Справа № 160/13324/20
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2021-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 грудня 2021 року м. Дніпросправа № 160/13324/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В. (доповідач), суддів: Чабаненко С.В., Чумака С.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Рубана А.В.

за участі представника позивача Жука В.В.,

представника відповідача Авілова Р.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року в адміністративній справі №160/13324/20 (головуючий суддя першої інстанції Озерянська С.І.) за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення та вимоги про сплату боргу (недоїмки),-

В С Т А Н О В И В:

Позивач 19.10.2020 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просив:

визнати протиправними та скасувати повністю:

- податкове повідомлення-рішення від 17.01.2020 року № ;

- податкове повідомлення-рішення від 17.01.2020 року №;

- рішення № від 17.01.2020 року про застосування штрафних санкцій,

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 17.01.2020 року № Ф ;

- податкове повідомлення-рішення від 17.01.2020 року ;

- податкове повідомлення-рішення від 17.01.2020 року №;

- податкове повідомлення-рішення від 17.01.2020 року №;

- податкове повідомлення-рішення від 17.01.2020 року № .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що за результатами проведеної перевірки, контролюючий орган дійшов висновку про протиправне завищення позивачем валових витрат, що призвело до невірного формування оподатковуваного доходу, відповідно протиправне заниження військового збору та єдиного внеску та слугувало підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень, рішення та вимоги про сплату недоїмки. Дані висновки ґрунтуються на припущеннях, оскільки господарську діяльність позивач веде в межах правового поля, вірно відображаючи результати власної діяльності в бухгалтерському та податковому обліках. Зазначає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення, рішення та вимога є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 17.01.2020 року № в частині нарахування податку на доходи фізичних осіб в розмірі 620317,96 грн., з яких 413545,31 грн. податкового зобов`язання та 206772,65 грн. штрафних санкцій.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 17.01.2020 року № в частині нарахування військового збору у розмірі 51693,18 грн., з яких 34462,12 грн. основного зобов`язання та 17 231,06 грн. штрафних санкцій.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 17.01.2020 року №.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 17.01.2020 року №.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області № від 17 січня 2020 року про застосування штрафних санкцій.

Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) від 17.01.2020 року №Ф .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог є необґрунтованим та підлягає скасуванню, оскільки судом неповно з`ясовані обставини справи, що мають значення для справи, та невірно застосовані норми матеріального та процесуального права. Відповідач зауважив, що позивачем завищені витрати у 2017-2018 роках в результаті включення до складу витрат витрати на утримання транспортних засобів - колісних тракторів (придбання акумуляторів, шин та запчастин), оскільки основні засоби (трактори на гусеничному ходу та трактори колісні) належать до основних засобів подвійного призначення, витрати на придбання яких не включаються до складу витрат підприємця. Відповідач також не погоджується з віднесенням до складу витрат витрати на придбання молодняка свиней на вирощування, які не були реалізовані та за які дохід не отримано. Документально підтвердженими витратами вважаються оплачені витрати поточного звітного періоду, а також попередніх періодів, якщо вони стосуються доходу, отриманого протягом звітного періоду. Щодо донарахування військового збору, відповідач зазначив, що не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині часткового скасування повідомлення-рішення від 17.01.2020 року № і як наслідок зменшення розміру судового збору. Крім того, порушені строки реєстрації, оскільки на момент перевірки позивачем зведена податкова накладна на операцію з використання ТМЦ «арматури, набори г/п, кутки, швелери блок бетонний, профільні труби» на загальну суму 4380174,42 (у т.ч. ПДВ 730029,07) до перевірки не надана в ЄРПН не зареєстрована. Також позивачем була занижена сума єдиного внеску за 2017-2018 роки, допущено неналежне ведення книги обліку доходів та витрат та відсутність первинних документів, на 34 дні прострочено платіж узгодженої суми податкового зобов`язання відповідно до Податкової декларації № .

Позивач також не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з недоведеністю обставин що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Позивач зазначає, що придбані ТМЦ були використані в господарській діяльності для ремонту будівель та територій господарського використання, що дає право на включення ТМЦ до складу витрат господарської діяльності. Всі ремонтні роботи велись власними силами. Щодо включення до складу витрат суми сплати оренди за землю позивач зазначає, що вказані ділянки він орендує та використовує у господарській діяльності, що не заперечується відповідачем. Також зауважує, що з його боку відсутні факти завищення витрат та зниження доходу.

Позивач подав також відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення. Зазначає, що твердження відповідача щодо завищення витрат у 2017-2018 роках в результаті включення до їх складу витрат на утримання транспортних засобів - колісних тракторів (придбання акумуляторів, шин та запчастин) не відповідають законодавству та є помилковими, оскільки чіткий перелік основних засобів подвійного призначення зазначений в п.177.4.6 статті 177 Податкового кодексу України. Щодо включення до складу витрат амортизаційних відрахувань, пунктом177.4.6 статті 177 Податкового кодексу України фізичним особам-підприємцям на загальній системі оподаткування надано право на включення до складу витрат на амортизаційні відрахування. Також зазначив, що придбання молодняка свиней на вирощування підтверджується первинними документами. Підпунктом 177.4.1 пунктом177.4 Податкового кодексу України передбачено, що витрати безпосередньо пов`язані з отриманням доходів (до яких входить вартість сировини….) можуть бути віднесені до об`єкта витрат. Зауважує, що відсутні факти завищення витрат, висновки відповідача стосовно порушення строків не відповідають вимогам законодавства.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу позивач не подав.

Представники сторін в судовому засіданні апеляційної інстанції вимог своїх апеляційних скарг підтримали, просили їх задовольнити, проти задоволення вимог іншої сторони заперечували.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг та відзиву на скаргу, встановила наступне.

Позивач - ФОП ОСОБА_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) зареєстрований 11.09.2003 року, номер запису №002786, перебуває на обліку в контролюючих органах ДПС 23.01.2004 року, зареєстрований як платник податку на додану вартість з 18.04.2011 року. Видами діяльності позивача є (код КВЕД):

01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основний);

01.42 Розведення іншої великої рогатої худоби та буйволів;

01.46 Розведення свиней;

46.90 Неспеціалізована оптова торгівля;

47.29 Роздрібна торгівля іншими продуктами харчування в спеціалізованих магазинах;

47.81 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках харчовими продуктами, напоями та тютюновими виробами;

47.99 Інші види роздрібної торгівлі поза магазинами;

46.61 Оптова торгівля сільськогосподарськими машинами й устаткуванням;

45.32 Роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів;

45.31 Оптова торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів;

ФОП ОСОБА_1 в період з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року оподаткування одержаних доходів від господарської діяльності здійснював на загальній системі оподаткування, обліку та звітності та був платником таких податків, як: земельний податок з фізичних осіб; податок на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами із доходів платника податку інших ніж заробітна плата; орендна плата з фізичних осіб; податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються податковими агентами із доходів платника податку у вигляді заробітної плати; податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування; податок на додану вартість; військовий збір; єдиний соціальний внесок.

Відповідач - Головне управління ДПС у Дніпропетровській області є суб`єктом владних повноважень, який в даних правовідносинах реалізує надані йому Податковим кодексом України повноваження.

В період з 13.11.2019 року по 26.11.2019 року посадовими особами ГУ ДПС у Дніпропетровській області проведена планова виїзна перевірка фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань дотримання валютного та іншого законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року, за результатами якої 03.12.2019 року складений акт №13795/04-36-33-06/ НОМЕР_1 (а.с.30-80, додатки до акту а.с.81-108 т.1).

Висновками вказаного акту перевірки встановлені порушення позивачем:

- п.177.2, п.п.177.4.4 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України в частині заниження оподатковуваного доходу шляхом заниження суми чистого оподатковуваного доходу на суму 6030269,87 грн., в тому числі у 2017 році - 1882935,45 грн., у 2018 році - 4147334,42 грн., в результаті чого донараховано податок з доходів фізичних осіб на загальну суму у розмірі 1085448,58 грн., у тому числі за 2017 рік - 338928,38 грн., за 2018 рік - 746520,20 грн.;

- п.1.2 п.16-1 прим 1 підр.10 р. ХХ ст.177 Податкового кодексу України, в результаті чого донараховано військового збору за 2017-2018 роки в сумі 90454,05 грн.;

- п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464, в результаті чого визначено суму з врахуванням вимог ч.5 ст.8 Закону №2464 єдиного внеску фізичної особи-підприємця в розмірі 218524,24 грн.;

- п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету у загальній сумі 730029 грн.;

- п.201.1 та 201.2 п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України в частині відсутності реєстрації податкових накладних на загальну суму 4380174,42 грн. (у т.ч. ПДВ 730029,07 грн.);

- п.177.10 ст.177 Податкового кодексу України неналежне ведення обліку доходів та витрат;

- п.44.3 п.44.1 ст.44 Податкового кодексу України в частині відсутності первинних документів пов`язаних з підприємницькою діяльністю, на підставі яких формувалися показники податкової звітності за 2017-2018 роки;

- п.57.1 ст.57 Податкового кодексу України в частині несвоєчасної сплати узгодженої суми податкового зобов`язання з військового збору за результатами річного декларування за 2018 рік.

На підставі вказаного акту перевірки контролюючим органом 17.01.2020 року прийнято наступні рішення:

- податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено суму грошових зобов`язань за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування в сумі 1628172 грн. 87 коп., з яких 1085448,58 за податковими зобов`язаннями та 542724,29 грн. за штрафними санкціями (а.с.12, 13 т.1);

- податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування в сумі 135681,08 грн., з яких 90454,05 грн. за податковими зобов`язаннями та 45227,03 грн. за штрафними санкціями (а.с.14, 15 т.1);

- податкове повідомлення-рішення № , яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) в сумі 912536,25 грн., з яких 730029 грн. за податковими зобов`язаннями та 182507,25 грн. за штрафними санкціями (а.с.19, 20 т.1);

- податкове повідомлення-рішення №, яким за порушення граничних термінів реєстрації податкових накладних на суму ПДВ 730029,0 грн. застосовано штраф у розмірі 365 014 грн.50 коп. (а.с.21, 22 т.1);

- податкове повідомлення-рішення №, яким за порушення строку сплати суми грошового зобов`язання визначено сплатити штраф в розмірі 570,40 грн. (а.с.23, 24 т.1);

- податкове повідомлення-рішення №, яким застосовані штрафні санкції у сумі 510,00 грн. (а.с.25, 26 т.1);

- рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасного ненарахованого єдиного внеску, яким до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 31081,42 грн. за наслідками донарахування 218524,24 грн. єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (а.с.16, 17 т.1);

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф зі сплати єдиного внеску станом на 17.01.2020 року в сумі 218 524,24 грн. (а.с.18 т.1);

Зазначенні рішення контролюючого органу оскаржувались позивачем до Державної податкової служби України (а.с135-142 т.1.).

Рішенням ДПС України про результати розгляду скарги від 13.04.2020 року №13092/6/99-00-08-05-04-06 у задоволенні скарги ФОП ОСОБА_1 відмовлено (а.с.147-151 т.1).

Не погодившись із прийнятим відповідачем рішеннями від 17.01.2020 року, позивач оскаржив їх до суду.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційних скарг з огляду на таке.

Відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, у тому числі податку на прибуток та податку на додану вартість, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, врегульовані Податковим кодексом України.

Відповідно до визначення у п.14.1.36 ст. 14 ПК України «господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами».

Таким чином, господарська діяльність - це діяльність, спрямована на отримання доходу.

Згідно із пунктом 44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності встановлений статтею 177 ПК України.

Відповідно п.177.1 статті 177 цього Кодексу доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Пунктом 177.2 статті 177 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до п.135.1. статті 135 ПК України доходи, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з: доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті; інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

Згідно із п.135.2. статті 135 ПК України доходи визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують отримання платником податку доходів, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до п.п.14.1.27 п.14.1 статті 14 ПК України витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигоди у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до п.177.4 статті 177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, зокрема, належать: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат; інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Згідно з пп.177.4.5 п.177.4 статті 177 ПК України не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Відповідно до пп.177.4.6 п.177.4 статті 177 ПК України зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів.

Не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на: проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів; ліквідацію основних засобів (у частині залишкової вартості).

Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

З акту перевірки вбачається, висновки контролюючого органу стосовно допущених позивачем порушень ґрунтуються, насамперед, на тому, що позивачем занижено суму оподатковуваного доходу, шляхом завищення витрат, що призвело до невірного визначення бази оподаткування податком на доходи фізичних осіб та сплати єдиного внеску, військового збору, тощо.

Так, в ході перевірки податковим органом встановлено завищення суми витрат у 2017-2018 роках у розмірі 6030269,87 грн, а саме: в 2017 році - 1882935,45 грн., в 2018 році - 4147334,42 грн. в результаті включення до їх складу витрат на утримання транспортних засобів - колісних тракторів (придбання акумуляторів, шин та запчастин), тобто основних засобів подвійного призначення та амортизаційні відрахування основних засобів подвійного призначення.

Також перевіркою встановлено, що згідно книги обліку доходів та витрат, наданих первинних документів (видаткових накладних, актів наданих послуг, виписок з банку) та наданих ФОП ОСОБА_1 письмових роз`яснень, до складу витрат 2017-2018 років включено витрати на утримання транспортних засобів - колісних тракторів (придбання акумуляторів, шин та запчастин) на загальну суму 525423,44 грн., в тому числі у 2017 році - 364480,16 грн., у 2018 році - 160943,28 грн..

Щодо включення до складу витрат 2017-2018 років витрат на утримання транспортних засобів - колісних тракторів (придбання акумуляторів, шин та запчастин) на загальну суму 525423,44 грн., в тому числі: у 2017 році - 364480,16 грн., у 2018 році -160943,28 грн..

ФОП ОСОБА_1 має у власності наступні транспортні засоби: трактор Беларусь НОМЕР_2 , трактор колісний ЮМЗ-6 АКЛ, трактор колісний ЮМЗ -6 АКЛ, трактор К-107, трактор колісний John Deer 6930, трактор-екскаватор ЕО 2621, трактор John Deer 6155, трактор Беларусь 892.

Для утримання зазначених транспортних засобів, які належать позивачеві на праві власності та використовуються ним безпосередньо у господарській діяльності, останній здійснював витрати на придбання акумуляторів, шин та інших запчастин та на оплату послуг з їх ремонту та обслуговування.

Під час перевірки в результаті дослідження книги обліку доходів і витрат, наданих первинних документів (видаткових накладних, актів наданих послуг, виписок з банку) встановлено документальне підтвердження витрат на суму 525423,44 грн..

Позивачем під час перевірки та до матеріалів справи надані копії первинних, бухгалтерських та облікових документів, що підтверджують витрати на вказану вище суму.

Отже, розмір витрат позивача на утримання транспортних засобів - колісних тракторів в сумі 525423,44 грн. є документально підтвердженими та не заперечуються відповідачем.

Проте, відповідач, у висновку перевірки та в апеляційній скарзі зазначає, що в порушення. п.177.4 статті 177 ПК України ФОП ОСОБА_1 до складу витрат, відображеного в додатку Ф2 до податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2017-2018 роки включено витрати на загальну суму 525423,44 грн. на утримання основних засобів (колісних тракторів), які відносяться до основних засобів подвійного призначення, витрати на придбання, експлуатацію та утримання яких не включаються до складу витрат підприємця.

Суд першої інстанції не погодився з таким висновком відповідача, що в свою чергу колегія суддів вважає обґрунтованим з огляду на наступне.

Статтею 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що:

- автомобіль - колісний транспортний засіб, який приводиться в рух джерелом енергії, має не менше чотирьох коліс, призначений для руху безрейковими дорогами і використовується для перевезення людей та (чи) вантажів, буксирування транспортних засобів, виконання спеціальних робіт;

- автомобільний транспортний засіб - це колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій,

- автомобіль вантажний - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів.

Норми вищезазначеного Закону не містять визначення терміну «трактор», тому доречним у даному випадку є використання Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності, яка затверджена Законом України «Про Митний тариф України» від 19.09.2013 року №584-VII, відповідно до якої трактори колісні для напівпричепів мають код УКТ ЗЕД 870120, причепи та напівпричепи - 8716, а моторні транспортні засоби для перевезення вантажів - 8704. Слід зазначити, що згідно п2. «Примітки» Групи 87 у цій групі термін «трактори» означає транспортні засоби, призначені головним чином для буксирування чи штовхання інших транспортних засобів, пристроїв і вантажів, незалежно від того, мають вони чи ні допоміжні пристосування, у поєднанні з основним застосуванням трактора, для перевезення інструментів, насіння, добрив тощо.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 року №1367 «Про затвердження Технічного регламенту затвердження типу сільськогосподарських та лісогосподарських тракторів, їх причепів і змінних причіпних машин, систем, складових частин та окремих технічних вузлів» визначено поняття трактора як моторизованого колісного або гусеничного транспортного засобу сільськогосподарського або лісогосподарського призначення, що має щонайменше дві осі та характеризується максимальною конструкцією швидкістю не менш як 6 кілометрів на годину, спеціально призначений для того, щоб тягти, штовхати, везти і проводити в рух змінні причіпні машини, що використовуються для виконання сільськогосподарських або лісогосподарських робіт, або буксирувати сільськогосподарські та лісогосподарські причепи.

З наведеного судом першої інстанції вірно зроблено висновок про те, що за своїм основним призначенням (характеристикою) колісні трактори не виконують функції з перевезення людей чи вантажу, ці транспортні засоби призначені для виконання певних спеціальних функцій, з чим погоджується колегія суддів.

Також колегія суддів звертає увагу, що приписи ПК України не містять визначення терміну «основні засоби подвійного призначення». Це також підтверджено представником податкового органу та зазначено в акті перевірки.

Отже, оскільки приписи законодавства не містять чіткого визначення за якими ознаками транспортні засоби мають визначатись як засоби подвійного призначення, колегія суддів, з урахуванням приписів ст.19 Конституції України, вважає, що суб`єкт владних повноважень не наділений правом вільно тлумачити норми права, а тому оскаржуване рішення відповідача в цій частині не має відповідного правового підгрунття, що свідчить про протиправність такого рішення.

Крім того, п.177.4.6 статті 177 ПК України наведений перелік основних засобів подвійного призначення, до яких належать: земельні ділянки, об`єкти житлової нерухомості, легкові та вантажні автомобілі. Такий перелік є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем помилково віднесено колісні трактори до засобів подвійного призначення, та відповідно протиправність висновків про завищення позивачем витрат на утримання таких транспортних засобів, донарахування податку на доходи фізичних осіб та застосування штрафних санкцій.

Окрім того, суд зазначає, шо підпунктом 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 ПК України визначено презумпцію правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

За змістом вказаної норми, за умови подання платником податків усіх належним чином оформлених документів, передбачених податковим законодавством, дані податкового обліку вважаються сформованими платником податків правомірно (обґрунтовано).

Презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об`єктивно відтворюють господарські операції, що є об`єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов`язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом.

Витрати позивача на утримання означених транспортних засобів належним чином підтверджені наявними в матеріалах справи первинними документами: видатковими накладними, актами виконаних робіт, виписками з банківських установ про рух коштів за 2017-2018 роки, актами списання запасних частин та паливно-мастильних матеріалів.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується із доводами позивача та суду першої інстанції, що позивачем правомірно у спірний період віднесено до витрат, які враховуються при обчисленні чистого оподатковуваного доходу, витрати на утримання транспортних засобів ( послуги з ремонту, придбання запчастин, рідин, олив, антифризу, очисників, герметиків, витрати на технічне обслуговування транспортних засобів, миття, придбання автогуми).

Відповідачем, в свою чергу, не доведено, що транспортні засоби ФОП ОСОБА_1 належать до основних засобів подвійного призначення у розумінні Податкового кодексу України, а тому, на думку податкового органу, витрати на їх утримання не підлягають включенню до складу витрат підприємця.

Таким чином, висновки відповідача про завищення позивачем витрат на загальну суму 525423,44 грн., в тому числі у 2017 р. - 364480,16 грн., у 2018 р. - 160943,28 грн., є безпідставними та необґрунтованими.

Щодо витрат на амортизаційні відрахування у 2017-2018 роках на загальну суму 1356281,22 грн..

Так, відповідач прийшов до висновку про протиправне включення позивачем до складу витрат амортизаційних відрахувань на загальну суму 1356281,22 грн., в тому числі: у 2017 році - 766902,51 грн., у 2018 році - 589378,71 грн., оскільки фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування не має права віднести на витрати амортизаційні відрахування з вартості основних засобів придбаних до 01.01.2017 року.

Судом апеляційної інстанції не приймаються такі доводи та висновки податкового органу, оскільки набрання з 01.01.2017 року законної сили змін до пункту 177.4.6 статті 177 Податкового кодексу України, якими надано фізичним особам-підприємцям на загальній системі оподаткування право на включення до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування, не забороняє підприємцю включати до витрат амортизаційні відрахування з вартості основних засобів придбаних до 01.01.2017 року, як вірно зазначено і судом першої інстанції.

Відтак, судом першої інстанції вірно зроблено висновок про помилковість тверджень контролюючого органу щодо завищення позивачем витрат, відображених у додатку Ф2 до податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2017-2018 роки з амортизаційних відрахувань основних засобів на загальну суму 1356281,22 грн. та протиправність донарахування податків та застосування штрафних санкцій на зазначену суму.

Щодо правомірності віднесення позивачем витрат зі сплати орендної плати за землю в розмірі 82650,56 грн..

З матеріалів справи вбачається, що до основних видів діяльності, якими займається позивач, відноситься вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основний).

Згідно книги обліку доходів та витрат ф.10, виписок банку ФОП ОСОБА_1 та письмових пояснень останнього від 20.11.19 року № 47/11-19, до складу витрат в 2017- 2018 роках віднесено суми орендної плати за землю (не витребувані паї) в розмірі 82650,56 грн. грн., в тому числі: у 2017 році - 35783,48 грн.; у 2018 році - 46867,08 грн..

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що загальна площа орендованої позивачем землі становить 57,2713га та знаходиться на території Надеждівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області.

Користування позивачем земельними ділянками здійснюється на підставі укладених договорів з Криворізькою райдержадміністрацію, а саме:

- договір оренди від 10.04.2015 року, земельна ділянка на 36,0 га;

- договір оренди від 24.12.2012 року, земельна ділянка на 4,9217 га;

- договір оренди від 24.12.2012 року, земельна ділянка на 3,1883 га;

- договір оренди від 24.12.2012 року, земельна ділянка на 0,6395 га;

- договір оренди від 24.12.2012 року, земельна ділянка на 1,6112 га;

- договір оренди від 24.12.2012 року, земельна ділянка на 0,6593га;

- договір оренди від 24.12.2012 року, земельна ділянка на 10,2513 га.

Відповідачем не заперечується та обставина, що земельні ділянки, які позивач орендує на підставі договорів, використовуються останнім у його господарській діяльності. Натомість, податковий орган дійшов висновку, що орендна плата за землю, як різновид податку на майно, не підлягає включенню до складу витрат згідно пп.177.4.3 п.177.4 статті 177 ПК України.

З таким висновком погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що суми орендної плати за землю у розмірі 82650,56 грн. було віднесено позивачем до витрат 2017-2018 років.

Пунктом 177.4 ст.177 ПК України наведено перелік витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні», який набув чинності 01 січня 2017 року, до статті 177 Податкового кодексу України внесені зміни, зокрема, підпункт 177.4.3 пункту 177.4 викладено в такій редакції: «до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, відносяться: суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи-підприємця».

При цьому, незважаючи на те, що вказаними законодавчими змінами було розширено перелік податків та зборів, які пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи-підприємця та відносяться до її витрат, з цього переліку законодавцем прямо виключено податок на майно, до складу якого відповідно до статті 265 Податкового кодексу України входить, зокрема, плата за землю, яка, в свою чергу, може бути у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Таким чином підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України передбачає, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем протиправно включено до складу витрат суми сплаченої орендної плати за землю у розмірі 82650,56 грн., завищення витрат на зазначену суму та відповідно правомірність здійсненого податковим органом донарахування податків та застосування штрафних санкцій на зазначену суму.

Щодо віднесення до складу витрат витрати на придбання ТМЦ.

Згідно акту перевірки податковим органом встановлено, що позивачем до складу витрат в 2017 - 2018 роках включено придбання ТМЦ (арматури, наборів г/п, кутків, швелерів, труб, бетонних блоків та інш.) на загальну суму 3650145,35 грн., в тому числі в 2017 році на суму 300000 грн., в 2018 році на суму 3350145,35 грн..

Судом першої інстанції встановлено, що придбання позивачем ТМЦ на загальну суму 3650145,35 грн., а саме: в 2017 році позивачем придбано ТМЦ у ПП «СМЦ Сталекс» на суму 300000 грн.; у 2018 році позивачем придбано ТМЦ у ТОВ «МЦ Сталекс», ТОВ «Вуд», ТОВ «Екотрейд» на суму 3350145,35 грн..

Придбання ТМЦ на загальну суму 3650145,35 грн. підтверджується документами наданими, як при перевірці податковому органу, так і до матеріалів справи, а саме: рахунками на оплату, видатковими та податковими накладними, товарно-транспортними накладними.

Відповідачем не заперечується факт придбання ТМЦ на зазначену суму, проте податковий орган дійшов висновку про непідтвердження використання отриманих ТМЦ у власній господарській діяльності позивача, відповідно відсутність правових підстав для включення таких витрат з придбання ТМЦ до складу витрат пов`язаних із здійсненням господарської діяльності.

З цього приводу апеляційний суд зазначає наступне.

На письмовий запит контролюючого органу під час проведення перевірки позивачем повідомлено, що придбані ТМЦ використані в господарській діяльності для ремонту будівель та територій господарського використання, а саме для: армування для бетонування площадок та підлоги з метою укріплення стін, дахів, парканів, а також для виготовлення кліток для тварин.

Письмовим запитом контролюючого органу від 25.11.2019 року позивача повідомлено про необхідність надання для підтвердження ремонтних робіт відомостей про необхідність здійснення ремонтних робіт (дефектний акт), кошторису витрат ремонту об`єктів (споруд, тощо), на якому об`єкті, хто та на яких умовах здійснював ремонтні роботи, чи припинялась діяльність на момент здійснення ремонту, на підставі яких відомостей розраховувалась вартість ремонту, списання матеріалів. Зазначено, що витребувані документи щодо ремонту будівель та територій повинні містити інформацію про вид, дату, обсяг, вартість, виконавців виконаних робіт.

На вказаний запит позивачем 26.11.2019 року повідомлено, що ним були надані всі без винятку наявні документи: бухгалтерські документи, журнали обліку, відомості до рахунків, акти списання, господарські договори, схеми та плани, правовстановлюючі та реєстраційні документи будівель та споруд.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача пояснив, що у відповідності статті 177 ПК України використання ТМЦ у власній господарській діяльності дає право фізичній особі-підприємцю на включення витрат з придбання ТМЦ до складу витрат господарської діяльності. Придбання таких ТМЦ підтверджено належними документами, роботи по ремонту проводились власними силами позивача. Витребувані податковим органом під час перевірки документи про необхідність здійснення ремонтних робіт (дефектні акти), кошторис витрат ремонту об`єктів, тощо, не є первинними документами та їх складання позивачем, який є ФОП, не потрібно, оскільки такі ремонтні роботи здійснювались для самого ФОП та власними силами.

Колегія суддів не приймає до уваги такі посилання позивача, оскільки саме наявність перелічених у запитах податкового органу документів, хоча і не є первинними, але є такими, що підтверджують використання придбаних ТМЦ для ремонту, реконструкції чи модернізації та інших видів поліпшення основних засобів, а відтак і включення витрат на придбання ТМЦ до складу витрат, пов`язаних з провадженням господарської діяльності.

Складання зазначених документів ( про необхідність здійснення ремонтних робіт (дефектні акти), кошторис витрат ремонту об`єктів, відомостей розрахування вартості ремонту, списання матеріалів тощо) не є необхідним, якщо ФОП не включає витрати з придбання ТМЦ до складу витрат, пов`язаних з провадженням господарської діяльності.

А надані позивачем документи щодо придбання ТМЦ лише підтверджують саме придбання ТМЦ та їх вартість.

Таким чином позивачем, ані під час перевірки, ані судам першої та апеляційної інстанції не надано документів на підтвердження використання придбаних у перевіряємий період ТМЦ для власної господарської діяльності, та в матеріалах справи такі докази відсутні.

Відтак, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо порушення ФОП ОСОБА_1 п. 177.4 статті 177 ПК України із завищення суми витрат придбаних ТМЦ в 2017-2018 роках на загальну суму 3650145,35 грн., та правомірність донарахування контролюючим органом податкових зобов`язань.

Крім того, згідно висновків акту перевірки ФОП ОСОБА_1 до складу витрат за 2017 рік віднесено витрати на придбання молодняка свиней на вирощування, які не були реалізовані та за які доход не отримано, на загальну суму 415769,3 грн., внаслідок чого протиправно завищено витрати на зазначену суму.

З цього приводу апеляційний суд зазначає наступне.

Як зазначалось вище, одним з основних видів діяльності позивача є розведення свиней.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, позивачем придбано протягом 2017 року 550 голів свиней, а реалізовано 68 голів; залишок на кінець 2017 року складає 482 голови, а на кінець 2018 року 652 голови, що підтверджується наявними в матеріалах справи первинними документами.

Відповідач не заперечує факт придбання позивачем свиней у 2017 році для здійснення господарської діяльності, але зазначає про протиправність включення до витрат звітних періодів витрати та їх придбання, враховуючи відсутність прибутку від їх реалізації у звітних періодах.

Підпунктом 177.4.1 п.177.4 статті 177 ПК кодексу України передбачено, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, зокрема, належать: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат.

З урахування наведеної норми та наявності під час перевірки та в матеріалах справи підтверджуючих документівстосовно витрат на придбання молодняка свиней, наявність основного виду діяльності ФОП, пов`язаного з розведенням свиней, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем правомірно віднесено до витрат вказані вище витрати.

При цьому, суд зазначає, що податкове законодавство не містить норм, які регламентують процедуру вирощування свиней та швидкість з якою росте молодняк та стає відповідним для отримання з нього прибутку. Для цілей оподаткування витрати повинні бути підтверджені, а також повинен бути підтвердженим факт використання придбаного молодняка в господарській діяльності платника податків. Факт придбання молодняка свиней, його наявність, тощо, підтверджено первинними документами, придбання здійснено в межах видів господарської діяльності, що здійснюється позивачем, отже відсутні підстави вважати, що дані витрати не можуть бути віднесені до складу валових.

Враховуючи зазначене, колегія суддів зазначає про помилковість тверджень відповідача щодо завищення позивачем витрат внаслідок придбання молодняка свиней на загальну суму 415769,30 грн. та протиправність донарахування податків та застосування штрафних санкцій на зазначену суму, як вірно вказано і судом першої інстанції.

Приймаючи до уваги зазначені вище обставини та висновки, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем завищено суму валових витрат за 2017-2018 року внаслідок включення до витрат сум орендної плати та сум на придбання ТМЦ в розмірі 3732795,91 грн., а саме за 2017 рік у сумі 335783,48 грн. (300000 грн.+35783,48 грн.), за 2018 рік у сумі 3397012,43 грн. (3350145,35 грн.+ 46867,08 грн.), внаслідок чого занижено податок на доходи фізичних осіб у розмірі 671903,27 грн., в тому числі за 2017 рік 60441,03 грн., за 2018 рік 611462,24 грн..

Отже, протиправним та таким, що підлягає скасуванню є спірне податкове повідомлення-рішення від 17.01.2020 року № про донарахування податку на доходи в частині нарахування суми у розмірі 620317,96 грн., з яких 413545,31 грн. сума податкового зобов`язання та 206772,65 грн. сума штрафної санкції, відповідно до наступного розрахунку.

Податок на доходи фізичних осіб за 2017 рік: 436790,38 грн. х 18% = 78622,27 грн. - 18181,24 грн. = 60441,03 грн., де: 436790,38 грн. (335783,48 грн. + 101006,90 грн.) - сума чистого оподатковуваного доходу; 18181,24 грн. - сума податку задекларована позивачем.

Податок на доходи фізичних осіб за 2018 рік: 3587145,90 грн. х 18% = 645686,26 грн. - 34224,02 грн. = 611462,24 грн., де: 3587145,90 грн. (3397012,43 грн.+190133,47 грн.) - сума чистого оподатковуваного доходу, 34224,02 грн. - сума податку задекларована позивачем.

Податок на доходи фізичних осіб за 2017-2018 роки становить 671903,27 грн. (60441,03 грн.+611462,24 грн.), а розмір штрафної санкції виходячи з 50% становить 335951,64 грн..

Сума зменшення основного зобов`язання становить 413545,31 грн. (1085448,58 грн.-671903,27 грн.), сума зменшення штрафної санкції становить 206772,65 грн. (542724,29 грн. - 335951,64 грн.)

Щодо податкового повідомлення-рішення №, суд зазначає наступне.

Згідно із п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень ПК України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір у розмірі 1,5 відсотків об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Відповідно до п.п.161.1.1 п.161 ПК України платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 ПК України, а саме фізична особа - резидент (нерезидент), яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Крім того, п.п.161.1.5 п.161 ПК України передбачено, що відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені ст.171 ПК України.

Отже, позивач, як фізична особа-підприємець, зобов`язаний сплачувати військовий збір у розмірі 1,5% об`єкта оподаткування, яким в даному випадку являється чистий оподатковуваний дохід.

Відповідачем при проведенні перевірки було встановлено, що позивач внаслідок завищення витрат, занизив чистий оподатковуваний дохід у 2017 році на 1882935,45 грн, а у 2018 році на 4147334,42 грн., та прийшов до висновку про донарахування військового збору у розмірі 90454,05 грн..

Суд, в свою чергу, частково погодився з висновками податкового органу, та встановив, що позивачем завищено витрати та занижено дохід в розмірі 3732795,91 грн., а саме за 2017 рік у сумі 335783,48 грн., за 2018 рік у сумі 3397012,43 грн..

Оскільки в ході розгляду справи судом встановлено завищення витрат та заниження доходу за 2017-2018 роки у сумі 3732795,91 грн., відповідачем правомірно донарахувано позивачу військовий збір на зазначену суму.

За таких обставин, податкове повідомлення-рішення 17.01.2020 року № є протиправним та підлягає скасуванню в частині нарахування військового збору у розмірі 51693,18 грн., з яких 34462,12 грн. основного зобов`язання та 17231,06 грн. штрафних санкцій, відповідно наведеного розрахунку:

Сума чистого оподатковуваного доходу за 2017-2018 року становить 4023936,28 грн. (3587145,90 грн. + 436790,38 грн.).

Сума військового збору, що підлягає сплаті з суми 4023936,28 грн. становить 60359,04 грн. (4023936,28 грн.х1,5).

Сума військового збору сплаченого позивачем 4367,11 грн.

Сума військового збору, що підлягає донарахуванню та сплаті становить 55991,93 грн., (60359,04 грн. - 4367,11 грн.), сума штрафної санкції (50%) становить 27995,97 грн..

Сума зменшення основного зобов`язання становить 34462,12 грн. (90454,05 грн. - 55991,93 грн.), сума зменшення штрафної санкції становить 17231,06 грн. (45227,03 грн. - 27995,97 грн.).

Щодо податкового повідомлення-рішення №, яким за порушення строку сплати суми грошового зобов`язання позивача зобов`язано сплатити штраф в розмірі 570,40 грн., апеляційний суд зазначає наступне.

Так, позивачем 08.02.2019 року було подано податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2018 рік.

Самостійно визначена сума зобов`язання з військового збору у розмірі 2852 грн. терміном сплати 21.02.2019 року була сплачена позивачем 27.03.2019 року із затримкою на 34 дні.

Позивач обґрунтовуючи протиправність даного податкового повідомлення-рішення, зазначає, що сума сплачена лише 27.03.2019 року у зв`язку зі зміною платіжних реквізитів.

Проте, на підтвердження вказаної обставини позивачем не надано ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції будь-яких доказів на підтвердження зміни платіжних реквізитів, неможливість здійснити сплату військового збору, враховуючи таку зміну, у строки встановлені законодавством, наявність інших обставин, які перешкоджали своєчасній сплаті військового збору, та матеріали справи таких доказів не містять.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що відповідачем правомірно застосовано до позивача штраф у розмірі 20% у сумі 570 грн., та відповідно відсутність підстав для скасування даного податкового повідомлення- рішення.

Щодо рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасного ненарахованого єдиного внеску в сумі 31081,42 грн. за наслідками донарахування 218524,24 єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на підставі п.3. ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування», а також вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 17.01.2020 року № Ф зі сплати єдиного внеску станом на 17.01.2020 року в сумі 218524,24 грн..

Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010 року (далі по тексту - Закон №2464) визначаються правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Частиною 1 статті 4 Закону №2464 визначено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Базою нарахування єдиного внеску для платників, зазначених у п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) є сума доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладанню податком на доходи фізичних осіб.

Судом встановлено, що відповідач, встановивши заниження позивачем чистого доходу за 2017 рік у сумі 1882935,45 грн, за 2018 рік у сумі 4147334,42 грн., встановив заниження позивачем бази нарахування єдиного внеску за 2017 рік на 419500 грн., за 2018 рік на 573792 грн. та донарахував єдиний внесок у сумі 218524,24 грн. та застосував штрафні санкції у розмірі 31081,42 грн..

В даному випадку, суд першої інстанції частково погоджуючись з висновком податкового органу про протиправність віднесення до витрат суми у розмірі 3732795,91 грн. та заниження доходу на зазначену суму, приходить до висновку про протиправність нарахування позивачу єдиного внеску у розмірі 218524,24 грн. та штрафних санкцій у розмірі 31081,42 грн., які були розраховані відповідачем, враховуючи суму заниженого доходу у розмірі 6030269,87 грн. враховуючи максимальну величину суми доходу, на яку нараховується єдиний внесок.

Отже, вимога № Ф про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску на суму 218524,24 грн. та рішення № у про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно ненарахованого єдиного внеску на суму 31081,42 грн. є протиправними та підлягають скасуванню.

Крім того, перевіркою повноти нарахування податку на додану вартість встановлено порушення ФОП ОСОБА_1 вимог пункту 198.5 статті 198 ПК України, а саме, не нараховано податкові зобов`язання по операціях з придбання товарів/послуг, що не використовуються в оподатковуваних операціях в межах господарської діяльності платника, відповідно до отриманих податкових накладних протягом перевіряємого періоду.

Вказана розбіжність, відповідно до висновків акту перевірки, виникла внаслідок того, що ФОП ОСОБА_1 до складу податкового кредиту віднесено суми ПДВ сплачені при придбанні товарів, які не були використані в господарській діяльності (в оподаткованих операціях) та станом на кінець періоду перевірки відсутні на залишках у підприємця.

При перевірці книги обліку доходів та витрат та первинних документів (банківські виписки за поточними рахунками, податкові накладні) контролюючим органом встановлено заниження задекларованих суб`єктом господарювання показників у рядку 1 Декларацій всього у сумі 730029,00 грн., а саме до складу податкового кредиту включено суми ПДВ від придбання ТМЦ ( арматури, набори г/п, кутки, швелери, блок бетонний, профільні труби) на загальну суму 4380174,42 грн. (у т.ч. ПДВ 730029,07 грн..), який не був реалізований у періоді з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року, дохід по якому не був отриманий, та який станом на 31.12.2018 року відсутній на залишках.

Зазначені порушення, на думку контролюючого органу, призвели до збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму ПДВ 730029,00 гривень.

З приводу даного порушення, судом встановлено наступне.

Так, протягом перевіряємого періоду позивачем придбано арматуру, набори г/п, кутки, швелери, блок бетонний, профільні труби, які, як зазначалось вище, використані позивачем для ремонту будівель та територій господарського використання, а саме для бетонування площадок та підлоги, з метою укріплення стін, дахів та парканів, а також виготовлення кліток для тварин.

Фактичне придбання даних товарів відповідачем не заперечується. Разом з тим, контролюючий орган не підтверджує правомірність формування податкового кредиту за даними витратами, оскільки не визнає їх як такі, що використані в господарській діяльності платника податків.

Судом встановлено відсутність у позивача документів на підтвердження використання придбаних ТМЦ в своїй господарській діяльності.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України встановлено, що податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду.

Згідно з положеннями п.198.1 ст.198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів сум податку на додану вартість до податкового кредиту є факт придбання товарів з метою їх використання в господарській діяльності.

Під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність (ст. 3 Господарського кодексу України).

Як вбачається з вищенаведених норм, обов`язковими ознаками господарської діяльності є здійснення її суб`єктами господарювання у сфері суспільного виробництва, яка спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг; результати зазначеної діяльності - продукція, роботи чи послуги - мають вартісний характер і цінове вираження. Господарська діяльність здійснюється у загальній економічній сфері, а тому має економічні властивості, що неможливе без вартісної оцінки і взаємооцінки, еквівалентності обміну, відповідних обчислень і розрахунків.

З аналізу вказаних норм вбачається, що податкові наслідки у вигляді зменшення бази оподаткування податком на додану вартість та податком на прибуток на суму понесених витрат (у тому числі й по сплаті ПДВ у ціні придбаних товарів (робіт, послуг)) є правомірними за умови реального виконання господарської операції та наявності первинних документів, що підтверджують її здійснення. Таким чином, обов`язок підтвердити правомірність та обґрунтованість задекларованих у податковій звітності показників податкового кредиту та витрат первинними документами покладається на платника податків.

Згідно з вимогами статті 1 Закону № 996-XIV господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 3 Господарського кодексу України, під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

При цьому, аналізуючи всі наведені вище положення ПК України та норми чинного законодавства суд зазначає, що підставою для віднесення до складу витрат сум витрат, понесених на придбання товарів (робіт, послуг), є сукупність таких умов, як реальне (фактичне) придбання товарів (робіт, послуг), використання придбаних товарів (робіт, послуг) у власній господарській діяльності, а також документальне підтвердження понесених витрат.

Отже, використання придбаних товарів у власній господарській діяльності позивача є необхідною умовою для віднесення відповідних сум до складу витрат.

Зокрема, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів сум податку на додану вартість до податкового кредиту є також факт придбання товарів з метою їх використання в господарській діяльності.

В даному випадку, суд вирішуючи питання правомірності віднесення до складу витрат витрати на придбання ТМЦ (арматуру, набори г/п, кутки, швелера, труби, бетонні блоки) на загальну суму 3650145,35 грн. дійшов висновку про наявність порушення ФОП ОСОБА_1 п. 177.4 статті 177 Податкового кодексу України та завищення суми витрат придбаних ТМЦ в 2017-2018 роках на загальну суму 3650145,35 грн., в тому числі в 2017 році на суму 300000 грн., в 2018 році на суму 3350145,35 грн. та правомірність донарахування податків та застосування штрафних санкцій на зазначену суму, внаслідок відсутності підтвердження використання придбаних ТМЦ у власній господарській діяльності, що було встановлено судом.

В контексті викладеного, суд зауважує, що позивачем хоча і підтверджено факт реального (фактичного) придбання ТМЦ та понесення витрат на їх придбання, проте жодними доказами не доведено використання придбаних товарів (робіт, послуг) у власній господарській діяльності позивача.

А відтак, вказані ТМЦ повинні облуковуваться на залишках .

З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про правомірність податкового повідомлення-рішення від 17.01.2020 року №, винесеного за порушення п.198.5 ст.198 ПК України.

Щодо порушення строків реєстрації податкових накладних.

В акты перевірки податковий орган дійшов виноску, що позивачем за фактом використання придбаних ТМЦ на суму 4380174,42 грн. (в т.ч. ПДВ 730029,07 грн.) необхідно було скласти та зареєструвати зведену податкову накладну.

Пунктом 201.1 ст.201 ПК України встановлено, що на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Пунктом 201.10 ст.201 ПК України визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкові накладні, які не надаються покупцю, а також податкові накладні, складені за операціями з постачання товарів/послуг, які звільнені від оподаткування, підлягають реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Відповідно до пункту 120-1.1 статті 120-1 ПК України порушення платниками податку на додану вартість граничного строку, передбаченого статтею 201 цього Кодексу, для реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (крім податкової накладної, що не надається отримувачу (покупцю), складеної на постачання товарів/послуг для операцій: які звільнені від оподаткування або які оподатковуються за нульовою ставкою) тягне за собою накладення на платника податку на додану вартість, на якого відповідно до вимог статей 192 та 201 цього Кодексу покладено обов`язок щодо такої реєстрації, штрафу в розмірі, зокрема, 10 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації до 15 календарних днів.

В даному випадку, відповідач зазначає про обов`язок позивача зареєструвати зведену податкову на використання ТМЦ, придбаних позивачем.

В свою чергу, п.120-1.1 статті 120-1 ПК України встановлена відповідальність за порушення платниками податку на додану вартість граничного строку для реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних, з виключенням з загальних вимог, настання такої відповідальності за несвоєчасну реєстрацію податкових накладних, окрім податкової накладної, що не надається отримувачу (покупцю), складеної на постачання товарів/послуг для операцій: які звільнені від оподаткування або які оподатковуються за нульовою ставкою.

Отже, позивач, при наявності обов`язку щодо складення такої податкової накладної, яка не видається покупцю, не несе відповідальності за порушення граничного строку реєстрації такої податкової накладної.

Таким чином, нарахування позивачу штрафних санкцій в розмірі 50% від суми ПДВ 730029, грн. у розмірі 365014,50 грн. за порушення строків реєстрації податкових накладних та прийняття спірного податкового повідомлення-рішення від 17.01.2020 року № є протиправним.

Що стосується податкового повідомлення-рішення №, яким застосовані штрафні санкції у сумі 510,00 грн..

Підставою для прийняття даного податкового повідомлення-рішення зазначено порушення позивачем п. 44.1, 44.3 статті 44 ПК України

З наданого розрахунку податкового зобов`язання та фінансових санкцій до вказаного податкового повідомлення-рішення та згідно акта перевірки, зазначено про застосування адміністративних штрафів та інших санкцій у відповідності до п.121.1 ст.121 ПК України, яким встановлено, що у разі незабезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених статтею 44 цього Кодексу строків їх зберігання та/або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів (крім документів, отриманих з Єдиного реєстру податкових накладних) чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 510 гривень.

Разом з тим, згідно Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 20.08.2015 року №727, в акті документальної перевірки викладаються всі суттєві обставини фінансово-господарської діяльності платника податків, які стосуються фактів виявлених порушень законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Факти виявлених порушень законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та повною мірою з посиланням на первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, ведення/складання яких передбачено законодавством, або отримані від інших суб`єктів господарювання, органів державної влади, у тому числі іноземних держав, правоохоронних органів, а також податкову інформацію, що підтверджують наявність зазначених фактів.

У разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті документальної перевірки фактом порушення необхідно:

чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів (міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України і якими регулюються питання оподаткування), що порушені платником податків, зазначити період (календарний день, місяць, квартал, півріччя, три квартали, рік) фінансово-господарської діяльності платника податків та господарську операцію, при здійсненні якої вчинено це порушення;

зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, навести регістри бухгалтерського обліку, кореспонденцію рахунків операцій та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення;

у разі відсутності первинних документів, документів податкового або бухгалтерського обліку, інших документів, що підтверджують факт порушення, або у разі ненадання їх для перевірки - зазначити перелік цих документів.

В разі надання платником податків або його законними представниками посадовим (службовим) особам органу державної податкової служби письмових пояснень щодо встановлених порушень податкового законодавства та/або причин ненадання первинних та інших документів, що підтверджують встановлені порушення, або їх копій факти про надання таких пояснень необхідно відобразити в акті.

Питання порушення встановлених законодавством строків зберігання документів з питань обчислення і сплати податків та зборів, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи врегульовані статтею 121 ПК України.

Відповідно п. 121.1 статті 121 ПК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) незабезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених статтею 44 цього Кодексу строків їх зберігання та/або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів (крім документів, отриманих з Єдиного реєстру податкових накладних) чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 510 гривень.

В даному випадку, судом встановлено, що контролюючим органом на адресу позивача було направлено повідомлення №1781 від 10.10.2019 року про проведення перевірки та про необхідність надання необхідних документів, що підтверджують дані податкових декларації (розрахунків), зокрема фінансову, статистичну та іншу звітність, регістри податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом та також первинні та інші документи, які використовувались в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи ДПС.

Відповідно змісту акту перевірки, перевіряючими при перевірці використано: договори, акти наданих послуг, видаткові накладні, податкові накладні, товарно-транспортні накладні, рахунки, податкову звітність, договори з постачальниками товарів, робіт, послуг, виписки банків, відомості нарахування та виплати заробітної плати, книга доходів і витрат за ф.10, акти списання ТМЦ та інші документи за період з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року.

Відповідачем не зазначено в акті перевірки, які конкретно документи не було надано позивачем до перевірки, або не забезпечено останнім їх зберігання.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідальність за ненадання документів до перевірки настає саме за ненадання витребуваних документів за їх наявності, що судом встановлено не було. В свою чергу відсутність складання документів, які на переконання податкового органу мали б бути складені не є тотожним ненаданню документів до перевірки, що свідчить про протиправність застосування до позивача штрафних санкцій та протиправність податкового повідомлення-рішення №.

Враховуючи наведені вище обставини в їх сукупності, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних та обгрунтованих юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційних скарг, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення таких скарг та скасування рішення суду відсутні.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року в адміністративній справі №160/13324/20 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року в адміністративній справі №160/13324/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 грудня 2021 року.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Чабаненко

суддя С.Ю. Чумак