Справа № 640/17678/21
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2021-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2021 року м. Київ № 640/17678/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Шулежка В.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України (Комісії з реорганізації Державної фіскальної служби), Державної митної служби України, Київської митниці про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Державної фіскальної служби України (Комісії з реорганізації Державної фіскальної служби) (далі - відповідач 1), Державної митної служби України (далі - відповідач 2), Київської митниці Держмитслужби (далі - відповідач 3), в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просить:

визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України №835-о від 02.06.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 »;

поновити ОСОБА_1 на рівнозначній посаді першого заступника начальника Київської митниці як відокремленого підрозділу Державної митної служби України та допустити до негайного виконання;

зобов`язати Голову Державної митної служби України видати наказ про поновлення ОСОБА_1 на рівнозначній посаді першого заступника начальника Київської митниці як відокремленого підрозділу Державної митної служби України з 02.06.2021 та допустити до негайного виконання;

стягнути з Київської митниці як відокремленого підрозділу Державної митної служби України на користь ОСОБА_1 середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 02.06.2021 до дня фактичного поновлення на рівнозначній посаді першого заступника начальника Київської митниці як відокремленого підрозділу Державної митної служби України з 02.06.2021 та допустити до негайного виконання стягнення у межах суми однієї місячної заробітної плати.

Позовні вимоги мотивовано протиправністю звільнення позивача з посади першого заступника начальника Київської міської митниці ДФС, оскільки в порушення вимог чинного трудового законодавства, відповідачем не враховано переважне право позивача на залишення на роботі, не запропоновано іншу роботу в структурі Державної фіскальної служби України, тому такий наказ є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.07.2020 відкрито провадження у адміністративній справі та призначено підготовче засідання.

В судовому засіданні 05.10.2021 протокольно задоволено заяву позивача про зміну предмету позову та замінено Київську митницю Держмитслужби на належного відповідача - Київську митницю.

В судовому засіданні 05.10.2021 протокольно закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Відповідач 1 заперечував проти заявлених позовних вимог, зазначаючи про їх необґрунтованість, оскільки до позивача, як державного службовця, не застосовуються норми частини 2 статті 40, частини 2 статті 49-2 Кодексу законів про працю України, а пропонування позивачу рівнозначної посади не є обов`язком відповідача, а є правом державного органу відповідно до частини 3 статті 87 Закону України «Про Державну службу».

Державною митною службою України подано відзив на позов, в якому вказано про необґрунтованість позовних вимог, оскільки після того, як Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» №378-ХІ від 12.12.2019, набрав чинності 02.02.2020, було внесено зміни до Кодексу законів про працю України щодо зміни порядку вивільнення державних службовців, не застосовуються положення частини 2 статті 40 цього Кодексу та положення частини 2 цієї статті у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 цього Кодексу. Отже, після внесених цих змін норми частини 2 статті 40 Кодексу законів про працю України щодо переведення працівника за його згодою на іншу роботу та частини 2 статті 49-2 Кодексу законів про працю України про переважне право на залишення на роботі на державних службовців не застосовується.

Відповідачем 3 надано відповідь на відзив, в якому останній зазначив, що він не є суб`єктом призначення/звільнення позивача, а відтак з боку митного органу відсутні порушення щодо прийняття оскаржуваного наказу.

Позивачем подано відповіді на відзиви відповідачів, в яких позивач заперечує проти доводів останніх.

В судовому засіданні позивач підтримав аргументи, викладені в адміністративному позові та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представники відповідачів 2, 3 заперечували проти задоволення позовних вимог та просили у їх задоволенні відмовити з підстав, зазначених у відзивах на позовну заяву.

Відповідач 1 судове засідання не з`явився.

На підставі частини третьої статті 194 КАС України суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи в порядку письмового провадження на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Позивач проходив службу в ДФС України на посаді першого заступника начальника Київської міської митниці ДФС.

13.07.2020 позивачу вручено попередження про наступне вивільнення.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України», постанови Кабінету Міністрів України від 02.1.02019 №858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби», постанови Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 №1074 «Про затвердження Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади» 02.06.2021 ДФС України видано наказ №835-о «Про звільнення ОСОБА_1 », яким припинено державну службу та звільнено 02.06.2021 ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Київської міської митниці ДФС у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців, на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, пункту 1 частини 1 статті 81 Закону України «Про державну службу».

Вважаючи вказаний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся за захистом своїх порушених прав та інтересів до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою та шостою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 Кодексу законів про працю України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою-третьою статті 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Разом з тим, за приписами частини п`ятої статті 40 Кодексу законів про працю України (у редакції із змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-IX) особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Таким чином, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників), а також особливості застосування до них положень частини другої статті 40 Кодексу законів про працю України, статті 42, частин першої, другої і третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» №378-ХІ від 12.12.2019, набрав чинності 02.02.2020, було внесено зміни до Кодексу законів про працю України та викладено його у новій редакції в частині зміни порядку вивільнення державних службовців.

Частиною 6 статті 49-2 Кодексу законів про працю України передбачено, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

- про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

- у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 43-1 Кодексу законів про працю України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу».

Положеннями частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, зокрема, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).

Приписами частини п`ятої статті 22 Закону України «Про державну службу» передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Отже, станом на час виникнення спірних правовідносин дія норм законодавства про працю, а саме: частини другої статті 40 (звільнення допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу), статті 42 (переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці), частин другої та третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України щодо обов`язку власника або уповноваженого ним орган пропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації не поширюється на державних службовців в силу приписів частини п`ятої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Такі правовідносини врегульовані Законом України «Про державну службу», що передбачає не обов`язок, а право суб`єкта призначення за його рішенням у разі скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу, перевести державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу чи пропонувати іншу рівноцінну посаду державного службовця або іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.

Суд наголошує, що нова редакція статті 87 Закону України «Про державну службу» набула чинності 13.02.2020, та позивача було належним чином попереджено про наступне вивільнення 19.06.2020.

Отже, після внесених цих змін норми частини 2 статті 40 Кодексу законів про працю України щодо переведення працівника за його згодою на іншу роботу та частини 2 статті 49-2 Кодексу законів про працю України про переважне право на залишення на роботі на державних службовців не поширюється.

У цьому контексті суд наголошує, що норми частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» не скасовувались та неконституційними не визнавались, а відтак немає підстав вважати, що відповідач діяв неправомірно, не запропонувавши позивачу будь-яку вакантну посаду державної служби у ДФС України, оскільки це є правом державного органу, а не обов`язком, що на переконання суду є дискреційними повноваження відповідного органу.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що оскаржуваний наказ прийнятий з дотриманням встановленої законодавством процедури звільнення працівника, станом на момент виникнення спірних правовідносин, при цьому відповідачем дотримано вимоги щодо належного персонального попередження позивача про наступне вивільнення, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог у цій частині.

Оскільки позовні вимоги про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимоги про скасування наказу про звільнення, то в цій частині позовні вимоги задоволенню також не підлягають.

Згідно із частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачами, доведено правомірність та обґрунтованість своїх рішень.

Натомість, позивачем не доведено та не надано достатньо належних та допустимих доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

Системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позовні вимоги є необґрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню.

Враховуючи положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відшкодування судового збору позивачу не підлягає.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 72-77, 90, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295-297 КАС України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя В.П. Шулежко