Справа № 420/5679/21
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2021-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

28 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 420/5679/21

адміністративне провадження № К/9901/46818/21

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, Десятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур, гарнізонів (на правах місцевих), за участю третьої особи - Офісу Генерального прокурора, про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Одеської обласної прокуратури, Десятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур, гарнізонів (на правах місцевих) (далі - Десята кадрова комісія), в якому просила: визнати протиправним та скасувати рішення Десятої кадрової комісії від 21 грудня 2020 року №1 «Про неуспішне проходження прокурором атестації» відносно неї; визнати прокурора Одеської місцевої прокуратури № 2 Одеської області ОСОБА_1 такою, що успішно пройшла 3 етап атестації, передбачений Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури»; зобов`язати Одеську обласну прокуратуру призначити її на посаду прокурора Малиновської окружної прокуратури м. Одеси, або іншої прокуратури з дислокацією у м. Одесі (за її згодою).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 липня 2021 року в позові відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року скасовано рішення суду першої інстанції, а позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Десятої кадрової комісії від 21 грудня 2020 року №1 «Про неуспішне проходження прокурором атестації» відносно позивача. В іншій частині позову відмовлено.

17 грудня 2021 року Офіс Генерального прокурора надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року. Заявник, посилаючись на положення пунктів 2, 3 частини четвертої статті 328 КАС України і неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення ним норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Предметом спору у цій справі є правомірність рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором.

З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно з частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами. Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Так, підставою перегляду оскаржуваних судових рішень заявник, зокрема, зазначив, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформованого у постанові Верховного Суду, ухваленій у справі №826/26007/15.

Вирішуючи питання відкриття касаційного оскарження з вказаної підстави, Суд виходить з наступного.

Так за приписами пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, відкриття касаційного провадження з цієї підстави можливе за умови зазначення у касаційній скарзі норми права щодо якої Верховним Судом висловлена правова позиція, подібність правовідносин та обґрунтування у чому саме полягає неправильне застосування судами цієї норми, з урахуванням обставин, установлених судами у цій справі.

Водночас у касаційній скарзі Офіс Генерального прокурора лише послався на висновки Верховного Суду у вказаних справах, проте не зазначив норми щодо якої такий висновок сформовано, а лише навів окремі цитати щодо дискреційних повноважень комісії. Суд зазначає, що такі критерії є оціночними і застосовуються судами індивідуально у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин у справі. Крім того, наведений заявником приклад справи вирішено судами за інших, ніж установлено у цій справі обставин.

Надалі Офіс Генерального прокурора указав про необхідність відступлення від висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформованого у постановах Верховного Суду у справах №№120/3458/20-а, 640/17212/20-а.

Перевіряючи такі аргументи заявника, Суд зазначає, що приписи пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України передбачають можливість оскарження судових рішень в касаційному порядку у разі, якщо заявник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні. Проте зміст та мотиви оскаржуваної постанови суду свідчить про те, що переглядаючи рішення суду першої інстанції та скасовуючи його в частині, суд апеляційної інстанції не застосовував висновки Верховного Суду, висловлені у справах №№120/3458/20-а, 640/17212/20-а від яких просить відступити заявник.

Отже, аргументи касаційної скарги не містять однієї з умов, встановлених пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України, що унеможливлює відкриття касаційного провадження в частині відступу від висновку Верховного Суду, сформованого у наведених справах.

Надалі Офіс послався на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування: пункту 7 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №113-ІХ щодо визначеного цим Законом імперативу, що атестація прокурорів проводиться згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 03 жовтня 2019 року №221 (далі - Порядок №221); положень пунктів 9, 11, 17 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №113-ІХ та пункту 12 Порядку роботи кадрових комісій, затвердженого наказом Генерального прокурора від 17 жовтня 2019 року № 233 (далі - Порядок №233)

Суд указує, що оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.

Разом з тим, положення пунктів 7, 9, 11 та 17 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ є загальними і касаційна скарга не містить об`єктивних мотивів щодо їхнього неправильного застосування судом апеляційної інстанції та необхідність висновку Верховного Суду щодо цих норм саме у цій справі, оскільки вирішуючи спір та задовольняючи позов, суд виходив із критеріїв вмотивованості та обґрунтованості оскаржуваного рішення Десятої кадрової комісії, зміст якого оцінювався судами, виходячи із приписів статті 2 КАС України.

Так, зміст оскаржуваного судового рішення свідчить про те, що переглядаючи рішення суду першої інстанції та скасовуючи його, суд апеляційної інстанції виходив з того, що підставою для прийняття оскаржуваного рішення стали результати повторної співбесіди із ОСОБА_1 та повторного виконання нею практичного завдання, що заборонено приписами пункту 7 розділу І Порядку №221 і ставить під сумнів дотримання процедури атестації на даному етапі. Крім того, під час розгляду справи представник відповідача підтвердив, що практичне завдання виконано позивачем у повному обсязі. Водночас рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття. Тому відсутність у такому рішенні мотивів, за яких кадрова комісія дійшла висновку про неуспішне проходження атестації прокурором, є підставою для його скасування. На кадрові комісії покладено обов`язок обґрунтувати рішення про проходження або непроходження атестації прокурором в такий спосіб, щоб рішення достатнім чином містило мотиви, за яких його прийнято. Ураховуючи те, що оскаржуване рішення кадрової комісії не відповідало зазначеним вимогам і позивач двічі проходила співбесіду, що заборонено нормами Порядку №221, суд дійшов висновку про його необґрунтованість.

Суд також відхиляє доводи Офісу Генерального прокурора про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 12 Порядку №233, так як заявник лише формально зазначає про його відсутність, без належної аргументації як саме цей висновок впливає на спірні правовідносини, за обставин, установлених судами у цій справі.

Суд указує, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а відповідач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

Інші аргументи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, цитування норм законодавства, з посиланням на винятковість справи, необхідності формування єдиної правозастосовчої практики, неповне з`ясування обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій, що виключає можливість перегляду судового рішення з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.

Отже, правильно пославшись у касаційній скарзі на положення частини четвертої статті 328 КАС України, Офіс Генерального прокурора не виклав передбачені статтею 328 КАС України підстави, за яких оскаржувані судові рішення можуть бути переглянуті судом касаційної інстанції відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Тому, лише загальні посилання на незастосування висновку Верховного Суду, на його відсутність або необхідність відступлення від такого висновку, за відсутності вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права та дотримання всіх умов касаційного оскарження не є підставою для відкриття касаційного провадження.

За таких обставин, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, Десятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур, гарнізонів (на правах місцевих), за участю третьої особи - Офісу Генерального прокурора, про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити дії повернути особі, яка її подала.

2. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С.А. Уханенко