Справа № 280/4090/19
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2020-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

28 вересня 2020 року м. Дніпросправа № 280/4090/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Мельника В.В., Чепурнова Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року

у адміністративній справі № 280/4090/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), -

ВСТАНОВИВ:

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року відмовлено у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування винесеної Головним управлінням ДФС у Запорізькій області (правонаступником якого є Головне управління ДПС у Запорізькій області) вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2610-56 від 06.02.2019 щодо нарахування недоїмки у розмірі 18276,72 грн. по сплаті відповідно до норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування станом з 01.01.2017 по 25.03.2019.

Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку позивачем з підстав неповного з`ясування судом фактичних обставин спірних правовідносин та неправильного застосування норм матеріального права, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвали нове рішення про задоволення його вимог у цій справі.

Апеляційна скарга позивача мотивована безпідставністю не врахування судом першої інстанції того, що з 2002 року він здійснив заходи в реєстраційній службі по припиненню державної реєстрації приватного підприємця і з того часу не займався підприємницькою діяльністю, у тому числі із заявою про реєстрацію в Державному реєстрі в якості ФОП до державного реєстратора у 2014 році не звертався, а згідно пояснень держреєстратора запис до державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців було внесено автоматично та без його звернення, і про це він дізнався лише після пред`явлення до нього вимог сплати боргу за єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, нарахованого вже внесення 14.02.2019 року запису до державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про припинення підприємницької діяльності. Також апелянт вказує на те, що весь спірний період 2017-2019 р.р. він був офіційно працевлаштований та працював на ПП «Азов-хліб 2005» та ПП «Миронівський булочний-кондитерський комбінат».

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач вказує на безпідставність доводів апелянта, оскільки суд першої інстанції правильно узяв до уваги, що позивач був зареєстрований у Мелітопольському управлінні ГУ ДФС у Запорізькій області фізичною особою-підприємцем з 06.12.2002 і з 02.01.2003 був взятий на облік як платник єдиного внеску, а відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 19.02.2014 позивач був взятий на облік як платник податків, та припинив підприємницьку діяльність ФОП 14.02.2019, про що внесено запис до ЄДР №3024513. При цьому, позивач перебуваючи на загальній системі оподаткування, не виконав свого зобов`язання сплачувати єдиний внесок за період 2017-2019 р.р., у зв`язку з чим відповідно до абз.3 ч. 8 ст. 9 Закону № 2464 (у редакції чинній станом на 01.01.2018) позивачу було нараховано єдиний внесок, який за даними інтегрованих карток АІС «Податковий блог» обліковується як борг з єдиного внеску у розмірі 18276,72 грн., у зв`язку з чим контролюючим органом сформовано та направлено на адресу позивача податкову вимогу № Ф-2610-56 від 06.02.2019. Просить відмовити у задоволенні позову. За вказаних обставин просить відмовити у задоволені вимог апеляційної скарги позивача та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши наявні в матеріалах справи та додатково отримані апеляційним судом письмові докази, і надану судом першої інстанції правову оцінку спірних правовідносин, судова колегія дійшла висновку, що посилання апелянта на неповноту встановлених судом фактичних обставин і та неправильність правової кваліфікації виниклого спору у цій справі знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду даної справи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення вимог ОСОБА_1 виходячи з нижченаведеного

Відмовляючи у задоволені вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з правомірності винесення контролюючим органом податкової вимоги про сплату боргу з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування № Ф-2610-56 від 06.02.2019, оскільки ОСОБА_1 маючи статус платника єдиного внеску у розумінні ч.1 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI від 08 липня 2010 року в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон України № 2464-VI), не виконував передбаченого п.1 ч.2 ст.6 цього Закону обов`язку по своєчасному нарахуванню, обчисленню і сплаті в повному обсязі єдиного внеску у порядку та за правилами, визначеними ч.5 ст.9, п.2 ч.1 ст.7 і ч.8 ст.9 Закону № 2464-VI Закону, незалежно від фінансового стану (ч.12 ст.9 Закону № 2464-VI).

Наведені висновки судом першої інстанції обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 у період з 06.12.2002 по 14.02.2019 мав статус «фізичної особи-підприємця», про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вносилися записи: про взяття на облік, як платника податку від 18.02.2014 за № 2 024513 та про припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем від 14.02.2019 за № 3024513 (а.с.13-14), а відтак повинен був сплачувати у 2017 та 2018 роках єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі та у строки, встановлені чинним законодавством.

На підтвердження вищенаведеного, в рішенні Запорізького окружного адміністративного суду процитовано відповідні положення Закону № 2464-VI та Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 04 травня 2018 року №469), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 року за №508/26953 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), спираючись на які суд першої інстанції дійшов висновку про дотримання відповідачем у даному спірному випадку процедури нарахування ОСОБА_1 заборгованості зі сплати страхових коштів, та про правильність нарахованої йому суми недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

При цьому, суд першої інстанції акцентував увагу на тому, що працевлаштування та робота позивача в ПП «Азов Хліб-2005» не впливає на правомірність нарахування йому єдиного внеску як фізичній особі-підприємцю та не звільняє від обов`язку зі сплати єдиного внеску у встановлених законом порядку та розмірі, а порушення відповідачем строків надіслання податкової вимоги №Ф-2610-56 від 06.02.2019 не звільняє позивача від обов`язку сплатити суму боргу з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, яка обліковується за позивачем, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 28.12.2018 по справі №804/1678/15, які повинні застосовуватися до спірних правовідносин на виконання ч. 5 ст. 242 КАС України. А на спростування доводів позивача про неправомірність сформованої податковим органом вимоги про сплату боргу (недоїмки), суд першої інстанції спираючись на положення п.4 розділу VI Інструкції N 449 зазначив, що вимога формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи фіскального органу, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у рішенні від 11.09.2018 по справі №826/11623/16.

Підсумовуючи вищезазначене, суд першої інстанції визнав оскаржувану у цій справі вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування № Ф-2610-56 від 06.02.2019 обґрунтованою, правомірною та такою, що не підлягає скасуванню, оскільки борг позивача зі сплати єдиного внеску підтверджено даними особової картки платника податку ФОП, в якій відображені всі несплачені позивачем суми єдиного внеску за спірний період, що були визначені контролюючим органом на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, що є самостійної підставою для формування вимог та відповідає положенням ПК України і Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», що на переконання суду підтверджено долученою до матеріалів справи роздруківкою (а.с.33-34),

Судова колегія не може погодитися з висновками суду першої інстанції у цій справі з тих підстав помилково застосування судом до спірних правовідносин як положень Закону № 2464-VI, яким визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску (частина друга статті 2 Закону № 2464-VI), так і приписів Інструкції № 449, якою визначається процедура нарахування і сплати єдиного внеску страхувальниками, визначеними Законом № 2464-VI, нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів.

Зокрема, вирішуючи спір у цій справі по суті, суд першої інстанції не узяв до уваги, що для правильного вирішення спору, виниклого між позивачем та податковим органом, слід було перш за все перевірити наявність загальних умов та правових підстав для нарахування контролюючим органом заборгованості позивачу зі сплати єдиного внеску період 2017-2019 років з використанням лише облікових даних інформаційної системи податкового органу та внесеної до ЄДР інформації про дати та номера записів про облік ОСОБА_1 , як фізичної особи-підприємця, в органах статистики та Міндоходів.

Зокрема, суттєвим для правильного вирішення спору у цій справі стосовно обов`язку ОСОБА_1 сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі за період 2017-2019 років відповідно до оскаржуваної вимоги за відсутності доходу від здійснення підприємницької діяльності, є питання: наявності, або відсутності у позивача статусу «фізичної особи-підприємця» у розумінні ч.1 ст.128 Господарського кодексу України та статусу «платника єдиного внеску» відповідно до п.4 ч.1 ст.4 Закону № 2464-VІ; а також його працевлаштування та робота в зазначений період на ПП «Азов Хліб-2005» та ПП «Миронівський булочний-кондитерський комбінат», оскільки виходячи з правової позиції Верховного Суду, що неодноразово висловлювалася по даній категорії справ (зокрема по справам № 320/2655/20, №160/3114/19, №440/2149/19) «особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору ЄСВ досягається за рахунок його сплати роботодавцем».

Проте, суд першої інстанції під час розгляду справи не врахував зазначеного висновку Верховного Суду, який окрім іншого наголошував на тому, що «інше тлумачення норм Закону про ЄСВ щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в податкових органах і зареєстровані як ФОП (однак госпдіяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску». Відповідно, неналежа оцінка судом першої інстанції того, що ОСОБА_1 весь спірний період 2017-2019 р.р. офіційно був працевлаштований та працював на ПП «Азов-хліб 2005» та ПП «Миронівський булочний-кондитерський комбінат», і цими роботодавцями позивача сплачувалися страхові внески, що підтверджується долученою до матеріалів адміністративної справи Довідкою Пенсійного органу (а.с.24).

Суд першої інстанції вказане вище правове питання не досліджував, належної оцінки перебування позивача у трудових відносинах з ПП «Азов-хліб 2005» та ПП «Миронівський булочний-кондитерський комбінат» не надав, вважаючи статус позивача «найманого працівника» на вказаних підприємствах таким, що не впливає на його обов`язок сплачувати єдиний внесок у період перебування на обліку, як фізичної особи-підприємця, що суперечить вимогам Закону № 2464-VІ та не узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, хоча ч.5 ст.242 КАСУ та ч.6 ст.13 Закону «Про судоустрій і статус суддів» прямо встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, правові позиції Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, що застосовують відповідну норму, так і для судів першої та апеляційної інстанцій, які мають враховувати їх у судовому правозастосуванні.

Не врахування судом першої інстанції у цій справі відсутності у нього права відступати від викладеної в постановах ВС/ВСУ правової позиції, та визначеної законодавцем можливості відступити від правових позицій Верховного Суду виключно на етапі розгляду справи в суді касаційної інстанції шляхом її передачі на розгляд палати, об`єднаної палати чи Великої палати Верховного Суду призвело до неправильного вирішення спору у цій справі по суті, та ухвалення по справі незаконного рішення.

Хоча наведені вище обставини є достатніми підставами для скасування рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів вважає за необхідне також наголосити на інших фактах помилкового правозастосування судом першої інстанції норм матеріального правами, якими врегульовано спірні правовідносини.

Так, судом першої та апеляційної інстанції встановлено, а відповідачем по справі не спростовується, що після набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» № 755-IV (далі Закон № 755-IV) ОСОБА_1 не звертався до державного реєстратора з реєстраційною карткою про включення відомостей про нього до ЄДР ні після набрання чинності цим Законом з 01 липня 2004 року, ні у 2014 році

Згідно долученого до матеріалів справи Витягу з ЄДР колегією суддів встановлено, що відомості про дати та номера записів стосовно перебування ОСОБА_1 , як фізичної особи-підприємця, на обліку в органах статистики, Міндоходів і Пенсійного фонду України внесені автоматично до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внаслідок їх отримання в порядку взаємного обміну інформацією з відомчих реєстрів органів статистики, Міндоходів та Пенсійного фонду України. А саме, у вказаній графі ЄДР значиться, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ Регіональної статистики з 19.02.2014, в ГУ ДФС у Запорізькій області Мелітопольське управління ДПІ - з 16.12.2002 та з 14.02.2019 як платник податків, як платник єдиного внеску - з 02.01.2003 При цьому в ЄДР зазначено, що позивач не підлягає постановці на облік в Пенсійному фонді України у зв`язку з прийняттям Закону від 04.07.2013 № 406-VII

Тобто, з ЄДР беззаперечно встановлено лише те, що ОСОБА_1 отримував відповідне свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи у 2002 році, у зв`язку з чим перебував на обліку ДПІ з 06.12.2002 року як платник податків і з 02.01.2003 року як платник єдиного податку, а запис до ЄДР про припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем за № 3024513 було внесено 14.02.2019 (а.с.13-14),

Позивач ОСОБА_1 в свою чергу категорично заперечує не тільки факт здійснення ним підприємницької діяльності після набрання з 01 липня 2004 року чинності Закону № 755-IV, а і факт свого звернення до державного реєстратора із заявою про реєстрацію в Державному реєстрі в якості ФОП після 2004 року, у тому числі і у 2014, та наполягає на тому, що весь спірний період 2017-2019 р.р. він офіційно був знаходився у трудових відносинах з ПП «Азов-хліб 2005» та ПП «Миронівський булочний-кондитерський комбінат».

У даному спірному випадку, судова колегія звертає увагу на те, що ст.4 Закону № 2464-VI чітко визначено перелік осіб, які є платниками єдиного внеску загальнообов`язкове державне соціальне страхування, і цей перелік розширеному тлумаченню не підлягає. Відповідно, до предмета доказування у цій справі входить факт набуття ОСОБА_1 статусу суб`єкта підприємницької діяльності після набрання чинності Закону № 755-IV, та наявність у ОСОБА_1 можливості з 01 липня 2004 року здійснювати конституційне право на підприємницьку діяльність та отримувати дохід від такої діяльності на законних підставах при тому, що реєстраційна картка відповідно до вимог цього Закону № 755-IV ним до державного реєстратора не подавалася взагалі.

Оскільки суб`єктна ознака статусу ФОП є визначальною для віднесення позивача до платників єдиного внеску, судова колегія визнає, що дослідження питання про наявність у позивача статусу ФОП має суттєве значення для правильного вирішення цієї справи.

Відповідно до ст.42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом, а згідно із ч.2 ст.50 Цивільного кодексу України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом, і суб`єктом господарювання громадянин визнається у разі здійснення ним підприємницької діяльності та за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 Господарського кодексу України (ч.1 ст.128 ГК).

Закон № 755-IV, яким передбачено створення і формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, набрав чинності 01 липня 2004 року і відповідно до ч.1 ст.42 цього Закону було чітко визначено, що для проведення державної реєстрації фізична особа, яка має намір стати підприємцем, повинна подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстратору за місцем проживання такі документи: заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації фізичної особи - підприємця; копію довідки про включення заявника до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; документ, що підтверджує внесення реєстраційного збору за проведення державної реєстрації ФОП.

Згідно з пунктом 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» цього Закону державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний був провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка, без стягнення реєстраційного збору за заміну свідоцтва про державну реєстрацію. Тобто, визначена процедура державної реєстрації з дати набрання чинності Законом № 755-IV передбачала встановлення волевиявлення особи щодо одержання правового статусу ФОП через здійснення повного (при первинному набутті) чи мінімального (при підтвердженні набутого статусу суб`єкта підприємницької діяльності до 01 липня 2004 року) комплексу дій шляхом подання державному реєстратору реєстраційної картки (документ встановленого зразка, який підтверджує волевиявлення особи щодо внесення відповідних записів до ЄДР - абзац сьомий частини першої статті 1 Закону № 755-IV) та отримання свідоцтва про державну реєстрацію (документ встановленого зразка, який засвідчує факт внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію юридичної особи або ФОП - абзац дев`ятий частини першої статті 1 Закону № 755-IV).

При цьому, пунктами 2-4 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI від 03.03.2011, яким було внесено зміни до Закону № 755-IV, встановлювалося, що «…процес включення до ЄДР відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Відповідно, усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв, а після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року Свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців вважаються недійсними».

Водночас пунктом 8 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI було визначено, що після закінчення передбаченого для включення відомостей до ЄДР строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до ЄДР. За результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, включаються до ЄДР з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними.

Таким чином, строк для включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких була проведена до 01 липня 2004 року, визначений пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI, закінчився 03 березня 2012 року. При цьому цей строк включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких проведена до 01 липня 2004 року, підлягав застосуванню виключно у випадках самостійного подання останніми реєстраційних карток державному реєстратору. Натомість відомості про фізичних осіб - підприємців, які самостійно не звернулись із відповідною заявою у строк, установлений пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI, підлягали включенню до ЄДР на підставі інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій. Державні реєстратори, вносячи відомості про цих фізичних осіб - підприємців до ЄДР, зобов`язані були зробити відмітку про недійсність їхнього свідоцтва про державну реєстрацію.

25 квітня 2014 року набрав чинності Закон України від 25 березня 2014 року № 1155-VII «Про внесення змін до деяких законів України щодо включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців до Єдиного державного реєстру» (далі - Закон № 1155-VII), і цим Законом пункт 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону № 755-IV було викладено в новій редакції, відповідно до якої усі діючі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, відомості про яких не включені до ЄДР, зобов`язані подати державному реєстратору відповідно до вимог статті 19 цього Закону реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР, а державний реєстратор після отримання від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки зобов`язаний включити відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців і видати їм виписку з ЄДР. Водночас, цим же Законом № 1155-VII вже було виключено пункти 2-4 і 7-9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2390-VI.

З пояснювальної записки до проекту Закону № 1155-VII вбачається, що Закон № 2390-VI має низку прогалин, що негативно впливає на права та законні інтереси суб`єктів господарювання. Зокрема, Законом № 2390-VIне встановлені кінцеві терміни передачі тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями державним реєстраторам юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців відомостей про суб`єктів господарювання, які не включені до ЄДР, а також включення державними реєстраторами таких відомостей до ЄДР. З огляду на зазначене робота тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій, а також процес включення може затягнутись на невизначений час. Водночас на законодавчому рівні не визначено механізм включення до ЄДР відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців за їх зверненнями (у разі якщо відомості про них ще не передані тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями державним реєстраторам або з будь-яких обставин не включені державними реєстраторами до реєстру за результатами виконання Закону № 2390-VI). Ураховуючи, що проведення будь-якої реєстраційної дії, передбаченої Законом № 755-IV, можливо лише щодо юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, відомості про яких містяться в ЄДР, суб`єкти господарювання до моменту їх включення не можуть: зареєструвати зміни до своїх установчих документів та змінити відомості про себе; припинити свою діяльність; отримати виписку, витяг, довідку з ЄДР.

Також у пояснювальній записці до проекту Закону № 1155-VII указано, що реалізація Закону № 2390-VIна практиці виявилась частково неможливою з огляду на таке: 1) за результатами звірення даних відомчих реєстрів (бази даних реєстрів, журнали реєстрації, обліку тощо) органів статистики, державної податкової служби та Пенсійного фонду України з даними ЄДР до тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій передано відомості про: 561 089 юридичних осіб, які не включені до ЄДР, в 74 886 з яких відсутні відомості про коди об`єктів адміністративно-територіального устрою України; 492 808 фізичних осіб - підприємців, які не включені до ЄДР, у 177 376 з яких відсутні відомості про коди об`єктів адміністративно-територіального устрою України. Зазначене унеможливлює ідентифікацію територіальної належності таких суб`єктів господарювання та включення до ЄДР за місцезнаходженням юридичної особи та за місцем проживання фізичної особи - підприємця відповідно до статті 5 Закону № 755-IV; 2) прийняття рішення тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями щодо вибору відомостей, які отримані від різних уповноважених органів та підлягають включенню до ЄДР, в разі якщо юридична особа/фізична особа - підприємець має однаковий код ЄДРПОУ/реєстраційний номер облікової картки платника податків, але при цьому відомості про її місцезнаходження/місце проживання та дату реєстрації не збігаються, у більшості випадків носить суб`єктивний характер та призводить до наповнення ЄДР недостовірною інформацією.

Таким чином, цілком зрозумілим є, що неподання ФОП реєстраційної картки до державного реєстратора за змістом вищенаведених по тексту нормативних приписів свідчить про відмову особи в заміні свідоцтва про державну реєстрацію на бланки нового зразка, внаслідок чого для ФОП виключалася можливість законного здійснення підприємницької діяльності, а відтак отримання доходу від такої діяльності.

На підставі правового аналізу вищенаведених норм Закону № 755-IV з відповідними змінами, внесеними Законами № 1155-VII і № 2390-VI, судова колегія дійшла висновку, що статус ФОП є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 01 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд. При цьому, запроваджені законами № 2390-VI та № 1155-VII зміни у процедуру адміністрування системи державної реєстрації фізичних осіб-підприємців - не спростовують висновків апеляційного суду щодо природи визначення статусу ФОП, оскільки фактичного лише визначають регулювання діяльності уповноважених органів у відношенні до фізичних осіб, які мають намір продовжувати здійснювати підприємницьку діяльність, розпочату ними до 01 липня 2004 року, що підтверджується виконанням ними обов`язку подати реєстраційну картку або ж констатації відмови особи від набуття статусу ФОП шляхом неподання реєстраційної картки, внаслідок чого вносилися відмітки до ЄДР про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.07.2020 року, в якій за результатом розгляду подібних (до даної справи) спірних правовідносин у зразковій справі № 260/81/19 (провадження № 11-118апп20), Великою Палатою було підкреслено, що існування нечіткого, суперечливого нормативного регулювання на час виникнення спірних правовідносин порушує принцип правової визначеності. А на підтвердження такого правового висновку, Велика Палата Верховного Суду послалася на рішення ЄСПЛ:

- від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України», в якому підкреслено особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах (пункт 70);

- та на рішення у справі «Серков проти України» (заява № 39766/05, пункт 43), в якому зазначається, що за практикою ЄСПЛ, яка сформувалась з питань імперативності правил про прийняття рішення на користь платників податків, у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків, оскільки принцип найбільш сприятливого тлумачення національного законодавства на користь платників податків так само може бути застосований до платників загальнообов`язкових внесків, у тому числі єдиного внеску.

Оскільки суд першої інстанції з урахуванням вище наведених норм не врахував, що у вказаний відповідачем період у позивача не було дійсного та діючого після 2004 року свідоцтва про державну реєстрацію як фізичної особи-підприємця, а його перебування після 2004 року на обліку як ФОП відбувалося не за його бажанням, а за власною ініціативою податкового органу, який до 2019 року не отримувавши від позивача будь-яких звітів про підприємницьку діяльність не вживав заходи контролю, та навіть не ставив позивача до відому про «збереження» за ним статусу ФОП і платника єдиного внеску - судова колегія не може визнати законним і обґрунтованим рішення суду першої інстанції, яке було ухвалено з порушенням норм матеріального права, не врахування правових позицій Верховного Суду та без повного і всебічного з`ясування обставин, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, судова колегія апеляційного суду зауважує на тому, що законодавцем безпосередньо саме на органи податкової служби покладено обов`язок по забезпеченню повного обліку платників податків, а також здійснення контролю за своєчасністю подання платниками бухгалтерських звітів і балансів, податкових декларацій, розрахунків та інших документів, пов`язаних з обчисленням податків, інших платежів до бюджетів, внесків до державних цільових фондів. Проте, відповідач наділений певним переліком законодавчо врегульованих повноважень не надав суду доказів виконання ним вимог податкового законодавства в частині належного забезпечення обліку платника податків ОСОБА_1 з дати його реєстрації приватним підприємцем у 2002 році.

Відповідно, до встановлених у цій справі обставин, які свідчать про невиконання судом першої інстанції обов`язку встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову ОСОБА_1 , що безпосередньо встановлено принципом адміністративного судочинства офіційного з`ясування всіх обставин справи, закріпленого нормами статті 2 та частини четвертої статті 9 КАСУ, колегія суддів враховуючи положення норм матеріального права та правові позиції Верховного Суду по даній категорії справ дійшла висновку про відсутність правових підстав вважати офіційного підтвердженим статус ОСОБА_1 як ФОП та як платника єдиного внеску, який він отримав шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом № 755-IV, що виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

Відтак, підстави для донарахування ОСОБА_1 єдиного внеску за 2017 - 2019 роки у сумі відсутні 18276,72 грн., а вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-2610-56 від 06.02.2019 є протиправною та підлягає скасуванню.

Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та про скасування рішення суду першої інстанції, з прийняттям у справі іншого рішення про задоволення вимог позивача у повному обсязі.

Згідно ч. 1, ч. 6 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду у розмірі 769,00 грн., та апеляційної скарги у розмірі 1 154,00 грн., в загальному розмірі 1 923 грн., що документально підтверджується квитанціями.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, неправильне тлумачення закону, призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції із прийняттям нової постанови.

Керуючись ст.ст. 242, 315, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2019 року у адміністративній справі № 280/4090/19 скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплати боргу (недоїмки) № Ф-2610-56 від 06.02.2019 про нарахування недоїмки у розмірі 18276,72 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області судові витрати у розмірі 1 923 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя В.В. Мельник

суддя Д.В. Чепурнов