Закону № 294-IX), у редакції, чинній з 18.04.2020, було передбачене обмеження в нарахування суддівської винагороди, а саме в розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, установленої на 1 січня 2020 року.

При цьому, до Закону № 1402-VIII не було внесено жодних змін щодо розміру суддівської винагороди, зокрема щодо її обмеження на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

З наведеного висновується, що в спірний період з липня 2020 року по серпень 2020 року при вирішенні питання про розмір суддівської винагороди позивача ТУ ДСА зобов`язане було керуватися приписами Закону № 1402-VIII, який, з огляду на приписи ч. 2 ст. 130 Конституції України, є спеціальним у спірних правовідносинах.

Проте, з матеріалів справи і наведених сторонами пояснень випливає, що, ігноруючи норми прямої дії Конституції України, недотримуючись приписів спеціального Закону № 1402-VIII, відповідач-1 нараховував і виплачував позивачу суддівську винагороду з урахуванням обмежень, установлених ст. 29 Закону № 294-IX, який не є законом про судоустрій, а тому не підлягав застосуванню до спірних правовідносин.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про протиправність нарахування і виплати позивачу суддівської винагороди з урахуванням установленого Законом № 294-IX обмеження.

При цьому, суд зазначає, що посилання відповідачів на приписи бюджетного законодавства є безпідставним, оскільки бюджете законодавство не може впливати на розмір суддівської винагороди, як гарантії незалежності суддів, передбаченої Конституцією України і спеціальним Законом № 1402-VIII.

Крім того, Конституційний Суд України неодноразово та послідовно вказував на те, що однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм.

Конституційний Суд України в рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 висловив правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів. Такими гарантіями є надання суддям за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та можливості набуття статусу судді у відставці. Конституційний принцип незалежності суддів означає, у тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Конституційний Суд України в рішенні від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007 зазначено, що відповідно до частини третьої статті 22, статті 64 Конституції України право громадян на соціальний захист, інші соціально-економічні права можуть бути обмежені, у тому числі зупиненням дії законів (їх окремих положень), лише в умовах воєнного або надзвичайного стану на певний строк.

11 березня 2020 року Конституційний Суд України ухвалив рішення у справі № 1-304/2019(7155/19), в якому чітко визначив, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (частина перша статті 124 Основного Закону України), а законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді.

Міжнародні інституції неодноразово наголошували на аналогічних принципах.

Так, в Основних принципах щодо незалежності правосуддя, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, зазначено, що незалежність судових органів гарантується державою і закріплюється в конституції або законах країни. Усі державні та інші установи зобов`язані шанувати незалежність судових органів і дотримуватися її, а кожна держава-член повинна надавати відповідні засоби, які давали б змогу судовим органам належним чином виконувати свої функції.

Відповідно до Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1).

Оплата праці суддів повинна відповідати їхній професії та виконуваним обов`язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки для догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв`язку з виходом на пенсію, які повинні відповідати попередньому рівню оплати їхньої праці(Рекомендація CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки).

Незалежність суддів також вимагає економічної незалежності, яка повинна бути передбачена законодавством. Рекомендації Rec(2010) 12 закріплювали, що винагорода суддів має бути відповідною їх професії та відповідальності і бути достатньою для убезпечення їх від впливу на їх рішення та від ризику вчинення корупції. Також повинно бути гарантовано виплату пенсії за вислугу років, яка має бути в розумному відношенні до рівня їх винагороди в період здійснення повноважень. Певні положення закону повинні бути запроваджені як гарантія проти скорочення винагороди, у тому числі суддівської. Така сама пропозиція має місце у Висновку КРЄС № 1 та у Європейській хартії про закон «Про статус суддів». Навіть у часи економічної кризи законодавча та виконавча влади різних держав-членів повинні зрозуміти, що серйозне скорочення зарплат суддів є потенційною загрозою їх незалежності та належному відправленню правосуддя і може піддати небезпеці (об`єктивно і суб`єктивно) роботу суддів (Консультативна рада Європейських судів (КРЄС) Звіт про ситуацію стосовно судової влади та суддів в державах-членах Ради Європи. Оновлена версія №2 (2015), прийнята в рамках 16-го пленарного засідання КРЄС (м. Лондон, 1416 жовтня 2015 року)).

Про зазначене Вища рада правосуддя неодноразово наголошувала у своїх консультативних висновках, зокрема в консультативному висновку, затвердженому рішенням Вищої ради правосуддя від 30 березня 2020 року № 881/0/15-20.

Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: - частин першої, третьої статті 29 Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14 листопада 2019 року № 294-IX зі змінами; - абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II „Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-IX.

Також зазначено, що положення Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14 листопада 2019 року № 294-IX зі змінами, Закону України «Про внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-IX, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

У вказаному рішенні Конституційний Суд України наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Також Конституційний Суд України зазначив, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя; законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу. Обмеження суддівської винагороди є посяганням на гарантії незалежності суддів.

Суд зазначає, що питання ретроактивної дії рішення Конституційного Суду України не постає при вирішенні цієї справи, оскільки, незалежно від чинності ст. 29 Закону № 294-IX, при вирішенні питання щодо розміру суддівської винагороди в спірний період ТУ ДСА мало керуватися нормами прямої дії Конституції України і, відповідно, спеціального Закону № 1402-VIII, а не приписами ст. 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".

Щодо посилання на рішення Конституційного Суду України щодо збалансованості бюджету України та те, що соціально-економічні права громадян не є абсолютними, суд зазначає, що зазначене рішення не стосуються гарантій суддівської незалежності, однією з яких є суддівська винагорода, а обставини та питання які ними розглядались є відмінними від цієї справи.

Щодо посилання відповідача на рішення Ради суддів України від 24.04.2020 № 22 суд зазначає наступне.

Пунктами 1-3 рішення Ради суддів України від 24.04.2020 № 22 вирішено, що виплата суддівської винагороди, заробітної плати, грошового забезпечення за період з 01.04.2020 року по 17.04.2020 року має здійснюватися у повному обсязі за фактично відпрацьовані у місяці робочі дні/години, виходячи з фактично відпрацьованого часу з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу та інших надбавок і доплат) відповідного працівника та без обмежень, встановлених законом №553-ІХ. При оплаті заробітної плати та суддівської винагороди за квітень 2020 року слід виходити з того, що передбачені законом №553-ІХ обмеження у виплаті суддівської винагороди, заробітної плати, грошового забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ, слід застосовувати виключно до частини суддівської винагороди, заробітної плати, грошового забезпечення, розрахованих, починаючи з 18 квітня 2020 року, пропорційно до кількості відпрацьованих у місяці робочих днів/годин, виходячи з фактично відпрацьованого часу з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу та інших надбавок і доплат). Розрахунок суддівської винагороди слід здійснювати на загальних підставах, а обмеження максимального її розміру, передбачені Законом №553-ІХ слід застосовувати до загальної суми розрахованої суддівської винагороди.

При цьому, Рада суддів України, як орган суддівського самоврядування, який відповідно до п. 1 ч. 8 ст. 133 Закону № 1402-VIII розробляє та організовує виконання заходів щодо забезпечення незалежності судів і суддів, з невідомих для суду підстав надала роз`яснення щодо застосування норм Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", у редакції Закону України від 13 квітня 2020 року № 553-IX, які не підлягали застосуванню при вирішенні питання про розмір суддівської винагороди.

У рішенні Ради суддів України від 24.04.2020 № 22 відсутні будь-які обґрунтовані доводи щодо відсутності обов`язку застосовувати приписи ч. 2 ст. 130 Конституції України і спеціального Закону № 1402-VIII при вирішенні питання про визначення розміру суддівської винагороди.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, за яким наведений в рішенні Ради суддів України від 24.04.2020 № 22 порядок застосування обмеження суддівської винагороди, яке передбачене ст. 29 Закону № 294-IX, не впливає на спірні правовідносини, оскільки Радою суддів України надані роз`яснення щодо застосування норм права, які не підлягали застосуванню при вирішення питання про розмір суддівської винагороди, який підлягав як нарахуванню так і виплаті в спірний період.

Також безпідставним є посилання відповідача у відзиві на певні рішення Європейського суду з прав людини, оскільки наведені в цих рішеннях висновки не стосуються питання дотримання гарантій незалежності суддів. Крім того, суд зазначає, що в межах цієї справи спірним є питання застосування законодавства при конкуренції діючих норм права. При цьому, суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин саме спеціальних норм права, передбачених законом про судоустрій.

Верховний Суд у постанові від 7 жовтня 2021 року у справі № 120/5253/20-а зазначив, що «Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що в силу статті 130 Конституції України розмір винагороди судді встановлюється виключно законом про судоустрій. У зв`язку з цим положення статті 135 Закону №1402-VIII є спеціальними при визначенні розміру суддівської винагороди та мають пріоритет у застосуванні перед положеннями Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (зі змінами, внесеними згідно із Законом №553-IX), який має іншу сферу регулювання.

З огляду на вкладене суди дійшли мотивованого висновку про неправомірність виплати позивачу у спірний період суддівської винагороди в обмеженому розмірі на підставі статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

У постанові від 9 грудня 2021 року у справі № 440/6544/20 Верховний Суд зазначив наступне «у зв`язку із прийняттям Закону №553-ІХ і, як наслідок, обмеження виплати суддівської винагороди 10 розмірами мінімальної заробітної плати протягом спірного періоду, безсумнівним, з огляду на висловлену правову позицію Верховного Суду, зокрема, у постанові від 03 березня 2021 року в справі №340/1916/20, є те, що обмеження розміру суддівської винагороди протягом вказаного періоду було неправомірним. Тому правильними є висновки судів попередніх інстанцій про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 у частині визнання протиправними дій ТУ ДСА України в Полтавській області щодо нарахування та виплати їй суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року до 27 серпня 2020 року із застосуванням обмеження розміру суддівської винагороди, передбаченого статтею 29 Закону №294-IX (зі змінами, внесеними Законом №553-ІХ).

Водночас, зобов`язуючи ТУ ДСА України в Полтавській області провести перерахунок суддівської винагороди судді Київського районного суду міста Полтави ОСОБА_1 за період з 18 квітня 2020 року до 27 серпня 2020 року, обчисливши її відповідно до вимог статті 135 Закону №1402-VIII без застосування обмеження, передбаченого статтею 29 Закону №294-IX, та здійснити її виплату з урахуванням раніше сплачених сум і з відрахуванням обов`язкових платежів, суд першої інстанції, як і суд апеляційної інстанції, не надали належної уваги тій обставині, що функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів, здійснює ДСА України (частина третя статті 148 Закону №1402-VIII)».

Також у вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що «Отже, для правильного вирішення цієї справи суди попередніх інстанцій мали б з`ясувати також правовий (звідси і процесуальний) статус ДСА України (через призму її компетенції щодо розпорядження бюджетними коштами, виділеними на фінансування судів) у застосуванні обмежень при виплаті суддівської винагороди (позивачеві), передбачених частинами першою, третьою статті 29 Закону №294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом №553-ІХ), адже ТУ ДСА України в Полтавській області - як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня може здійснювати свої повноваження виключно в межах тих асигнувань, які ДСА України затвердила у його кошторисі (на 2020 рік).

Виплата суддівської винагороди (відповідачем) із застосуванням обмежень, передбачених статтею 29 Закону №294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом №553-ІХ), на думку Верховного Суду, могла бути обумовленою, окрім іншого, меншим обсягом бюджетних асигнувань головним розпорядником на оплату праці суддівського корпусу (протягом спірного періоду), що вочевидь свідчить про безпосередню участь ДСА України у механізмі фінансування видатків на виплату суддівської винагороди, зокрема, й до появи заборгованості з її виплати протягом спірного періоду.

Зважаючи на приписи статей 148, 149 Закону №1402-VIII у зіставленні із нормами частин першої, другої, п`ятої статті 22, частини першої статті 23 БК України, виплата суддівської винагороди здійснюється в межах бюджетних призначень, головним розпорядником яких, зокрема, щодо суддів місцевих і апеляційних судів, є ДСА України, яка, серед іншого, визначає обсяг видатків розпорядників нижчого рівня на ці потреби, тому саме ДСА України як суб`єкт владних повноважень мала б відповідати за погашення заборгованості, яка виникла внаслідок невиплати судді у повному обсязі суддівської винагороди.

Окрім того, необхідно зазначити про те, що у віданні ДСА України діє окрема бюджетна програма для забезпечення виконання рішень судів - КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», призначена саме для таких цілей. За правилами пункту 25 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845, наявність такої програми означає, що списання коштів здійснюватиметься саме за нею.

У цьому зв`язку також необхідно зауважити, що, враховуючи приписи частини першої статті 2 та частини першої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року №4901-VI, списання коштів за судовими рішеннями, боржником за якими є державний орган, можливе у тому випадку, коли способом захисту порушеного права буде стягнення коштів (тут маємо на увазі - з ДСА України).

У розрізі обставин цієї справи Верховний Суд не намагається заперечити, що ТУ ДСА України в Полтавській області є належним відповідачем за цим позовом. Зазначення цього органу як відповідача у цій справі видається цілком закономірним, адже саме він як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня нараховує і виплачує суддівську винагороду суддям Київського районного суду міста Полтави. Тож його дії у ситуації, яка виникла із виплатою позивачеві (в обмеженому розмірі) суддівської винагороди, теж вимагали правової оцінки, що суди попередніх інстанцій і зробили.

Водночас, з огляду на наведені міркування, правильне вирішення справи та застосування ефективного способу захисту порушеного права вимагає, щоб відповідачем за цим позовом також була ДСА України, яка є головним розпорядником бюджетних коштів і несе відповідальність за належне фінансування відповідних судів, зокрема, й витрат на суддівську винагороду».

Також у постанові від 23 вересня 2021 року у справі № 260/3206/20 Верховний Суд зазначив, що «В обсязі встановлених обставин цієї справи колегія суддів, зважаючи на наведені мотиви, не може беззастережно погодитися з висновком судів (як і категорично його заперечити) про обґрунтованість звернення з цими позовними вимогами виключно до відповідача, адже окреслений вище аспект справи (обсяги виділення коштів на виплату суддівської винагороди протягом спірного періоду, участь ДСА України та відповідача у розпорядження ними та сума заборгованості, яка підлягає стягненню/виплаті) суди першої та апеляційної інстанцій не досліджували, тому їхні висновки в цій частині є поспішними.

Звертаючи увагу судів попередніх інстанцій на необхідність визначити належного відповідача/відповідачів за цим позовом колегія суддів не має на меті переконати у хибності звернення з позовом до ТУ ДСА України в Закарпатській області. Наведені міркування касаційного суду у цій площині потрібно розуміти як намагання зорієнтувати суди попередніх інстанцій на те, які юридично значимі факти потрібно з`ясувати для правильного вирішення спору і застосування ефективного способу захисту порушеного права у вимірі обставин саме цієї справи та спірних правовідносин».

Верховний Суд у постанові від 30.01.2018 у справі № 804/1457/17 зазначив, що «принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до адміністративного суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом він не повинен виходити за межі цих вимог. Тобто суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог.

Вихід суду за межі позовних вимог можливий у тому разі, якщо позивач, вказавши у заяві одну конкретну вимогу, не зазначив іншу, котра має послідовний зв`язок із попередньою та випливає із фактичної спірної ситуації, викладеної у позовній заяві.

Отже, суд вправі зі своєї ініціативи з метою необхідності захисту прав і охоронюваних законом інтересів фізичних і юридичних осіб вийти за межі заявлених позивачем вимог, обґрунтувавши такі дії».

Ураховуючи наведені висновки та «орієнтування» (наведені, зокрема, у постанові від 23 вересня 2021 року у справі № 260/3206/20) Верховного Суду, суд у цій справі враховує наступне:

- позивачем не заявлено позовних вимог до ДСА;

- у позові та у відзивах на позовну заяву, зокрема ТУ ДСА, не наведено інформації про те, що були обмежені асигнування ТУ ДСА, які ДСА затвердила в його кошторисі (на 2020 рік), у зв`язку з набранням чинності Законом України від 13 квітня 2020 року № 553-IX «Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік"»;

- Верховний Суд (постанова від 9 грудня 2021 року у справі № 440/6544/20) погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про протиправність дій територіальних управлінь Державної судової адміністрації України щодо нарахування та виплати суддівської винагороди із застосуванням обмеження розміру суддівської винагороди, передбаченого статтею 29 Закону №294-IX;

- саме ТУ ДСА здійснює нарахування і виплату позивачу суддівської винагороди;

- безпосередньо позивач не бере участь у правовідносинах між ДСА та ТУ ДСА, у тому числі при вирішенні питання щодо бюджетних асигнувань;

- обраний позивачем спосіб захисту повністю відновлює порушене право позивача на отримання суддівської винагороди в належному розмірі;

- додаткове визнання рішень, дій або бездіяльності ДСА протиправними не вплине на вирішення по суті заявлених позивачем позовних вимог;

- у суду відсутні підстави для виходу за межі позовних вимог згідно з ч. 2 ст. 9 КАС України, оскільки позивачем обрано ефективний спосіб захисту її прав.

Отже, суд дійшов висновку про відсутність потреби у визнані протиправними рішень, дій або бездіяльності ДСА в межах цієї справи для захисту прав позивача.

Крім того, суд зазначає, що позивач обрала спосіб порушеного права захисту шляхом визнання протиправними дій і зобов`язання вчинити певні дії, що відповідає приписам ч. 1 ст. 5 і ч. 2 ст. 245 КАС України, а не про стягнення певної суми коштів.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 5-10, 19, 72-77, 90, 132, 139, 143, 241-246, 250, 255, 263, 295, 297, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (ідентифікаційний код: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (ідентифікаційний код: 26288796, 84112, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Добровольського, буд. 2), Державної судової адміністрації України (ідентифікаційний код: 26255795, 01021, м. Київ, вул. Липська, буд. 18/5), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області (ідентифікаційний код: 37967785, 87500, Донецька область, м. Маріуполь, проспект Миру, буд. 68) і Красноармійський міськрайонний суд Донецької області (ідентифікаційний код: 26503738, 85302, Донецька область, м. Покровськ, вул. Європейська, буд. 20), про визнання протиправними дії і зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 із застосуванням обмеження нарахування 10 розмірів мінімальної заробітної плати, установленої на 01.01.2020.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області провести нарахування і виплату ОСОБА_1 суддівської винагороди на підставі ч.ч. 2,3 ст. 135 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при виплаті за період з 18.04.2020 по 28.08.2020, з урахуванням раніше виплаченої суддівської винагороди, у тому числі за період відпустки.

Повне рішення суду складене 29 грудня 2021 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя К.О. Куденков