Справа № 420/7893/21
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2021-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/7893/21
Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Димерлія О.О.

суддів Єщенка О.В. , Крусяна А.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АТІКА-ФРУКТ» на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 липня 2021 року у справі №420/7893/21 за позовом Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «АТІКА-ФРУКТ» про стягнення адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю та пені за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій

У С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року Одеське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі позивач) звернулось до суду з позовною заявою, у якій просило:

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АТІКА-ФРУКТ» на користь Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу з працевлаштування осіб з інвалідністю у 2020 році у розмірі 29 000 грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 150,80 грн.

Вимоги адміністративного позову мотивовано невжиттям з боку відповідача заходів щодо працевлаштування осіб з інвалідністю та несплатою адміністративно-господарських санкцій. Так, приймаючи інформацію зазначену у звіті форми № 10-ПІ за 2020 рік, позивачем з`ясовано, що ТОВ «АТІКА-ФРУКТ» (далі відповідач, Товариство) всупереч вимогам ч.2 ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» не виконано нормативу робочих місць для працевлаштування 1 особи з інвалідністю, у зв`язку з чим, до Товариства застосовано адміністративно-господарську санкцію за невиконання зазначеного нормативу та донараховано пеню за порушення строків сплати суми адміністративно-господарських санкцій.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 липня 2021 року у справі №420/7893/21 адміністративний позов Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів задоволено.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «АТІКА-ФРУКТ» на рахунок управління Державної казначейської служби України в Одеській області суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць призначених для працевлаштування інвалідів у 2020 році у розмірі 29 000 грн. та пеню за порушення установлених законодавством термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 150,80 грн.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості даного позову та наявності підстав для його задоволення.

Не погоджуючись з означеним рішенням суду першої інстанції, ТОВ «АТІКА-ФРУКТ» подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не повне з`ясування обставин, які мають значення для справи, просить апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що Товариство належним чином виконано обов`язок з працевлаштування осіб з інвалідністю у 2020 році. Скаржник звертає увагу суду, що повноцінно ТОВ «АТІКА-ФРУКТ» розпочало свою роботу з серпня 2020 року. До цього моменту на підприємстві працювала лише одна особа - директор ОСОБА_1 .

На переконання скаржника, обов`язок, передбачений статтею 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», виник у відповідача з 03.09.2020 року та був виконаний в повному обсязі, що підтверджується наказом №13-14 від 02.09.2020 року про прийняття на роботу ОСОБА_2 на посаду «Приймальник замовлень». ОСОБА_2 є особою з інвалідністю, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААВ №746676.

Скаржник уважає помилковою позицію суду першої інстанції про те, якщо інвалід попрацював на підприємстві менше 6 місяців, то роботодавець не виконав нормативу установленого статтею 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні». На переконання відповідача, адміністративно господарські санкції накладаються на підприємство лише тоді, коли робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю не зайняте такою особою.

Підсумовуючи вищенаведене, скаржник уважає, що ТОВ «АТІКА-ФРУКТ» не вчиняло жодних порушень та виконало усі вимоги чинного законодавства України, що підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи.

У відзиві на апеляційну скаргу Одеське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів спростовує доводи апеляційної скарги, вказуючи на законність ухваленого рішення та просить його залишити без змін.

В силу приписів пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом норм процесуального права при установленні фактичних обставин у справі та правильність застосування норм матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції установлено, що 19.02.2021 року ТОВ «АТІКА-ФРУКТ» подало звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік (форма № 10-ПОІ) (Наказ Міністерства соціальної політики № 591 від 27.08.2020 року), в якому:

- у рядку 01 «Середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу (осіб)» вказано 8;

- в рядку 02 «середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства установлена інвалідність (осіб)» вказано «1»;

- у рядку 03 «Кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні (осіб)» 1.(а.с.4)

У відповідності до Списку працюючих інвалідів штатних працівників, які мали інвалідність та були зайняті на підприємстві з`ясовано, що у 2020 році на підприємстві працювала одна особа з інвалідністю ОСОБА_2 (а.с.5)

За результатами опрацювання вищезазначеного звіту, у зв`язку з не виконанням ТОВ «АТІКА-ФРУКТ» нормативу робочих місць для працевлаштування 1 особи з інвалідністю, позивач нарахував 29 000 грн. адміністративно-господарських санкцій та 150,80 грн. пені за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій.(а.с.6)

З огляду на прострочення відповідачем терміну оплати адміністративно-господарських санкцій, Одеське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернувся про стягнення зазначених сум санкцій у судовому порядку.

Так, відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною 1 статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Частиною 2 вказаної статті зобов`язано підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, самостійно розраховувати кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, установленого частиною першою цієї статті та забезпечувати працевлаштування інвалідів.

За правилами, визначеними статтею 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Сплату адміністративно-господарських санкцій і пені підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, проводять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов`язкових платежів). Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, установленого частиною першою статті 19 цього Закону.

Положеннями частини 1 статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Приписами частини 2 статті 218 Господарського кодексу України визначено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Зі змісту частини 2 статті 218 Господарського кодексу України слідує, що вказана норма установлює підстави для звільнення від відповідальності, як за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання (за що установлено відповідальність у вигляді відшкодування збитків, штрафні санкції, або оперативно-господарські санкції), так і за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що установлено відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій).

Отже, суб`єкт господарювання звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.

У зв`язку з цим, суд повинен перевірити, чи вжив відповідач залежних від нього заходів для недопущення порушення правил здійснення господарської діяльності, яке полягає у необхідності забезпечення середньооблікової чисельності працюючих інвалідів відповідно до установленого нормативу.

Пунктом 4 частини 3 статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» роботодавці зобов`язані: своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії); заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення.

На виконання пункту 4 частини 3 статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» Міністерством соціальної політики України прийнято Наказ № 316 від 31 травня 2013 року, яким затверджено Порядок подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)».

В контексті положень Закону України «Про зайнятість населення» та Порядку подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» на роботодавців покладено обов`язок подавати до відповідного центру зайнятості звітність форми № 3-ПН лише за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через 3 робочі дні з дати відкриття вакансії.

Колегія суддів звертає увагу, що періодичності подачі звітності за формою № 3-ПН законодавством не установлено, а передбачено, що така звітність подається не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, тобто передбачено одноразове інформування про кожну вакансію. Тому, якщо роботодавець одноразово подав звітність форми № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» у строк не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, він виконав обов`язок своєчасно та в повному обсязі в установленому порядку подати інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

Це означає, що в такому випадку учасник господарських відносин вжив залежних від нього передбачених законодавством заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.05.2019 року у справі № 820/1889/17 та від 11.09.2020 року у справі № 440/2010/19.

Із системного аналізу вищезазначених законодавчих приписів слідує, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані:

- виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця;

- створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації;

- забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством;

- надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів;

- звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість і працевлаштування інвалідів у порядку, установленому Кабінетом Міністрів України;

- в разі не виконання такого нормативу - щороку сплачувати відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції.

Таким чином на підприємство покладається обов`язок самостійного працевлаштування інвалідів шляхом створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та інформування про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування інвалідів, в тому числі і центри зайнятості. У свою чергу, закон не покладає на підприємство обов`язок здійснювати самостійний пошук працівників - інвалідів.

Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 18.06.2018 року по справі №819/639/17.

При цьому, Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» також визначено, що працевлаштування інвалідів здійснюється або шляхом їх безпосереднього звернення до підприємства, або шляхом звернення до державної служби зайнятості, яка в свою чергу здійснює пошук підходящої роботи для працевлаштування такого інваліда.

З огляду на викладене, обов`язок по працевлаштуванню інвалідів відповідно до установленого Законом нормативу покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості. Механізм реалізації зазначеної програми працевлаштування передбачає здійснення певних заходів з боку підприємств.

Доказом, який свідчить про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальних робочих місць, та інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для інвалідів, є наказ по підприємству стосовно створення відповідного робочого місця, звіт форми №3-ПН, що подається у порядку, визначеному наказом Міністерства соціальної політики України № 316 від 31 травня 2013 року.

Разом з тим, як випливає з приписів частини третьої статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» до обов`язків органів державної служби зайнятості законодавцем віднесена організація працевлаштування інвалідів, бо саме з цією метою роботодавці зобов`язані надавати державній службі зайнятості відповідну інформацію.

Отже, передбачена частиною 1 статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» міра юридичної відповідальності у вигляді виникнення обов`язку здійснити грошовий платіж на користь Фонду соціального захисту інвалідів має наставати або:

1) в разі порушення роботодавцем вимог частини третьої статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», а саме: не виділення та не створення робочих місць, не надання державній службі зайнятості інформації, не звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів, так як саме ця бездіяльність має своїм фактичним наслідком позбавлення державної служби зайнятості можливості організувати працевлаштування інвалідів, або:

2) у разі порушення роботодавцем вимог частини третьої статті 17, частини першої статті 18, частин другої, третьої та п`ятої статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», яка полягає у безпідставній відмові у працевлаштуванні інваліда, який звернувся до роботодавця самостійно чи був направлений до нього державною службою зайнятості.

Судова колегія зазначає, що Фонд, центр зайнятості і роботодавець несуть субсидіарну відповідальність за працевлаштування інвалідів.

Обов`язок працевлаштування інвалідів, головним чином, лежить на центрі зайнятості, який повинен бути виконаний шляхом визначення кількості вакантних посад для інвалідів на підставі поданих звітів роботодавців, проводити пошук та направлення інвалідів до роботодавців, у яких наявні вакантні посади.

Фонд аналізує отримані звіти, проводить перевірки та застосовує санкції, а також інші заходи впливу передбачені законодавством до суб`єктів господарювання, які не виконують нормативів щодо створення робочих місць для інвалідів, крім того, зокрема, сприяє у працевлаштуванні осіб з інвалідністю.

До обов`язків роботодавця належить створення робочих місць для інвалідів, звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів та центром зайнятості щодо наявності вакантних робочих місць, працевлаштування інвалідів, які звертаються безпосередньо до роботодавця або направляються для працевлаштування центром зайнятості.

Пояснюючи обставини невиконання відповідачем нормативу працевлаштування, Фонд указує, що на підприємстві працювала особа з інвалідністю, але лише протягом 4 місяців 2020 року.

Керуючись листом Мінсоцполітики від 26.03.2017 року № 1/6-172 позивач заявляє, що норми щодо працевлаштування осіб з інвалідністю будуть уважатися виконаними, якщо інвалід працював на підприємстві 6 місяців звітного року.

Поряд з цим, Фонд звертає увагу на те, що ТОВ «АТІКА-ФРУКТ» у 2020 році не подавало звітність за формою 3-ПН - інформація про попит на робочу силу (вакансії), на яких може використовуватися праця осіб з інвалідністю, що підтверджується листом Одеського міського центру зайнятості за № 223/01-27 від 30.03.2021 року.

Під час розгляду даного спору судовою колегією з`ясовано, що підставою для звернення до суду із цим позовом стала інформація у звітності підприємства про не забезпечення працевлаштування інвалідів на 1 робочому місці за 2020 рік.

Водночас, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що з січня по вересень 2020 року на підприємстві (ТОВ «АТІКА-ФРУКТ») працювала 1 особа, з вересня 2020 року - 22 особи, з жовтня 2020 року 24 особи, з листопада 2020 року 25 осіб, з грудня 2020 року - 24 особи. Середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу ТОВ «АТІКА-ФРУКТ» у 2020 році становила 8 осіб.

Оскільки середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу ТОВ «АТІКА-ФРУКТ» з січня 2020 року по вересень 2020 року складала менше 8 осіб, в силу вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» у відповідача не виникло обов`язку для створення робочого місця для особи з інвалідністю. (а.с.25-28, 33-34)

Апеляційний суд зауважує, що обов`язок стосовно виконання нормативу робочих місць для працевлаштування однієї особи з інвалідністю у відповідності до приписів ч. 1 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» у підприємства виник з вересня 2020 року.

Так, наказом від 02.09.2020 року №13-14 з 03.09.2020 року на посаду «приймальник замовлень» у ТОВ «АТІКА-ФРУКТ» прийнято ОСОБА_2 , інваліда 2 групи, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 10 ААВ № 746676.(а.с.32,35-36)

З огляду на наведене, апеляційний суд указує, що виконання підприємством свого обов`язку щодо працевлаштування особи з інвалідністю на роботу з того моменту, з якого у підприємства виник цей обов`язок, виключає обставини для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій та нарахування пені.

При цьому, як свідчать обставини справи, у відповідача не виникло підстав для звернення до служби зайнятості із відповідними заявами про попит на спеціальну робочу силу, з огляду на самостійне працевлаштування особи з інвалідністю на роботу на підприємстві з моменту, з якого виникла така необхідність.

Також апеляційний суд відхиляє посилання позивача на лист Мінсоцполітики № 1/6-172 від 26.03.2017 року, у якому зазначено, що норми стосовно працевлаштування осіб з інвалідністю будуть уважатися виконаними, якщо інвалід працював на підприємстві 6 місяців звітного року, а дані табельного обліку використання робочого часу працівників відповідають цим шести місяцям звітного року з частиною другою пункту 3.2 Інструкції зі статистики кількості працівників, затвердженої наказом Держкомстату від 28.09.2015 року № 286, оскільки вказаний лист не є нормативно-правовим актом, який спрямований на установлення, зміну або скасування норм права.

Вказані обставини дають підстави для висновку про виконання відповідачем вимог щодо створення робочих місць відповідно до нормативів, установлених статтею 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», а тому застосування до нього адміністративно-господарських санкцій та стягнення пені є безпідставним.

З урахуванням установлених обставин у сукупності, колегія суддів апеляційного суду дійшла до висновку, що заявлені позовні вимоги Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів є такими, які не підлягають до задоволення.

Відтак, суд апеляційної інстанції уважає помилковим висновок окружного адміністративного суду щодо обґрунтованості позовних вимог Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів та наявність підстав для стягнення з ТОВ «АТІКА-ФРУКТ» адміністративно-господарських санкцій і пені за порушення термінів сплати таких санкцій.

Вирішуючи спір суд апеляційної інстанції ураховує висновки викладені Верховним Судом у постанові від 18.06.2020 року по справі №815/3117/18.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України).

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, а відтак, згідно до приписів ст. 315,317 КАС України, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Стаття 139 КАС України безпосередньо не регламентує порядок перерозподілу судових витрат відповідача Товариства , яким подано апеляційну скаргу.

Водночас, загальне правило розподілу судових витрат полягає в тому, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З урахуванням наведеного, сплачений скаржником судовий збір за подачу апеляційної скарги слід стягнути з позивача.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 15.08.2019 , справа № 666/754/16-а.

Судовою колегією з`ясовано, що за подачу апеляційної скарги ТОВ «АТІКА-ФРУКТ» сплачено судовий збір у розмірі 3405 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним доручення від 02.09.2021 року №417.

Таким чином, загальний розмір судових витрат, які підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, який виступав позивачем у справі складає 3405 грн.

Керуючись ст. 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АТІКА-ФРУКТ» задовольнити повністю.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 липня 2021 року у справі №420/7893/21 скасувати та прийняти нове судове рішення.

У задоволенні адміністративного позову Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «АТІКА-ФРУКТ» про стягнення адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю та пені за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій - відмовити повністю.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів () на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АТІКА-ФРУКТ() судовий збір у розмірі 3405 грн. (три тисячі чотириста п`ять гривень 00 копійок).

Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач Димерлій О.О.
Судді Єщенко О.В. Крусян А.В.