Справа № 380/7701/21
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2021-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/7701/21 пров. № А/857/15130/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гудима Л. Я.,

Святецького В. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 липня 2021 року (прийняте у м. Львові, суддею Братичак У. В.) у справі № 380/7701/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України на свою користь середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 79 066,88 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що станом на день прийняття наказу про виключення її зі списків особового складу військової частини останньою не проведено з ним розрахунку з виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.05.2018. Лише на виконання рішення суду 26.04.2021 на картковий рахунок позивача перераховано грошові кошти в розмірі 81 713,36 грн. Позивач вважає, що у цьому випадку суб`єктом владних повноважень було допущено затримку розрахунку при звільненні з військової служби, що є порушенням статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та у відповідності до статті 117 КЗпП України це є підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку, а саме, з 01.06.2018 по 25.04.2021.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 14 липня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення) за період із 01.06.2018 по 25.04.2021 у розмірі 79 066 грн 88 коп.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 908 грн 00 коп.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн 00 коп.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржила Військова частина НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України, яка вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, за невідповідності висновків суду обставинам справи, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не враховано, що позивачем пропущено строк звернення до суду з цим позовом, оскільки він дізнався, що йому не було виплачено індексацію грошового забезпечення у день звільнення та виключення зі списків особового складу, а до суду позивач звернувся лише 11.05.2021, тобто майже через три роки. Зазначає, що спірні правовідносини, які виникли між військовою частиною та позивачем регулюються не КЗпП, а спеціальним законодавством, тому стаття 116 КЗпП України не може застосовуватись у цьому випадку. Не підлягає застосуванню також стаття 117 КЗпП України, оскільки індексація не є виплатою, яка виплачується при звільненні з військової служби. Судом не враховано ймовірний розмір майнових втрат працівника та його співмірність із заявленою позивачем до стягнення сумою середнього заробітку. Також, зазначає, що витрати на правову допомогу є неспівмірними зі складністю справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг).

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 31.05.2018 за № 130 ОСОБА_1 звільнений з військової служби у запас за пунктом «б» ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та виключений із списків військової частини і всіх видів забезпечення.

На день звільнення позивача з військової служби військовою частиною не проведено повного розрахунку по грошовому забезпеченню, а саме - не виплачено індексацію грошового забезпечення.

ОСОБА_1 звернувся із заявою до військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування і виплати йому індексації грошового забезпечення. Однак, отримав відмову, що надалі слугувало підставою для звернення до суду з позовом.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07.09.2020 у справі №380/4636/20 позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності, стягнення індексації грошового забезпечення задоволено частково.

Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 31 травня 2018 року з урахуванням базових місяців січня 2016 року та серпня 2017 року.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 31 травня 2018 року з урахуванням січня 2008 року та березня 2018 року як базових місяців та здійснити виплату з урахуванням виплаченої суми.

26.04.2021 на виконання судового рішення на картковий рахунок позивача нараховано індексацію грошового забезпечення у сумі 81 713,36 грн.

Позивач вважає, що оскільки виплата індексації грошового забезпечення у день його звільнення не проведена, то відповідно до ст. 117 КЗпП України він має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку з 01.06.2018 по 25.04.2021.

Наведене й зумовило його звернутись до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки індексацію грошового забезпечення не виплачено в день його виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 31.05.2018, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку. Тому, відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює за кріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно із частиною четвертою статті 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Частиною другою статті 9 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10 грудня 2008 року, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Згідно із частиною другою статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Проте, приписами наведених правових актів не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відтак, колегія суддів звертає увагу на те, що за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню субсидіарно у тих випадках, коли нормами спеціального законодавства спірні правовідносини не врегульовані.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані спеціальним законодавством, то до таких правовідносин необхідно застосовувати приписи КЗпП.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною другою цієї ж статті визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відтак, колегія суддів вважає, що норми статті 116 та статті 117 КЗпП України хоча і є загальними, проте поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення особи з військової служби.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі № 806/1899/17 та від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16.

З матеріалів справи видно, що відповідачем повний розрахунок при звільненні проведено з позивачем лише 26.04.2020 на виконання рішення суду, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин слід застосувати положення частини другої статті 117 КЗпП України, оскільки на момент звільнення з військової служби позивачу не було виплачено всіх належних йому сум.

Разом з тим, згідно із правовою позицієм, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Так, як ухвалення судових рішень про стягнення з роботодавця виплат, які мали бути виплачені при звільненні, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Відтак, доводи відповідача про неможливість застосування до спірних правовідносин приписів ст. 117 КЗпП України є безпідставними.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку із працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, а саме: виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладено в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

З огляду на зазначене є правові підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції вірно застосував до спірних правовідносин принцип співмірності з урахуванням розміру недоплаченої суми та істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача, та обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача 79 066,88 грн.

Щодо доводів скаржника про пропуск позивачем строку звернення до суду, то такі не заслуговують на увагу з огляду на таке.

За правилами частин першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частина п`ята вказаної статті передбачає, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Як уже було вказано судом вище, відповідальність роботодавця за статтею 117 КЗпП України настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст. 116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

У рішенні Конституційного Суду України № 4-рп/2012 року від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, Конституційний Суд вказав, що аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Тобто, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Судом встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем проведено відповідачем 26.04.2021 року шляхом перерахування на картковий рахунок позивача коштів у розмірі 81 713,36 грн.

Отже, із вказаної дати починається перебіг строку звернення до адміністративного суду.

До суду позивач звернувся з вказаним позовом 12.05.2021, а тому, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не пропустив строк звернення до адміністративного суду з даним позовом.

Щодо правомірності висновків суду про наявність підстав для стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України 2000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке.

Відповідно до частин першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сто-рони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшко-дуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно із частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту першого частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи під-готовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката ви-значаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або під-лягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхід-них для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про на-дання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвока-том, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирі-шення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 7 статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до статей 1, 30 Закону України «Про адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або нада-ти інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визна-чені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути ро-зумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як видно з матеріалів справи, між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Мицик, Кравчук і Партнери» укладено договір про надання правової допомоги №350 від 07.05.2021.

Згідно з актом приймання-передачі послуг від 11.05.2021 адвокат надав такі послуги:

- вивчення документів клієнта про звільнення, опрацювання рішення Львівського окружного адміністративного суду про зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію, узгодження правової позиції 1,30 год.;

- обрахунок середнього заробітку до позовної заяви 30 хв;

- складання заяви та підготовка копій документів 2 год.

Вартість правничої допомоги згідно акту виконаних робіт здійснено у відповідності до розміру погодинної ставки за надані послуги, що становить: вартість 1 години 1000 грн.

За актом виконаних робіт сума до оплати за виконану роботу становить 4 000,00 грн.

Зазначені грошові кошти були сплачені позивачем згідно з квитанцією № 1 від 11.05.2021 у сумі 4000,00 грн.

Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною сьомою статті 134 КАС України передбачено, що обов`язок доведення не-співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення ви-трат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Так, у відзиві на позовну заяву відповідачем висловлено заперечення щодо заявле-ного до відшкодування розміру витрат, оскільки такий є неспівмірним зі складністю справи і обсягом виконаної роботи.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучи-ми, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відш-кодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналізуючи викладене, беручи до уваги положення КАС України, враховуючи що справа є незначної складності, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що ро-змір витрат, зазначений позивачем, не є пропорційним до предмета спору, так як і час, ви-трачений адвокатом на виконання відповідних робіт, а тому розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним.

Колегія суддів зазначає, що вказаний обсяг виконаних робіт (наданих послуг) адво-катом у вигляді вивчення документів клієнта про звільнення, опрацювання рішення Львівського окружного адміністративного суду про зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію, узгодження правової позиції 1 год 30 хв, обрахунку середнього заробітку до позовної заяви 30 хв, складання заяви та підготовка копій документів 2 год не є співмірним по відношенню до складності справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), а розмір заявлених витрат є необґрунтованим та не пропорційним до предмета спору.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність відшкодування судових витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн, оскільки такий розмір витрат є цілком обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, а також співмірний з виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Решта доводів апеляційної скарги на законність рішення суду першої інстанції не впливають, тому колегія суддів не проводить їх детального аналізу.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 14 липня 2021 року в справі № 380/7701/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді Л. Я. Гудим
В. В. Святецький