Справа № 300/5722/21
Суддя: Тимощук О.Л.
Дата ухвалення: 2021-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"24" грудня 2021 р. справа № 300/5722/21
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Тимощука О.Л., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі, також позивач, ОСОБА_1 ), 01.10.2021 звернувся в суд з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України (надалі, також відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ) у якій просить стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.01.2019 по 23.09.2021 в розмірі 567 221,46 грн, без урахування обов`язкових податків та зборів.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що при виключенні його 28.01.2019 зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 з ним не проведено всіх виплат грошового забезпечення. При цьому, остаточний розрахунок у зв`язку із звільненням позивача проведено лише 29.09.2021. ОСОБА_1 вказує на те, що відповідачем порушено строки виплати за період з 28.01.2019 по 23.09.2021, то сума яка підлягає до стягнення становить 567 221,46 грн. Враховуючи бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні, позивач вказує на приписи статей 117, 118 Кодексу законів про працю України та стверджує про наявність підстав для виплати ОСОБА_1 компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні, розрахованої відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.10.2021 відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), згідно із вимогами статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.22-23).
Пунктом 5 резолютивної частини ухвали суду витребувано у відповідача належним чином оформлені та засвідчені: довідку про загальну суму грошових коштів, виплачених ОСОБА_1 при звільненні з військової служби та довідку про середньомісячний та середньоденний заробіток ОСОБА_1 , обчислений відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.
Відповідач скористався правом подання відзиву, який отримано судом 22.10.2021 за №50/72-12-7 від 22.10.2021 (а.с.26-38). Так, у відзиві представник відповідача зазначив, що позивач, надавши згоду на звільнення, погодився з тим, що належні йому виплати можуть бути проведені після його звільнення з військової служби. Окрім цього, щодо несвоєчасної виплати компенсації за речове майно представник відповідача зауважив, що ця виплата є способом соціального захисту військовослужбовців та надається згідно з кошторисними призначеннями на дані потреби. Також зауважив, що грошова компенсація за неотримане речове майно, на відміну від заробітної плати, не є основним джерелом для забезпечення життєдіяльності військовослужбовців, тому відсутня шкода для позивача від своєчасно не одержаної заробітної плати. При цьому, у зв`язку з відсутністю шкоди для позивача, ВЧ НОМЕР_1 не може нести відповідальність за несвоєчасний розрахунок. Також представник відповідача вказав на те, що позивачем пропущено місячний строк на звернення до суду згідно з частиною 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України. Враховуючи наведене, відповідач вважає позов ОСОБА_1 таким, що поданий до суду та складений відповідно, з порушенням процесуального строку та матеріальних норм, просить відмовити у його задоволенні.
Позивач скористався правом подання відповіді на відзив, який отримано судом 08.11.2021 (а.с. 57-62 та зворотна сторона). ОСОБА_1 просив суд звернути увагу на те, що тільки після винесення рішення Івано-Франківським окружним адміністративним судом відповідачем здійснено нарахування та належну йому виплату. Однак розрахунок здійснений із затримкою на 662 календарних дні.
Військова частина НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України подала заперечення на відповідь на відзив, який отримано судом 22.11.2021 (а.с. 65-70). Представник відповідача повторно звернув увагу на порушення позивачем строку звернення з цим позовом до суду.
Відповідачем 14.12.2021 на електронну пошту суду надіслано витребувані ухвалою про відкриття провадження від 06.10.2021 довідки про середньомісячний та середньоденний розмір грошового забезпечення позивача №54/72/32-523 та 50/72/32-522 від 14.12.2021 (а.с. 77-78).
Інших процесуальних документів на адресу суду від сторін не надходило.
Розглянувши адміністративну справу за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, дослідивши письмові докази, судом встановлено такі обставини.
ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України на посаді прапорщика, техніка (чергової частини) чергової служби.
Згідно із витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 28.01.2019 за №23 (по стройовій частині), від 14.01.2019 №3 о/с у запас Збройних Сил України, позивача виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення без права носіння військової форми одягу (а.с. 15).
Позивач отримав статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 31.03.2015 (а.с. 7).
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.07.2021 у справі №300/3159/21 позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задоволено повністю, визнано протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України та зобов`язано нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Судове рішення в справі №300/3159/21 набрало законної сили 31.08.2021 та фактично виконане відповідачем 23.09.2021 шляхом безготівкового зарахування на картковий рахунок позивача одноразової грошової допомоги в сумі 54579,60 грн (а.с.17).

Вважаючи протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку та невиплати позивачу на день виключення із списків особового складу одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.01.2019 по 23.09.2021 в розмірі 567221,46 грн.

Надаючи оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд виходить з таких підстав та мотивів.

За правилами частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини третьої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України) для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України).

У даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, остаточний розрахунок з позивачем проведений 23.09.2021, а до суду позовна заява надійшла 01.10.2021, тобто в межах місячного строку, встановленого частиною 5 статті 122 КАС України, з моменту повного розрахунку, а тому твердження відповідача, викладені у відзиві та запереченні на відповідь, про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду, є помилковими та такими, що не підлягають до задоволення.

Частинами 1 та 2 статті 117 Кодексу законів про працю України (надалі, також КЗпП України) передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина 1).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У пункті 2.2. Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 визначено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року в справі №810/451/17 та від 26 лютого 2020 року по справі №821/1083/17, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Статтею 116 Кодексу законів про працю України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Таким чином, з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 Кодексу законів про працю України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Суд зазначає, що підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини 6 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Оскільки нормами спеціальних законів, які стосуються проходження військової служби, не врегульовані питання строків при розрахунку, відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, суд згідно з положеннями статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, вправі застосувати до спірних правовідносин положення Кодексу законів про працю України.

Відповідно до матеріалів справи, позивача виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та знято з усіх видів забезпечення 28.01.2019, тоді як фактичний розрахунок щодо одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби в сумі 54 579,60 грн проведено 23.09.2021, що підтверджується платіжним дорученням №1138 від 17.09.2021 (а.с. 49).

Частиною 4 статті 78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В контексті зазначеного, суд констатує, що оскільки відповідачем не проведено з позивачем під час звільнення його з військової служби остаточного розрахунку, зокрема, не виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, протиправність чого встановлена судом у рішенні від 30.07.2021 по справі №300/3159/21, ОСОБА_1 має право на отримання грошової компенсації за весь час затримки розрахунку.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (надалі, також Порядок №100), відповідно до пункту 2 якого, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 зазначеного Порядку).

Так, відповідно до наданої відповідачем довідки про середньоденний розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 від 14.12.2021 №50/72/32-522 (а.с. 78), загальна сума грошового забезпечення позивача за два місяці перед звільненням (листопад та грудень 2018 року) становила 24 206,50 грн, а саме у листопаді 2018 року 10 280,50 грн, у грудні 2018 року 13 926,00 грн.

Середньоденна заробітна плата склала 396,82 грн (24 206,50 грн/61 дні).

Кількість днів, впродовж яких затримано виплату грошової компенсації позивачу з 28.01.2019 по 23.09.2021 становить 662 дні.

Таким чином, середній заробіток позивача за весь період затримки повного розрахунку при звільненні становить 262 694,84 грн (396,82 грн х 662 дні).

При цьому, суд вважає невірним розрахунок, обчислений самостійно позивачем, згідно якого середній заробіток за час затримки виплати, належних при звільненні сум компенсації, становить 567 221,46 гривень, з наступних підстав (а.с. 20 та зворотна сторона).

Визначення ОСОБА_1 середньоденного розміру грошового забезпеченняв сумі 856,83 грн на підставі індивідуальних відомостей про застраховану особу є невірним, оскільки із таких відомостей не можливо встановити, які самі складові грошового забезпечення позивача входять у суму, нараховану позивачу у листопаді та грудні 2018 року.

Разом з цим, надаючи оцінку правомірності та обґрунтованості заявленій позивачем вимозі, суд зважає на позицію Верховного Суду (далі Суд) від 30.11.2020 у справі №480//3105/19, де Суд зазначив наступне.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Синтаксичний розбір текстуального змісту цієї норми дозволив Суду виснувати, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу зробити висновок, який непрямо випливає з приписів частини 1 статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного позивачем відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

Так, згідно із листом Військової частини НОМЕР_1 №50/72/32-437 від 22.10.2021, при звільненні з військової служби позивачу виплачено горошове забезпечення в загальному розмірі 11 132,43 грн (а.с. 40). Також, на виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.07.2021 у справі №300/3159/21 відповідачем 23.09.2021 виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби в сумі 54 579,60 грн та грошову компенсацію в розмірі 28 730,33 грн за невикористані дні відпустки. Крім цього позивачу 21.02.2021 виплачено 24 277,58 грн середній заробіток під час затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки при звільненні з військової служби на підставі рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду в справі №300/1330/20.

Отже, загальна сума грошового забезпечення (без врахування виплаченого середнього заробітку), що підлягала виплаті позивачу під час звільнення з військової служби становить 95273,38 грн, а саме: 11 132,43 грн + 28 730,33 + 55 410,75 грн. Таким чином 55 410,75 грн розміру одноразової грошової допомоги при звільненні у відсотковому співвідношенні становить 58,16% від загально розміру грошового забезпечення, що підлягали виплаті позивачу під час звільнення з військової служби.

Беручи до уваги вищевикладену позицію Верховного Суду процентне співвідношення від 262 694,84 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складатиме 152 783,32 грн (262694,84 х 58,16%).

Застосовуючи наведені Великою Палатою Верховного Суду критерії до обставин цієї справи суд враховує таке:

- період затримки відповідачем виплати ОСОБА_1 при звільненні суми 55 410,75 грн. був доволі тривалим (більше двох років і шість місяців);

- з дня звільнення з військової служби по день звернення до відповідача зі заявою про виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки при звільненні, позивач не вчиняв дій щодо захисту свого права на отримання належних йому при звільненні сум. Судом не встановлено, що позивач не знав про це право, або були інші обставини, які заважали позивачу реалізувати зазначене право;

- загальна сума середнього заробітку за час прострочення - 152 783,32 грн, яка розрахована згідно статті 117 КЗпП України більш ніж в 2,5 рази перевищує прострочену заборгованість - 55 410,75 грн.

З наведеного, суд зробив висновок про те, що затримка виплати всіх сум при звільненні хоча й тривала значний період з вини відповідача, однак позивач також доволі тривалий проміжок часу не вживав жодних заходів для захисту свого права на отримання цих коштів.

Тому суд вважає, що стягнення з відповідача 152 783,32 грн (сума, яка обчислена на підставі встановлених статтею 117 КЗпП України правил) буде покладенням на нього надмірного та непропорційного тягаря. Суд вважає достатнім та справедливим визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних позивачу при звільненні сум в сумі 24 206,50 грн, що дорівнює його двохмісячному (листопад, грудень 2018) середньому заробітку на час звільнення, що враховує строк прострочення, дії сторін, орієнтовну як співмірність вказаної суми, так і оцінку майнових втрат позивача, які розумно можна було передбачити.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих його втрат, які розумно можна було б передбачити (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц).

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно до положень статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Суд дійшов висновку, що ефективним способом відновлення порушених відповідачем прав позивача буде стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.01.2019 по 23.09.2021 в розмірі 24 206,50 грн.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Надаючи оцінку доводам позивача стосовно відсутності підстав для утримання із вищевказаної виплати сум податкових платежів, суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44 затверджено Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (надалі, також Порядок №44).

Цей Порядок визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ) у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація).

Пунктом 2 зазначеного Порядку встановлено, що грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України "Про податок з доходів фізичних осіб" (пункт 3 Порядку №44).

Зі змісту пунктів 4, 5 Порядку №44 вбачається, що виплата грошової компенсації здійснюється одночасно з виплатою грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Вказані положення кореспондуються з пунктом 168.5 статті 168 Податкового кодексу України, відповідно до якого суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Отже, військовослужбовці мають право на виплату компенсації у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення, в тому числі, при виплаті середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні. Розрахунок з військовослужбовцями на день їх виключення зі списків особового складу повинен бути здійснений у повному обсязі.

Оскільки несвоєчасна виплата грошового забезпечення при звільненні ОСОБА_1 сталася не з його вини, позивач має право на виплату компенсації у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Так, у постанові Верховного Суду від 29.04.2020 по справі №810/3246/16, та у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці йдеться про те, що справляння і сплата прибуткового податку є обов`язком саме роботодавця та працівника, чим і зумовлено необхідність визначення судом у рішенні належних до виплати позивачу сум без утримання податків й інших обов`язкових платежів. Натомість, зазначені постанови не містять будь-яких застережень щодо фактичного подальшого стягнення (утримання) таких платежів.

Таким чином, зважаючи на приписи Порядку №44, пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України, суми податку на доходи фізичних осіб утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, однак, підлягають подальшій повній компенсації для цієї категорії громадян.

Відтак, відповідач будучи податковим агентом згідно норм Податкового кодексу України зобов`язаний виплатити позивачеві суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, утримавши із нього при виплаті податки та інші обов`язкові платежі з подальшою компенсацією податку на доходи фізичних осіб.

Підсумовуючи, суд дійшов до висновку про обґрунтованість доводів позивача в частині наявності підстав для стягнення на його користь компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні, та зважаючи на необхідність застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного позивачем відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат та наявності підстав для звільнення позивача від сплати судового збору, суд зазначає таке.

Виходячи зі змісту частини 2 статті 132 КАС України, суд повинен керуватися приписами спеціального закону при визначенні можливості зменшення, звільнення, розстрочення чи відстрочення сплати судового збору.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України "Про судовий збір" №3674-VI від 08.07.2011 (надалі, також Закон №3674-VI).

Згідно із пунктом 13 частини 1 статті 5 Закону №3674-VI учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав звільняються від сплати судового збору.

Право позивача на отримання пільг, встановлених законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій підтверджується наявною в матеріалах справи копією безтермінового посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 31.03.2015 (а.с. 7).

У постанові від 27 червня 2018 року по справі №572/2088/17 (провадження № 61-12842св18) Верховний Суд вказав, що відповідно до Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору від 22 травня 2015 року № 484-VIII (набрав чинності з 01 вересня 2015 року) внесені зміни, зокрема, у статтю 5 Закону України Про судовий збір (пільги щодо сплати судового збору), а саме: відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України Про судовий збір від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Проаналізувавши вищевказану статтю Закону, Верховний Суд прийшов до висновку, що дана норма не містить жодних посилань на те, що позов має бути заявлений лише з підстав порушення прав та законних інтересів позивача саме як учасника бойових дій, а також не зазначає, що справа має стосуватись саме порушених прав позивача, що має статус учасника бойових дій, без уточнення характеру такого права та підстав його порушення. Тому, при зверненні до суду від сплати судового збору повинні бути звільненні учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України незалежно від предмету позову.

З огляду на те, що позивачем не понесено судових витрат по сплаті судового збору, за відсутності також доказів понесення сторонами інших судових витрат у справі, такі не підлягають розподілу.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статями 241-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:
Позов задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.01.2019 по 23.09.2021 в розмірі 24 206 (двадцять чотири тисячі двісті шість) гривень 50 копійок, без урахування обов`язкових податків та зборів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ;

відповідач - Військова частина НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України, адреса: с. Старий Лисець, Івано-Франківський р-н, Івано-Франківська обл., 77452, .

Суддя /підпис/ Тимощук О.Л.