Справа № 500/4214/21
Суддя: Осташ Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2021-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/4214/21

23 грудня 2021 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі: головуючого судді Осташа А. В. за участю: секретаря судового засідання Шаблій Ю.П., представника позивача - Науліка А.Г., представника відповідача - Гордутки Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області, в якій позивач просить:

- визнати протиправними і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 22 березня 2019 року за №145427 та №1900-0412- 9/18200 від 30 жовтня 2020 року про утримання з ОСОБА_1 виплачених сум пенсій;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області в користь ОСОБА_1 протиправно утримані з пенсійних виплат за період з 15 червня 2015 року по 17 липня 2021 року кошти в розмірі 78380,13 грн;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів за період з 01 березня 2019 року по 17 липня 2021 року у зв`язку з порушенням строків виплати нарахованої та невиплаченої пенсії в сумі 78380,13 грн;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області в користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду за протиправне тривале позбавлення пенсії в розмірі 10000 грн;

- стягнути з Головного Управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати та сплати судового збору;

- зобов`язати Головне Управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області надати Тернопільському окружному адміністративному суду звіт про виконання судового рішення протягом одного місяця з дня набрання ним законної сили.

В обґрунтування позову зазначено, що рішення пенсійного органу від 22 березня 2019 року за №145427 та інформація № 1900-0412-9/18200 від 30 жовтня 2020 року є незаконними та необґрунтованими, такими, що суперечать вимогам ст. 8, 19, 41, 46, 64 та ст. 92 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, ч. 2 ст. 50 Закону № 1058-ІУ та п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України, тому підлягають скасуванню судом як протиправні, а порушені права позивача відновленню - шляхом стягнення з відповідача в користь ОСОБА_1 невиплаченої пенсії в сумі 78380,13 гривень, моральної шкоди та компенсації.

Ухвалою суду від 21.07.2021 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду документу про сплату судового збору.

Позивач 27.07.2021 на виконання ухвали суду від 21.07.2021 подав оригінал квитанції про сплату судового збору.

Ухвалою суду від 30.07.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, справу визначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено у справі судове засідання на 15.09.2021.

Відповідач подав до суду 03.09.2021 відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зокрема зазначив, що на підставі рішення про утримання надміру виплачених сум пенсій від 30.10.2020 №16 із пенсійної виплати ОСОБА_1 утримувалась переплата у розмірі 33804,50 грн. (із врахуванням того, що із пенсійної виплати ОСОБА_1 вже утримано суму переплати 10213,54 грн.)

Таким чином, вважають безпідставною вимогу позивача про стягнення утриманих сум пенсії у розмірі 78380,13 грн., оскільки Головним управлінням утримано коштів з пенсійних виплат на суму 44018,04 грн.

Також зазначає, що основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів.

Звернуто увагу суду, що відповідачем не порушено встановлених строків виплати таких доходів (пенсії), оскільки пенсія виплачувалась позивачу щомісячно у встановленні законодавством строки, а тому, вважають, що підстави для задоволення позову, відсутні.

В судовому засіданні 15.09.2021 оголошувалась перерва до 01.10.2021 та протокольною ухвалою суду витребувано у відповідача матеріали пенсійної справи позивача.

Від відповідача 30.09.2021 надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки позивачем пропущені строки звернення до суду та надано матеріали пенсійної справи позивача.

Протокольною ухвалою суду від 01.10.2021 постановлено судовий розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче засіданні на 20.10.2021.

В підготовчому судовому засіданні 20.10.2021 було оголошено перерву до 25.10.2021.

Позивач подав до суду 25.10.2021 заперечення на клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, в якому зазначив, що відносини, пов`язані з реалізацією права пенсіонера на отримання призначеної та невиплаченої з вини суб`єкта владних повноважень пенсії за загальним правилом мають безстроковий характер.

В судовому засіданні 25.10.2021 оголошувалась перерва до 02.11.2021.

Протокольною ухвалою суду від 02.11.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 06.12.2021.

Ухвалою суду від 02.11.2021 постановлено в задоволенні клопотання Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про залишення без розгляду в зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду, відмовити.

Представником відповідача подано до суду 21.12.2021 додаткові пояснення, в яких зазначено, що станом на вересень 2021 року з пенсії позивача утримано 44018,04 грн, сума переплати повністю погашена. Рішення №145427 від 22.03.2019 було переглянуто, у зв`язку із проведенням перерахунків та винесено нове рішення про утримання надміру виплачених сум пенсії №16 від 30.10.2020 за період з 04.12.2015 по 28.02.2019 з врахуванням утриманих сум згідно попереднього рішення №145427 від 22.03.2019 було утримано суму переплати 10213,54 грн.

В судовому засіданні 06.12.2021 оголошувалась перерва до 15.12.2021, яке було відкладене на 23.12.2021.

В судовому засіданні 23.12.2021 представник позивача просив позов задовольнити.

Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши вступне слово представників сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд встановив такі обставини справи.

ОСОБА_1 з 31.05.2015 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ.

На виконання постанови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11.01.2016 по справі №607/18146/15а з 15.06.2015 ОСОБА_1 призначено пенсію за вислугу років, як прокурору відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Розмір пенсійної виплати становив 5683,25грн. (9472,09 грн*60%).

Позивач, 13.11.2018 до відповідача надіслав заяву, в якій повідомив про те, що він з 30.10.2018 працевлаштований в органи прокуратури Тернопільської області (аркуш справи 51).

Відповідач надіслав запит в прокуратуру Тернопільської області про надання детальної інформації про призначення ОСОБА_1 на посаду.

Згідно листа прокуратури Тернопільської області від 21.12.2018 №11/725, наказом від 20.10.2018 позивача призначено на вакантну посаду прокурора з 30.10.2018. На виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.07.2016 позивача поновлено на посаді начальника відділу. Наказом від 14.04.2017 позивача звільнено з роботи. На виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 05.04.2018 наказом прокурора Тернопільської області від 05.04.2018 наказом прокурора Тернопільської області від 19.07.2018 скасовано наказ від 14.04.2017 про звільнення позивача з роботи.

Відповідачем на підставі зазначеної інформації, з 30.10.2018 перерахував пенсію позивачу відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Головне управління Пенсійного фонду України прийняло 22.03.2019 рішення №145427 про утримання надміру виплачених сум пенсії, в якій установлено, що сума переплати становить 55396,37 грн за період з 01.07.2016 по 31.01.2017 та з 30.10.2018 по 28.02.2019 у зв`язку з тим, що пенсіонер не повідомив про працевлаштування та сума переплати підлягає поверненню. Також зазначено, що відповідно до вимог статті 50 Закону України "про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно. У разі ненадходження від пенсіонера коштів протягом місяця з дня його повідомлення про прийняття цього рішення утримувати переплату в розмірі 20% пенсії щомісячно, починаючи з 01.05.2019 до повного погашення (аркуш справи 63).

Позивач, неодноразово звертався до відповідача із зверненнями щодо пенсійного забезпечення.

За наслідками наданих звернень, Пенсійного фонду України від 04.09.2020 №23661-21427/М-03/8-2800/20 надано лист позивачу про те, що утримання надміру виплачених коштів з пенсії позивача проводиться в розмірі 20% пенсії, починаючи з 01.01.2020.

Також в цьому листі, Головному управлінню повідомлено, що при поновленні на посаді на виконання рішення суду особа вважається працюючою, але фактично (до початку виконання обов`язків) не працює на посаді прокурора.

Отже, до 30.10.2018 (до прийняття на роботу) ОСОБА_1 не виконував функції прокурора. З урахуванням зазначеного необхідно переглянути порядок виплати пенсії у період з 31.05.2015 по 29.10.2018 та розмір переплати пенсії та прийняти рішення (аркуш справи 66-67).

Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на виконання листа Пенсійного фонду України від 04.09.2020, листом від 30.10.2020 №1900-0412-9/18200 повідомив позивача, що внаслідок перерахунку виникла переплата за період з 15.06.2016 по 03.12.2015 в сумі 26270,33 грн, та з 04.12.2015 по 28.02.2019 в сумі 44018,04 грн (аркуш справи 68). Однак, частково проведено утримання з пенсії в сумі 10213,54, залишок станом на 01.11.2020 становить 33804,50 грн, яка буде утримуватися в розмірі 20% пенсії щомісячно починаючи з 01.12.2020 (аркуш справи 68).

Водночас відповідач встановив, що в період, за який в Реєстрі застрахованих осіб наявна інформація про факт роботи, ОСОБА_1 не мав права на одержання надбавок на неповнолітніх дітей, призначених відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 №654.

Відповідач, 30.10.2020 прийняв рішення №16 про утримання надміру виплачених сум пенсій, в якому установлено, що сума переплати становить 33804,25, яка утворилась за період з 04.12.2015 по 28.02.2018, у зв`язку з тим, що 04.12.2015 позивача поновлено на роботі згідно рішення суду, проте виплата пенсії проводилась, як непрацюючій особі. Також, ОСОБА_1 не мав права на отримання надбавки на неповнолітніх дітей, а тому сума переплати підлягає поверненню. Також зазначено, що відповідно до вимог статті 50 Закону України "про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно. У разі ненадходження від пенсіонера коштів протягом місяця з дня його повідомлення про прийняття цього рішення утримувати переплату в розмірі 20% пенсії щомісячно, починаючи з 01.12.2020 до повного погашення.

Не погоджуючись із рішеннями відповідача, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд зазначає наступне.

Отже, спірним питанням цієї справи є саме правомірність дій органу ПФУ щодо утримання з позивача пенсійних виплат.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд керується такими вимогами чинного законодавства.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.

Отже, відповідач має діяти в межах та у спосіб, встановлених законодавчих норм.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до вимог пункту 1,2 статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

Відрахування з пенсії провадяться в установленому законом порядку на підставі судових рішень, ухвал, постанов і вироків (щодо майнових стягнень), виконавчих написів нотаріусів та інших рішень і постанов, виконання яких відповідно до закону провадиться в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Пунктом 1 частини 1 статті 49 Закону № 1058-IV встановлено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється, якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості.

У відповідності до статті 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р. № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788-ХІІ) органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.

Статтею 103 Закону № 1788-ХІІ передбачено, що суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім`ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії.

Механізм повернення коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання органами Пенсійного фонду України сум переплат пенсій та грошової допомоги, що є безнадійними до стягнення, визначає Порядок відшкодування коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання сум переплат пенсій та грошової допомоги, що є безнадійними до стягнення, затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 21.03.2003 р. № 6-4 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 15.05.2003 р. за № 374/7695 (далі Порядок № 6-4).

Згідно із вимогами пункту 3 цього Порядку № 6-4, повернення коштів проводиться відповідно до статті 103 Закону № 1788-ХІІ у випадках виявлення подання громадянами недостовірних відомостей про заробітну плату чи інший дохід, стаж роботи, несвоєчасного подання відомостей про зміну у складі сім`ї тощо.

Зі змісту зазначених норм Закону № 1058-ІV, Закону № 1788 -ХІІ та Порядку № 6-4 видно, що відрахування виплаченої надміру суми пенсії можливе лише за двох умов, зокрема, зловживання з боку пенсіонера та подання страхувальником недостовірних даних.

Таким чином, діючим законодавством визначаються дві самостійні підстави для відшкодування зайво сплаченої пенсії, кожна з яких визначає суб`єкта, на якого покладається такий обов`язок в залежності від того, хто із цих суб`єктів вчинив відповідні дії, що призвели до такої зайвої сплати. У випадку зловживань з боку пенсіонера - обов`язок відшкодування може бути покладений на нього, а у випадку подання недостовірних відомостей страхувальником - обов`язок відшкодування зайвих виплат покладається на цього страхувальника.

При цьому відповідальність може бути покладена на громадянина на підставі частини 1 статті 103 Закону № 1788-ХІІ виключно в наслідок зловживання з боку пенсіонера, яке може полягати, зокрема, в поданні ним документів з явно неправильними відомостями. Тобто, умовою є свідомі, активні та навмисні дії з боку пенсіонера, які призвели до надмірної виплати йому пенсії.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 13.11.2019 р. у справі № 639/9467/16-а та від 26.10.2021 у справі № 712/9879/17, висновки якого, в силу вимог частини 5 статті 242 КАС України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Розглядом справи встановлено, що зі сторони позивача не було зловживань або надання недостовірних даних для призначення пенсії.

Суд також звертає увагу, що згідно зі статті 1215 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) не підлягає поверненню безпідставно набуті:

1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача;

2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Судом встановлено, що жодних зловживань, які б призвели до виплати пенсій в більшому розмірі, з боку позивача допущено не було, а отже й підстав для прийняття рішення щодо стягнення сум надміру виплаченої пенсії з пенсіонера у суб`єкта владних повноважень не було.

Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.

Таку правову позицію було висловлено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 753/15556/15-ц, а також в постанові Верховного Суду від 29.07.2020 у справі № 155/1598/16-а.

При цьому суд зазначає, що для правильного вирішення питання про утримання надміру сплачених сум пенсії орган, що уповноважений призначати пенсії, мав достеменно встановити факт переплати пенсії у зв`язку з поданням пенсіонером недостовірних відомостей, що враховуються при її обчисленні, та з чиєї вини нараховано суми пенсій у розмірі, що суперечить вимогам Закону.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 25.09.2018 у справі № 340/644/15-а, від 03.10.2019 у справі № 487/3380/16-а, 11.02.2020 у справі № 761/41107/16-а, від 26.03.2020 у справі № 299/3616/16-а, від 06.04.2020 у справі № 489/2351/16-а.

В силу положень частини 2 статті 77 КАС України обов`язок доведення факту зловживання з боку пенсіонера, тобто, свідомі, активні та навмисні дії з боку пенсіонера, які призвели до надмірної виплати йому пенсії, покладено на пенсійний орган.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для висновку відповідача про наявність переплати пенсії позивачу, та в подальшому для прийняття оскаржуваних рішень від 22.03.2019 №145427 та від 30.10.2020 №1900-0412-9/18200 про утримання з пенсії позивача надміру виплачених сум, стало працевлаштування позивача, та як наслідок він не мав права на отримання надбавки на неповнолітніх дітей.

З даного приводу суд зазначає, що відповідно до статті 102 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року № 1788-XII пенсіонери зобов`язані повідомляти органу, що призначає пенсії, про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати.

У разі невиконання цього обов`язку і одержання у зв`язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу, що призначає пенсії, заподіяну шкоду.

Аналогічні положення закріплені також в Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постанова правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846, (далі - Порядок №22-1).

Зокрема, пунктом 2.21 Порядку №22-1 у разі працевлаштування (початку діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування) після призначення пенсії особа повідомляє орган, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, про дату працевлаштування (початок діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування), вид зайнятості (укладення трудового договору, цивільно-правового договору, реєстрація як фізичної особи - підприємця, провадження незалежної професійної діяльності) шляхом подання заяви. Заява може бути подана особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, або надсилається поштовим відправленням.

При цьому відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 Закону особа надає на вимогу органу, що призначає пенсію, документи, що засвідчують відповідні відомості (у тому числі копію трудової книжки із записом про працевлаштування та/або копію цивільно-правового договору).

У разі звільнення (припинення діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування) особа повідомляє орган, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії про дату звільнення (припинення діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування) шляхом подання заяви.

Дослідивши під час розгляду справи інформацію щодо роботи в органах прокуратури, суд встановив, що його поновлення з 04.12.2015 на роботі в органах прокуратури було здійснене 30.08.2018, на підставі відповідного наказу.

При цьому, матеріалами справи підтверджується та не заперечується відповідачем, що 13.11.2018 позивач звернувся до Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України із заявою від 30.10.2018, в якій повідомив про своє поновлення в органах прокуратури.

Вказане свідчить про те, що визначений в статті 102 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та в пункті 2.21 Порядку №22-1 обов`язок пенсіонера повідомити орган, що призначає пенсію, про своє працевлаштування, позивачем був своєчасно та належним чином виконаний.

З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що переплата позивачу пенсії не була наслідком неповідомлення ОСОБА_1 про його перебування на посаді в органах прокуратури, оскільки, як вже встановлено судом, позивач вчасно та належним чином повідомив Тернопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України про своє працевлаштування.

Більш того, будь-яких доказів наявності вини ОСОБА_1 чи зловживань з його боку, які б спричини переплату пенсії, відповідачем не надано та судом не встановлено.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що жодних зловживань, які б призвели до виплати пенсії у більшому розмірі, з боку позивача допущено не було, а отже й підстави для прийняття рішення щодо стягнення сум надміру виплаченої пенсії з позивача відсутні.

Крім того, суд зауважує, що відповідач протиправно проводив відрахування з пенсії не на підставі судового рішення, що суперечить вимозі ч.2 ст. 50 Закону України №1058-VI.

Оскільки ст. 50 Закону № 1058-IV визначений вичерпний перелік підстав для утримання надміру виплачених сум пенсій, і таких у ході розгляду справи встановлено не було, суд приходить до висновку про протиправність рішень Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 22.03.2019 №145427 та від 30.10.2021 №16 про утримання з пенсії ОСОБА_1 надміру виплачених сум та наявність підстав для їх скасування.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною 2 статті 245 КАС України передбачено повноваження суду при вирішенні справи.

Із змісту вказаних норм видно, що адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин у випадку, якщо своїми незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкт владних повноважень порушує такі права, свободи та інтереси осіб.

Враховуючи зазначене, суд приходить до переконання про необхідність зобов`язати відповідача повернути ОСОБА_1 безпідставно утримані суми пенсії на підставі рішень від 22 березня 2019 №145427 та від 30 жовтня 2020 року №1900-0412-9/18200.

Щодо позовної вимоги, яку просить стягнути з відповідача в розмірі 78380,13 грн, то суд зазначає, що дана вимога не підлягає до задоволення, оскільки, на час винесення судом рішення про стягнення протиправно утриманих пенсійних виплат, відповідачем не надано на вимогу суду конкретних сум, які утримані з позивача станом на грудень місяць 2021 року, а тому, суд прийшов до висновку, що достатнім способом захисту порушених прав позивача буде саме зобов`язати відповідача повернути ОСОБА_1 безпідставно утримані суми пенсії на підставі винесених рішень.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів за період з 01 березня 2019 року по 17 липня 2021 року у зв`язку з порушенням строків виплати нарахованої та невиплаченої пенсії в сумі 78380,13 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 46 Закону №1058-ІУ нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Згідно із статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон №2050-III) сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

За змістом ст. 4 Закону №2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

З метою реалізації Закону №2050-ІІІ Кабінетом Міністрів України 21.02.2001 прийнято постанову №159, якою затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок №159).

Згідно з пунктом 1 Порядку № 159 дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Пунктом 2 Порядку № 159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

З аналізу норм Закону №2050-ІІІ та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою КМУ від 21.02.2001 № 159 слідує, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов:

1) нарахування громадянину належних йому доходів, а саме заробітної плати (грошове забезпечення), пенсії, соціальних виплат, стипендії;

2) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата);

3) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності господарювання;

4) затримка виплати доходів один і більше календарних місяців;

5) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, наведеного у постанові від 18.11.2014 у справі №21-518а14, основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону №2050-ІІІ компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі заробітної плати/грошового забезпечення). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

У постанові від 21.05.2014 у справі №6-43цс14 Верховний Суд України зазначив, що за наявності визначених Законом №2050-ІІІ умов у тому самому порядку компенсації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду.

Тобто, суд зазначає, що коли суми нараховуються за рішенням суду, то підстава для виплати компенсації виникає у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду.

Тож визначальними обставинами для виплати компенсації є дати нарахування та виплати вказаних доходів.

Основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів.

В даній справі, суд зазначає, що відповідачем не порушено встановлених строків виплати таких доходів (пенсії), оскільки пенсія виплачувалась позивачу щомісячно у встановленні законодавством строки, а тому, позовна вимога не підлягає до задоволення.

Визначаючись щодо позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди за протиправне тривале позбавлення пенсії в розмірі 10000,00 грн, суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Зі змісту цієї норми випливає, що основною умовою такого розгляду є те, що моральна шкода повинна бути заподіяна (похідною) протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин.

Частиною 1 статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3 згаданої постанови).

Проте, позивач не надав суду жодних переконливих доказів на підтвердження причинного зв`язку між діями відповідача та завданням моральної шкоди (у вигляді душевних страждань, психологічних переживань, тощо).

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 813/5138/13-а.

Окрім того, суд наголошує, що доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Такого ж змісту позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.02.2018 у справі № 822/1178/16.

Згідно з частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Однак, позивачем не надано жодних доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, завдання шкоди його здоров`ю, чи завдання йому інших втрат немайнового характеру з яких суд при обрахуванні розміру компенсації міг би встановити характер та обсяг моральних страждань, матеріальні витрати, понесені позивачем.

Враховуючи наведене, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди на користь позивача.

Щодо застосування судового контролю за виконанням судового рішення, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги обставини даної справи, суд не вважає за необхідне зобов`язувати суб`єкта владних повноважень подавати звіт про виконання даного судового рішення, оскільки позивачем не наведено доводів та не надано доказів, які свідчать про те, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення суду.

Оскільки у суду відсутні підстави вважати, що це судове рішення не буде виконуватися, то суд відмовляє у задоволенні вимоги позивача щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (ч. 3 ст. 139 КАС України).

З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн.

З урахуванням того, що частина позову, в якій судом відмовлено, є несуттєвою і не впливає на повноту стягнення судового збору, суд стягує на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області понесені судові витрати на сплату судового збору у розмірі 908,00 грн.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 22 березня 2019 №145427 та від 30 жовтня 2020 року №1900-0412-9/18200 про утримання з ОСОБА_1 виплачених сум пенсії.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повернути ОСОБА_1 безпідставно утримані суми пенсії на підставі рішень від 22 березня 2019 №145427 та від 30 жовтня 2020 року №1900-0412-9/18200.

4. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області в користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у вигляді судового збору за подання позову в сумі 908 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 28 грудня 2021 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач:

- Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження/місце проживання: Майдан Волі, 3,м. Тернопіль,46001 код ЄДРПОУ/РНОКПП 14035769);

Головуючий суддя Осташ А.В.