Справа № 380/10797/20
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2021-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/10797/20 пров. № А/857/11469/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Гудима Л.Я., Коваля Р.Й.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ,

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 березня 2021 року (суддя Гулик А.Г., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення - м.Львів, дата складання повного тексту 30.03.2021),

в адміністративній справі №380/10797/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 ,

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У листопаді 20210 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідачів Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача військової частини НОМЕР_2 у відношенні до позивача ОСОБА_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 по 11.08.2016; 2) зобов`язати відповідача Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення позивачу ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 11.08.2016 з врахуванням січня 2008 року як базового місяця; 3) визнати протиправною бездіяльність відповідача Військової частини НОМЕР_1 у відношенні до позивача ОСОБА_1 щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення у період з 07.12.2016 по 28.12.2019; 4) зобов`язати відповідача Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення позивачу ОСОБА_1 за період з 07.12.2016 по 28.12.2019 з врахуванням січня 2008 року та березня 2018 року як базових місяців.

Відповідач Військова частина НОМЕР_2 позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву. Просив відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі. Крім того, звернув увагу на пропуску позивачем строку звернення до суду.

Також відповідач Військова частина НОМЕР_1 позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву. Просив відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.03.2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 у період з 01.01.2016 по 11.08.2016. Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 11.08.2016. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 07.09.2016 по 28.02.2018 з врахуванням базового місяця для нарахування індексації вересня 2016 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 07.09.2016 по 28.02.2018 з урахуванням виплачених сум та висновків суду у цій справі. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач Військова частина НОМЕР_1 та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального і процесуальною права, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт, зокрема, покликається на те, що військова частина НОМЕР_1 повністю фінансується з Державного бюджету України, джерелом коштів для виплати грошового забезпечення військовослужбовців та проведення індексації грошових доходів населення є виключно Державний бюджет У країни. Грошове забезпечення, в тому числі індексація, виплачуються в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частина на грошове забезпечення військовослужбовців, а тому військова частина НОМЕР_1 не може виплатити індексацію грошового забезпечення за рахунок інших коштів. Також зазначає відповідач, що Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ від 17.07.2003 №1078 не передбачено механізм виплати сум індексації у поточному році за минулі періоди. Звертає увагу апелянт і на те, що станом на момент прийняття наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06.08.2019 №156 позивач погодив проведення з ним усіх необхідних розрахунків та не оскаржував своє звільнення та/або наказ про виключення зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення. Вказує апелянт і на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення визначено провести позивачу нарахування і виплату індексації грошового забезпечення за період з 07.09.2016 по 28.02.2018 з врахуванням базового місяця вересня 2016 року, при цьому нарахування суми індексації за вказаний період із застосуванням базових місяців належить до дискреційних повноважень військової частини НОМЕР_1 .

За результатами апеляційного розгляду апелянт (Військова частина НОМЕР_1 ) просить скасувати оскаржене рішення суду від 30.03.2021 року щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 07.09.2016 по 28.02.2018 з врахуванням базового місяця для нарахування індексації вересень 2016 року та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю.

Позивач подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, у якому просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 .

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що у задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, з врахуванням наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України, а саме:

- з 24.11.1986 по 31.10.1988 - старший водій військової частини НОМЕР_3 ;

- з 28.01.2015 по 05.03.2015 - курсант військова частина пп НОМЕР_4 ;

- з 06.03.2015 по 01.07.2016 - механік-водій у військовій частині пп НОМЕР_5 ;

- з 01.07.2016 по 11.08.2016 - старший механік-водій у військовій частині пп НОМЕР_5 ;

- з 07.09.2016 по 26.12.2016 - командир відділення зенітного артилерійського взводу військової частини НОМЕР_1 ;

- 26.12.2016 по 28.12.2019 - командир автомобільного відділення взводу матеріально-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 (а.с. 13).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28.12.2019 №259 молодшого сержанта ОСОБА_1 , командира автомобільного відділення взводу матеріально-технічного забезпечення звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 25.11.2019 №48-РС у запас з 28 грудня 2019 року виключено із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення (а.с. 14).

Згідно довідки військової частини НОМЕР_2 від 16.06.2020 №133/Ф ОСОБА_1 у період з січня 20116 року по липень 2016 року індексація грошового забезпечення не нараховувалася (а.с. 15).

Також довідкою військової частини НОМЕР_1 від 27.05.2020 №350/490/85/358пс. підтверджується, що ОСОБА_1 у період з січня 2016 року по листопада 2018 рок індексація грошового забезпечення не нараховувалася (а.с. 17-20).

Позивач вважає, що на день звільнення з військової служби він не отримав у повному обсязі кошти, на які мав право за час проходження військової служби, а саме не була виплачена індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.12.2019.

Вважаючи протиправною відмову відповідачів в нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 по 28.12.2019, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що за період з 01.01.2016 по 11.08.2016 відповідач військова частина НОМЕР_2 безпідставно не здійснив нарахування і виплату позивачу індексації грошового забезпечення, тому в цій частині бездіяльність відповідача є протиправною. Разом з тим, суд зазначив, що розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення. Саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексації грошового забезпечення. Тобто, питання про те, який базовий місяць буде використаний відповідачем при нарахуванні індексації є передчасним, оскільки у цій частині права позивача ще не порушені. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність дій військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 07.09.2016 по 28.02.2018 з використанням для розрахунків базового місяця вересня 2016 року. Водночас, з березня 2018 року відповідач військова частина НОМЕР_1 правомірно визначав базовим місяцем для нарахування індексації березень 2018 року. Тому суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 28.12.2019 (дата виключення позивача з особового складу військової частини НОМЕР_1 ) необхідно відмовити. Зважаючи на те, що відповідач безпідставно використовував базовим місяцем для нарахування індексації вересень 2016 року, суд першої інстанції вважав належним способом захисту порушеного права позивача зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 07.09.2016 по 28.02.2018 з урахуванням виплачених сум та висновків суду у цій справі.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги позивача, суд апеляційної інстанції вважає наведені вище висновки суду першої інстанції вірними, з врахуванням наступного.

Відповідно до абз.1 ч.1 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Абзацом другим ч.4 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Згідно з частин 2, 3 ст.9 цього ж Закону, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Індексація грошових доходів населення здійснюється відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 №1282-XII (далі - Закон №1282-ХІІ) та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 (далі - Порядок №1078).

Так, згідно ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення трудових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону №1282-XII, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії, стипендії, оплата праці (грошове забезпечення), оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів (ст.9 Закону).

Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що згідно з ст.19 цього Закону є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п.6 Порядку №1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: 1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів; 2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету; 3) об`єднання громадян підвищують розміри оплати праці за рахунок власних коштів; 4) індексація допомоги по безробіттю, що надається відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, проводиться за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття; 5) індексація стипендій особам, які навчаються, проводиться за рахунок джерел, з яких вони сплачуються; 6) індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, проводиться за рахунок коштів платника аліментів; 7) індексація сум відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також сум, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей, проводиться за рахунок джерел, з яких вони сплачуються.

У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговості його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці (грошового забезпечення). За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Аналіз наведених вище нормативно-правових актів за відсутності затвердженого особливого порядку індексації військовослужбовців дає підстави для нарахування індексації грошового забезпечення у встановленому урядом України порядку, а саме Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003.

Тобто сума індексація грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.

Проте, як встановлено судом, позивачу в розглядуваний період січня 2016р. по 11.08.2016 відповідач військова частина НОМЕР_2 безпідставно не здійснив нарахування і виплату позивачу індексації грошового забезпечення, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача, оскільки позивач має право на індексацію грошового забезпечення.

Крім того, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про протиправність дій військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 07.09.2016 по 28.02.2018 з використанням для розрахунків базового місяця вересня 2016 року.

У той же час суд першої інстанції встановив, що з березня 2018 року відповідач Військова частина НОМЕР_1 правомірно визначав базовим місяцем для нарахування індексації березень 2018 року, тому дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 28.12.2019.

Зважаючи на те, що відповідач Військова частина НОМЕР_1 безпідставно використовував базовим місяцем для нарахування індексації вересень 2016 року, суд першої інстанції правильно визначив, що належним способом захисту порушеного права позивача слід зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 07.09.2016 по 28.02.2018 з урахуванням виплачених сум та висновків суду у цій справі.

Водночас, слід зазначити, що відсутність механізму виплати індексації не може позбавляти позивача права на отримання належних йому сум невиплаченого доходу, а обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у даній справі.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання протиправною бездіяльності відповідача відносно позивача щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за спірний період та про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період грудня 2015 року по червень 2018 року.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне наголосити щодо відсутності у відповідача дискреційних повноважень у питанні нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення, оскільки відповідач зобов`язаний був нарахувати і виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення відповідно до приписів законодавства.

Так, згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням необхідно розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 у справі «Волохи проти України» (заява №23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

З наведеного видно, що під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Тобто, дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації можливу поведінку (дії, бездіяльність) між альтернативами варіантами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому, суб`єкт владних повноважень не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Крім цього, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

При обранні способу відновлення порушеного права суд повинен виходити з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Водночас, суд апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами.

Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Так, у даній адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 матеріали справи підтверджують, що за розглядуваний період з 01.01.2016 по 11.08.2016 Військова частина НОМЕР_2 та в період з 07.09.2016 по 28.02.2018 року Військова частина НОМЕР_1 протиправно не здійснили нарахування і виплату позивачу індексації грошового забезпечення у законодавчо визначеному розмірі.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що розрахунок такої індексації грошового забезпечення, в тому числі із визначенням базових місяців для проведення нарахування індексації, є обов`язком відповідача, як суб`єкта владних повноважень та органу, в якому позивач проходив службу.

Завданням адміністративного суду є контроль за правомірністю дій (рішень) відповідача у розглядуваних правовідносинах, зокрема, щодо виконання відповідачем свого обов`язку по нарахуванню і виплати позивачу індексації грошового забезпечення, в тому числі правильності нарахування грошових сум такої індексації.

Отже, з врахуванням того, що відповідачами ще не проведено офіційного нарахування позивачу конкретних грошових сум індексації грошового забезпечення за період з січня 2016 по березень 2018 року, тому являються передчасними вимоги позивача про необхідність здійснення такого нарахування адміністративним судом з врахуванням січня 2008 року як базового місяця для проведення індексації грошового забезпечення в період з 01.01.2016 року по 28.02.2018.

Таким чином, являються безпідставними і не підлягають до задоволення вимоги позивача в частині щодо зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення із врахуванням січня 2008 року як базового місяця.

З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у спірному випадку повноваження щодо визначення базового місяця для нарахування позивачу індексації грошового забезпечення відповідно до положень Порядку №1078 та Закону №1282-XII покладається на відповідачів, а тому підстави для їх зобов`язання здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення з урахуванням базового місяця, відсутні.

Суд апеляційної інстанції враховує, що рішення суду першої інстанції від 30.03.2021 року оскаржено Військовою частиною НОМЕР_1 в апеляційному порядку лише в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а тому вказане рішення суду в неоскарженій сторонами частині, не являється предметом апеляційної перевірки.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 березня 2021 року в адміністративній справі №380/10797/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Л. Я. Гудим
Р. Й. Коваль