Справа № 420/19554/21
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2021-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2021 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про стягнення, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.02.2021 року та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2021 року у справі №420/4491/20 за період з 27.02.2021 року по 04.10.2021 року у розмірі 249515 гривень 20 копійок:

- за період з 27.02.2021 року по 30.09.2021 року в частині поновлення на посаді;

- за період з 27.002.2021 року по 04.10.2021 року в частині стягнення заробітної плати за один місяць у розмірі 23 250,28 грн.;

- за період з 02.06.2021 року по 04.10.2021 року в частині стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.02.2021 року у справі №420/4491/20 частково задоволено позов ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправними та скасування рішення та наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Водночас позивачем зазначено, що незважаючи на задоволення зазначеним рішенням суду позовних вимог в частині поновлення на посаді позивача, яке підлягало негайному виконанню, лише 30.09.2021 року наказом керівника Одеської обласної прокуратури №2179к скасовано наказ прокуратури Одеської області №791к від 29.04.2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади та органів прокуратури. Також позивач зазначив, що незважаючи на те, що рішенням суду від 26.02.2021 року №420/4491/20 поміж іншого зобов`язано відповідача негайно виплатити позивачу заробітну плату за один місяць, вказані кошти фактично були виплачені лише 04.10.2021 року.

Таким чином позивач вказує, що відповідачем виконано рішення суду лише 04.10.2021 року, а не 27.02.2021 року.

З огляду на вищенаведене, позивач вважає, що відповідач повинен сплатити на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.02.2021 року у справі №420/4491/20.

Представник відповідача надав до суду відзив на адміністративний позов, який обґрунтований тим, що позивачем вчинялись систематичні та активні дії, направлені на примусове виконання судового рішення виключно в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та з цього можливо зробити висновок, що позивач не мав бажання та жодним чином не проявляв інтерес до виконання рішення суду в частині поновлення на посаді, що підтверджується фактом отримання його представником виконавчого листа про поновлення на роботі та не пред`явлення його до виконання наряду із іншими виконавчими листами. Також відповідачем зазначено, що винесення ухвали про виплату незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі можливе за умови добросовісного користування таким працівником наданими законом правами, зокрема щодо вчинення ним необхідних дій, спрямованих на примусове виконання належним органом судового рішення про поновлення на посаді. Між іншим представником відповідача також зазначено про те, що позивачем до примусового виконання виконавчий лист про поновлення його на посаді звернутий ним не був.

Узагальнюючи наведені у відзиві твердження, представник Одеської обласної прокуратури вказав, що вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Ухвалою суду від 25.10.2021 року відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні).

Статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає за можливим розглянути та вирішити справу по суті у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Дослідивши адміністративний позов, відзив на адміністративний позов, інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

ОСОБА_1 проходив службу в органах прокуратури на посаді прокурора третього відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області.

29.04.2020 року прокурор Одеської області, керуючись статтею 11, підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», прийняв наказ №791к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора третього відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30.04.2020 року.

Не погоджуючись зокрема з прийнятим наказом щодо його звільнення ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Одеським окружним адміністративним судом розглянуто справу №420/4491/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними та скасування рішення та наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 26.02.2021 року прийнято відповідне рішення.

Так згідно резолютивної частини рішення позов ОСОБА_1 задоволено частково, та зазначено:

«Визнати протиправним та скасувати наказ прокуратури Одеської області №791к від 29 квітня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30 квітня 2020 року.

Поновити ОСОБА_1 на роботі в Одеській обласній прокуратурі на посаді, прирівняній до посади прокурора третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області з 30 квітня 2020 року.

Стягнути з Одеської обласної прокуратури ( на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а саме з 30 квітня 2020 року по день ухвалення судового рішення, 26 лютого 2021 року, 234 771 (двісті тридцять чотири сімсот сімдесят одну) гривню 12 копійок з урахуванням належних до сплати податків та інших обов`язкових платежів.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 та в частині стягнення заробітної плати за один місяць у розмірі 23 250 (двадцять три тисячі двісті п`ятдесят) гривень 28 копійок з урахуванням належних до сплати податків та інших обов`язкових платежів.

В іншій частині позовних вимог відмовити.».

Вказане вище рішення 02.06.2021 року постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду залишено без змін, у зв`язку з чим рішення суду від 26.02.2021 року по справі №420/4491/20 набрало законної сили.

Натомість, як встановлено судом відповідачем лише 30.09.2021 року прийнято на виконання рішення суду від 26.02.2021 року по справі №420/4491/20 наказ №2179 згідно пунктів 1 та 2 якого скасовано наказ прокурора №791к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора третього відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області та органів прокуратури та поновлено ОСОБА_1 на вказаній посаді з 30.04.2020 року (а.с.11).

В подальшому, позивачу на виконання рішення суду від 26.02.2021 року у справі №420/4491/20 відповідно до платіжних доручень №№2086, 2088, 2090 виплачено кошти на виконання рішення суду від 26.02.2021 року по справі №420/4491/20.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Статтею 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013 у Рішенні від 26.06.2013 зазначив, що вже неодноразово вказував на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року N 11-рп/2012).

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» вказав, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції», пункт 68).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07.05.2002 у справі «Бурдов проти Росії» визначив, що у контексті статті 6 Конвенції виконання судового рішення, прийнятого будь-яким судом, має розглядатися як складова «судового розгляду».

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.09.1978 у справі «Класс та інші проти Німеччини» «із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури».

Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченогостаттею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43).

У Рішенні від 30.06.2009 № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.

Частина 6 ст. 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

У силу ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Положеннями ст. 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Аналіз зазначених вище норм вказує на те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення і цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення такого працівника на роботі.

Верховний Суд у постанові від 27.11.2019 у справі № 802/1183/16-а зазначив, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст. 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Водночас, щодо тверджень позивача стосовно того, що на платіжних дорученнях №№2086, 2088, 2090 від 01.10.2021 року міститься штамп згідно якого вказано, «оплачено» 04.10.2021 року, то саме така дата є датою виплати коштів на виконання рішення суду від 26.02.2021 року по справі №420/4491/21, то суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Бюджетного кодексу України при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Порядок казначейського обслуговування державного бюджету, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 1407 від 24.12.2012 (далі - Порядок № 1407) регламентує організаційні взаємовідносини між органами Державної казначейської служби (далі - орган Казначейства), розпорядниками бюджетних коштів, одержувачами бюджетних коштів, а також розподіл обов`язків та відповідальності між ними в процесі обслуговування державного бюджету за видатками, операціями з надання кредитів за рахунок коштів державного бюджету та з погашення державного боргу з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України та інших нормативно-правових актів.

Зокрема, відповідно до п. 1.4 Порядку № 1407 розпорядник бюджетних коштів (одержувач бюджетних коштів) здійснює формування та подання документів до системи Казначейства в електронному вигляді протягом операційного дня в межах операційного часу, визначеного органом Казначейства. Документи, що надійшли після операційного часу, опрацьовуються наступного операційного дня. Підтвердженням для розпорядників бюджетних коштів (одержувачів бюджетних коштів) успішного передавання їх електронних документів до системи Казначейства є відповідне сповіщення системи Казначейства.

Згідно з п. 11.7 Порядку № 1407 подані розпорядниками бюджетних коштів та одержувачами бюджетних коштів платіжні доручення перевіряються органами Казначейства щодо наявності всіх необхідних реквізитів, відповідності підписів відповідальних посадових осіб і відбитка печатки установи зразкам (якщо картка із зразками підписів та відбитка печатки містить відбиток печатки). За правильність оформлення та достовірність інформації, наведеної у платіжному дорученні, відповідає розпорядник бюджетних коштів (одержувач бюджетних коштів). У разі невідповідності дати подання даті платіжного доручення у полі "Одержано банком" платіжного доручення на всіх примірниках обовязково проставляються дата подання та підпис казначея. Після проведення платежу на платіжних дорученнях, за якими проведено оплату, ставиться відмітка у вигляді відбитка штампа казначея "Оплачено".

На платіжних дорученнях, наданих до суду №№2086, 2088, 2090 від 01.10.2021 року міститься відмітка "Оплачено" від 04.10.2021 року.

Судом досліджено вказані вище платіжні доручення та зроблено висновок, що відповідачем були вчинені всі залежні від нього дії правового характеру, спрямовані на проведення повного розрахунку з ОСОБА_1 саме 01.10.2021 року.

Отже, посилання позивача на проведення розрахунку з ним лише 04 жовтня 2021 року не підтверджується матеріалами справи.

Таким чином суд вважає такі посилання позивача необґрунтованими та безпідставними.

Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 29.04.2020 року у справі №820/1313/18.

Так, середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема, абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За приписами пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як встановив суд та підтверджується матеріалами справи, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.02.2021 у справі №420/4491/20, яке залишено без змін судом апеляційної інстанції, встановлено, що середньоденний заробіток позивача становить 1134,16 грн., також вказане підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою Прокуратури Одеської області від 13.05.2020 року №18-74 (а.с.17).

Згідно ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже з урахуванням ч.4 ст.78 КАС України, суд вважає за необхідне взяти за основу розмір середньоденної заробітної плати позивача, встановлений у зазначеному рішенні суду та зазначеного у відповідній довідці.

Визначаючи кількість днів, за які належить стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, судом враховано період з 27.02.2021 по 01.10.2021 (фактично здійснені всі можливі дії задля виплати коштів на виконання рішення суду від 26.02.2021 року у справі №420/4491/20), така кількість днів становить 147.

З урахуванням викладеного, сума, яка підлягає стягненню, дорівнює 166 721,52 грн. (1134,16 грн. (середньоденний розмір заробітної плати) х 147 (кількість робочих днів за час затримки виконання судового рішення), з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

Відповідачем не надано жодного належного доказу на підтвердження правомірності своєї бездіяльності в частині невиконання судового рішення про поновлення позивача на посаді та стягнення заробітної плати за один місяць, звернутого до негайного виконання.

Щодо доводів відповідача про те, що позивач не звертався до відповідних органів щодо примусового виконання рішення суду від 26.02.2021 року у справі №420/4491/20, то суд вважає за потрібне зазначити таке.

Так, зокрема в рішенні Одеського окружного адміністративного суду від 26.02.2021 у справі №420/4491/20, яке набрало законної сили, в резолютивній його частині судом зазначено про допущення до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та в частині стягнення заробітної плати за один місяць у розмірі 23 250 (двадцять три тисячі двісті п`ятдесят) гривень 28 копійок з урахуванням належних до сплати податків та інших обов`язкових платежів.

Тобто рішення суду звернуто до негайного виконання і не виконувалося відповідачем до 01.10.2021 року.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою для задоволення заявлених вимог, в даній справі наявність цієї вини випливає із норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно, без відкриття виконавчого провадження.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі №260/1424/18 від 30.04.2020 року.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

При цьому, суд звертає увагу, що норми законодавства України, зокрема КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Добровільне виконання рішення суду боржником це його законодавчо встановлений обов`язок. Зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі.

У постанові від 12.06.2019 у справі № 826/18436/16 Верховний Суд зазначив, що наведений обов`язок виплатити поновленій на посаді особі середнього заробітку за час вимушеного прогулу не залежить від обставин та причин невиконання судового рішення про поновлення такої особи на посаді, а отже судом апеляційної інстанції відхиляються доводи апеляційної скарги про затримку виконання судового рішення з незалежних від відповідача причин.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися, чи позивач буде пред`являти виконавчий документ до виконання в частині поновлення його на посаді.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19.12.2019 року у справі №591/772/17.

Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Стосовно тлумачення в даній справі норм законів суд звертає увагу, що Європейський суд з прав людини в п.67 в справі «Вєренцов проти України» (Заява N 20372/11) зазначив, що як би чітко не було положення сформульоване, у будь-якій галузі права … існуватиме неминучий елемент судового тлумачення. Завжди існуватиме потреба у роз`ясненні нечітких норм або тих, що потребують пристосування до обставин, що змінюються.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.74 КАС України).

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Таким чином суд доходить висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем до позову додано квитанцію про сплату №65874 від 20.10.2021 року про сплату судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 2495,16 грн (а.с.19).

Враховуючи наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 частково, суд вважає за необхідне стягнути на його користь суму сплаченого ним судового збору у розмірі 1667,22 грн з Одеської обласної прокуратури, що є спів мірною сумою до задоволених (майнових) позовних вимог.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 180, 192-194, 205, 241-246, 251, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про стягнення задовольнити частково.

Стягнути з Одеської обласної прокуратури за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.02.2021 року та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2021 року у справі №420/4491/20 за період з 27.02.2021 року по 01.10.2021 року у розмірі 167 721,52 грн (сто шістдесят сім тисяч сімсот двадцять одна гривня п`ятдесят дві копійки).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1667,22 грн. згідно квитанції про сплату судового збору №65874 від 20.10.2021 року.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 ).

Відповідач Одеська обласна прокуратура (вул. Пушкінська, будинок 3, м. Одеса, 65026, ).

Суддя Іванов Е.А.