Справа № 461/2666/21
Суддя: Кушнерик Мар’ян Петрович
Дата ухвалення: 2021-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 рокуЛьвівСправа № 461/2666/21 пров. № А/857/20594/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Кушнерика М.П.

суддів Курильця А.Р.; Мікули О.І.,

за участю секретаря судового засідання Юник А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу виконавчого комітету Львівської міської ради на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2021 року, прийняте суддею Мартинюком В.Я. в м. Львові, в порядку письмового провадження, у справі № 461/2666/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Львівської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: на стороні відповідача Львівське комунальне підприємство "Рембуд", Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради про визнання протиправним і скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2021 року, ОСОБА_1 звернулася з позовом до виконавчого комітету Львівської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: на стороні відповідача Львівське комунальне підприємство "Рембуд", Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення за № 889 від 09.10.2020 року «Про відновлення водозабірної колонки на вул. Генерала М. Тарнавського, 71».

Позовні вимоги мотивовано тим, що ні нормами Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ні нормами Закону України «Про благоустрій населених пунктів» не передбачено повноважень виконавчих органів міських рад щодо прийняття рішення про знесення об`єкту нерухомого майна. Виключна компетенція щодо розгляду такого питання належить суду. Надане позивачу рішення виконавчого комітету Львівської міської ради не підписане міським головою Львова. При цьому, пункти 1, 2, 3, 4 оскаржуваного рішення порушують права та законні інтереси позивача, оскільки є похідними від п.5 вказаного рішення, яким визначено Львівському комунальному підприємству «Рембуд» за участю представника Личаківської районної адміністрації демонтувати самовільно встановлену на території земель комунальної власності споруду на вул.Генерала Тарнавського, 71.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано п. 5 рішення виконавчого комітету Львівської міської ради за № 889 від 09.10.2020 року «Про відновлення водозабірної колонки на вул.Генерала М. Тарнавського, 71».

В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Львівської міської ради на користь позивачки 454 грн. 00 коп. сплаченого судового збору.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив відповідач, з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, неповного з`ясування обставин справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає те, що звернення до суду з позовом особи, якій не належить право вимоги (неналежний позивач) є підставою для відмови у задоволенні такого позову, оскільки права, свободи чи інтереси цієї особи у сфері публічно-правових відносин не порушено. Вказує, що позивач повинен довести, що має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу з боку суб`єкта владних повноважень. Як на підставу своїх порушених прав позивач покликається на право власності на квартиру і те, що пункт 5 оскаржуваного рішення є похідним від інших пунктів, а тому оскаржуване рішення порушує права та інтереси, однак такі доводи не підтверджують порушення прав та інтересів позивача прийняттям вказаного рішення.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою в задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника позивача, яка просить залишити без змін рішення суду, представника відповідача, який просить задоволити апеляційну скаргу, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарги не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради «Про відновлення водозабірної колонки на вул.Генерала М.Тарнавського, 71» № 889 від 09.10.2020 року у відповідності до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про благоустрій населених пунктів» з метою відновлення водозабірної колонки та належного обслуговування систем водопостачання і водовідведення на вул. Генерала М.Тарнавського вирішено: - відновити водозабірну колонку на вул.Генерала М.Тарнавського, 71 (п.1); - визначити Львівське міське комунальне підприємство «Львівводоканал» виконавцем робіт з ремонту мереж холодного водопостачання та систем водовідведення і встановлення водозабірної колонки на вул.Генерала М.Тарнавського, 71 (п.2); - Львівському міському комунальному підприємству «Львівводоканал» забезпечити виконання робіт з ремонту мереж холодного водопостачання та систем водовідведення і встановлення водозабірної колонки на вул.Генерала М.Тарнавського, 71 (п.3); - Львівському міському комунальному підприємству «Львівводоканал» після виконання зазначених робіт передати витрати на баланс Личаківської районної адміністрації (п.4); - Львівському комунальному підприємству «Рембуд» за участю представника Личаківської районної адміністрації демонтувати самовільно встановлену на території земель комунальної власності споруду на вул.Генерала М.Тарнавського, 71 (п.5).

Не погодившись з вказаним рішенням позивач звернулася до суду з даним позовом.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що п. 5 оскаржуваного рішення виконавчого комітету Львівської міської ради за № 889 від 09.10.2020 року «Про відновлення водозабірної колонки на вул.Генерала М. Тарнавського, 71» не відповідає критерію правомірності, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 2 КАС України, а тому підлягає скасуванню.

Відповідно ч. 2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачено положеннями пп.7 п. «а» ч. 1 ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема, організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

Також, повноваження сільських, селищних і міських рад та їх виконавчих органів у сфері благоустрою населених пунктів визначені ст. 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», у відповідності до ч. 2 якої до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить:

1) забезпечення виконання місцевих програм та здійснення заходів з благоустрою населених пунктів;

2) організація забезпечення на території населеного пункту чистоти і порядку, дотримання тиші в громадських місцях;

3) організація місць відпочинку для населення;

4) затвердження схем санітарного очищення населених пунктів та впровадження систем роздільного збирання побутових відходів;

5) здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо;

6) визначення місць стоянок транспортних засобів та майданчиків для паркування на об`єктах благоустрою;

7) визначення графіків роботи зовнішнього освітлення території;

8) визначення на об`єктах благоустрою місць розміщення громадських вбиралень;

9) залучення на договірних засадах коштів і матеріально-технічних ресурсів юридичних та фізичних осіб для здійснення заходів з благоустрою населених пунктів;

10) визначення обсягів пайової участі власників тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення в утриманні об`єктів благоустрою;

11) визначення в установленому порядку розміру відшкодувань юридичними та фізичними особами за забруднення довкілля та інші екологічні збитки, спричинені порушенням законодавства у сфері благоустрою та охорони навколишнього природного середовища;

12) інформування населення про здійснення заходів з благоустрою населених пунктів;

13) участь у проведенні щорічного всеукраїнського конкурсу «Населений пункт найкращого благоустрою і підтримки громадського порядку»;

14) видача дозволу на порушення об`єктів благоустрою у випадках та порядку, передбачених цим Законом.

При цьому, ч.ч.1, 3 ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що правовий статус місцевого самоврядування в Україні визначається Конституцією України, цим та іншими законами, які не повинні суперечити положенням цього Закону.

Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Так, відповідно до приписів ч.ч. 1, 5 ст. 59 наведеного вище Закону, рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.

А згідно із ч. 12 ст. 59 цього ж Закону, акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються у порядку, встановленому Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Статтею 4 вказаного Закону визначено, що принципами державної регуляторної політики є: доцільність - обґрунтована необхідність державного регулювання господарських відносин з метою вирішення існуючої проблеми; адекватність - відповідність форм та рівня державного регулювання господарських відносин потребі у вирішенні існуючої проблеми та ринковим вимогам з урахуванням усіх прийнятних альтернатив; ефективність - забезпечення досягнення внаслідок дії регуляторного акта максимально можливих позитивних результатів за рахунок мінімально необхідних витрат ресурсів суб`єктів господарювання, громадян та держави; збалансованість - забезпечення у регуляторній діяльності балансу інтересів суб`єктів господарювання, громадян та держави; передбачуваність - послідовність регуляторної діяльності, відповідність її цілям державної політики, а також планам з підготовки проектів регуляторних актів, що дозволяє суб`єктам господарювання здійснювати планування їхньої діяльності; прозорість та врахування громадської думки - відкритість для фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань дій регуляторних органів на всіх етапах їх регуляторної діяльності, обов`язковий розгляд регуляторними органами ініціатив, зауважень та пропозицій, наданих у встановленому законом порядку фізичними та юридичними особами, їх об`єднаннями, обов`язковість і своєчасність доведення прийнятих регуляторних актів до відома фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань, інформування громадськості про здійснення регуляторної діяльності.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить:

1) затвердження місцевих програм та заходів з благоустрою населених пунктів;

2) затвердження правил благоустрою територій населених пунктів;

3) створення в разі необхідності органів і служб для забезпечення здійснення спільно з іншими суб`єктами комунальної власності благоустрою населених пунктів, визначення повноважень цих органів (служб);

4) визначення на конкурсних засадах підприємств, установ та організацій (балансоутримувачів), відповідальних за утримання об`єктів благоустрою.

Таким чином, з системного аналізу зазначених вище законодавчих норм вбачається, що діючим законодавством України не передбачено повноважень органів місцевого самоврядування щодо затвердження порядків, положень чи будь-яких інших документів, які регламентують проведення демонтажу (або знесення) встановлених будівель і споруд.

В той же час, відповідно до статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі Закон 3038-VI) у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису.

У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням.

За рішенням суду самочинно збудований об`єкт підлягає знесенню з компенсацією витрат, пов`язаних із знесенням об`єкта, за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) таке самочинне будівництво.

У разі неможливості виконання рішення суду особою, яка здійснила таке самочинне будівництво (смерть цієї особи, оголошення її померлою, визнання безвісно відсутньою, ліквідація чи визнання її банкрутом тощо), знесення самочинно збудованого об`єкта здійснюється за рішенням суду за рахунок коштів правонаступника або за рішенням органу місцевого самоврядування за рахунок коштів місцевого бюджету та в інших випадках, передбачених законодавством.

Виконання рішення суду, що набрало законної сили, щодо знесення самочинно збудованого об`єкта здійснюється відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, об`єкти самочинного будівництва підлягають знесенню виключно за рішенням суду.

Аналогічна правова позиція з даного спірного питання була викладена і Верховним Судом, зокрема, в постанові від 07.10.2019 року по справі № 705/6569/16-а.

Судом встановлено, що демонтаж встановленої позивачем споруди у м. Львові по вул.Генерала М.Тарнавського, 71 відбувався на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради за № 889 від 09.10.2020 року.

Разом з тим, порядок знесення самочинно збудованих об`єктів чітко врегульований статтею 38 Закону № 3038-VI.

При цьому, частиною другою ст.52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено вичерпний перелік повноважень виконавчого комітету відповідної ради, яка не передбачає повноважень виконавчого комітету приймати рішення про демонтаж самовільно встановлених споруд.

Такі повноваження також відсутні і у розділі 3 Положення про виконавчий комітет Львівської міської ради, затвердженому ухвалою шостої сесії сьомого скликання Львівської міської ради № 1478 від 09.02.2017 року.

Колегія суддів бере до уваги припис управління охорони історичного середовища Львівської міської ради № 0004/А0241 від 15.09.2020 року, яким суб`єкт владних повноважень розпорядився припинити проведення будь-яких робіт із будівництва та опорядження споруди на території будівлі на вул.Генерала М.Тарнавського, 71 та в термін 15 календарних днів здійснити демонтаж даної споруди.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що лише у разі невиконання вказаного припису орган державного архітектурно-будівельного контролю, вправі подати позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що об`єкти самочинного будівництва підлягають знесенню виключно за рішенням суду, а тому відповідач, приймаючи спірне рішення, вийшов за межі своїх повноважень.

Згідно з частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п.36, від 01.07.2003, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Оцінюючи докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги позивача в частині п. 5 оскаржуваного рішення виконавчого комітету Львівської міської ради за № 889 від 09.10.2020 року «Про відновлення водозабірної колонки на вул.Генерала М. Тарнавського, 71» є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.

Керуючись ч.3 ст.243, ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу виконавчого комітету Львівської міської ради залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2021 року у справі № 461/2666/21, без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. П. Кушнерик
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 28.12.21