Справа № 420/6332/20
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2021-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

28 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 420/6332/20

адміністративне провадження № К/9901/46365/21

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до керівника апарата Приморського районного суду м.Одеси Німас Інни Ярославівни про визнання протиправними дій та скасування актів,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до керівника апарата Приморського районного суду м.Одеси Німас І. Я., в якому просила: визнати протиправними дії Приморського районного суду м. Одеси в особі керівника апарату суду Нiмас I. Я. щодо затвердження нею 14 січня 2019 року актів №89, №96 про перевищення строку притягнення до адміністративної відповідальності у справі №522/7717/17; скасувати ці акти; розглянути питання щодо постановлення окремої ухвали про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності відповідача.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року, залишеним без змін постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року, закрито провадження у справі в частині скасування актів від 14 січня 2019 року №89 та №96 щодо перевищення строку притягнення до адміністративної відповідальності у справі №522/7717/17. В іншій частині позову відмовлено.

14 грудня 2021 року ОСОБА_1 надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року. Заявник, посилаючись на положення пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України та неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення ними норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та задовольнити позов.

Предметом спору у цій справі є правомірність дій керівника апарату суду щодо затвердження ним актів та скасування цих актів.

З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Підставою перегляду оскаржуваних судових рішень заявник, зокрема, зазначив відсутність висновку Верховного Суду щодо статті 155 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», пунктів 2.1-2.3 Типової посадової інструкції керівника апарату місцевого суду, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 29 липня 2005 року № 86 (далі - Посадова інструкція керівника), пунктів 1.6 - 1.8, 2.8 Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від І7 грудня 2013 року № 173 (далі - Інструкція з діловодства). Заявник указує, що цими нормами матеріального права встановлюються повноваження та обов`язки керівника апарату суду.

Вирішуючи питання відкриття касаційного оскарження з вказаної підстави, Суд виходить з наступного.

Так, за приписами пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України оскарження судових рішень з цієї підстави, вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.

Відповідно до постанови суду апеляційної інстанції, останій послався на приписи частин 1, 3, 4 та 5 статті 155 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Водночас, ОСОБА_1 в касаційній скарзі констатували лише відсутність висновку щодо застосування приписів статті 155 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», проте не конкретизувала щодо якої частини необхідно сформувати такий висновок, підстав необхідності його формування та у який спосіб він вплине на правильне вирішення цієї справи. Крім того, положення пунктів Посадової інструкції керівника та Інструкції з діловодства є загальними і стосуються процедури організації діловодства та контролю за дотриманням правил роботи з документами, а мотиви заявника щодо повноважень керівника апарату суду «…затверджувати внутрішні документи суду, що установлюють порушення суддею вимог закону при розгляді конкретних справ» мають суб`єктивний характер та ґрунтуються на оціночному сприйнятті змісту документа, що фіксує певні обставини та рух справи у суді.

Так, вирішуючи спір та закриваючи провадження у справі в частині скасування актів і відмовляючи в іншій частині позову, суди виходили з того, що оскаржувані акти це документи, в яких зафіксовано факти та оціночні судження осіб, що здійснюють забезпечення діловодства в суді, тому до акта можуть пред`являтися лише ті вимоги, що стосуються, доказів. Оцінка цього акта, в тому числі й оцінка дій службових осіб - керівника апарату суду щодо його затвердження, складання, викладення у ньому висновків перевірки, може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого документа. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, також указав, що вказаний акт є лише службовим документом, що фіксує певні обставини та висновки щодо руху справи у суді, наявності чи відсутності порушень вимог законодавства, тобто такий акт та дії посадових осіб суду зі складання цього акта (та/або затвердження) не створюють правових наслідків, не породжують, не змінюють та не звужують права особи, не встановлюють для неї додаткових обов`язків та не покладають відповідальність, а тому не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні статті 5 КАС України, яке може бути оскаржено до адміністративного суду. Отже, такий документ не породжує правових наслідків для позивача, оскільки такий акт, дії по його складанню та висновки у ньому не зумовлюють виникнення будь-яких прав і обов`язків для нього або настання негативних наслідків, що, унеможливлює розгляд вимог про визнання протиправними та скасування таких у порядку адміністративного судочинства.

У касаційній скарзі відсутні вмотивовані аргументи, що спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі, а лише загальні посилання заявника на відсутність висновку Верховного Суду не є підставою для відкриття касаційного провадження, оскільки пославшись на положення статті 155 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», пунктів 2.1-2.3 Посадової інструкції керівника та пунктів 1.6 - 1.8, 2.8 Інструкції з діловодства ОСОБА_1 не виклала їх у взаємозв`язку з обставинами цієї справи та у контексті індивідуальних ознак спірних правовідносин, характерних виключно для цього спору.

Інші мотиви касаційної скарги зводяться до цитування норм Конституції, положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», окремих пунктів Посадової інструкції керівника, пунктів 1.6 - 1.8, 2.8 Інструкції з діловодства, з подальшим їхнім тлумаченням, часткового опису обставин справи та переоцінки доказів, що виключає можливість перегляду судового рішення з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.

Частиною першою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Лише загальні посилання на відсутність висновку Верховного Суду, за відсутності викладення вмотивованих аргументів наявності підстав оскарження унеможливлює відкриття касаційного провадження, тому касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до керівника апарата Приморського районного суду м.Одеси Німас Інни Ярославівни про визнання протиправними дій та скасування актів повернути особі, яка її подала.

2. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С.А. Уханенко