Справа № 500/7587/21
Суддя: Мірінович Уляна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2021-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/7587/21

28 грудня 2021 рокум. Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Мірінович У.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, у якій позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області № 69 від 16.09.2021 щодо відмови у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 період роботи в ВАТ «Тернопіль Заготплодоовоч», ДП «Плодоовочторг» з 01.10.1979 року по 04.01.2000 рік;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з 09 вересня 2021 року - дати виникнення права на отримання пенсії.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач, при досягненні 61-річного віку, звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області із заявою про призначення пенсії за віком. Рішенням Головного пенсійного фонду України Тернопільської області від 16.09.2021, позивачу відмовлено у призначенні пенсії за оскільки на підставі доданих документів до страхового стажу не зараховано період роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 за 1979-2000 рр. так як «прізвище затушоване», що не відповідає Інструкції про порядок ведення трудової книжки працівників № 58 від 29.07.1993, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 № 110 та період догляду за дитиною до 3-х років ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки «відсутні дані про отримання паспорта». Для зарахування вище згаданого періоду відповідач вказав, що позивачу необхідно підтвердити записи трудової книжки підтверджуючими довідками або завірити затушоване прізвище згідно Інструкції ведення трудових книжок, а для зарахування періоду догляду за дитиною до 3-х років - необхідно представити паспорт дитини або довідку про те, що позивач народила та виховувала до 3-х річного віку.

Позивач вважає таку відмову протиправною, позаяк вона у період з 1979-2000 рр. працювала у ВАТ «Тернопіль Заготплодоовоч» та його Дочірньому Підприємстві «Плодоовочторг», а записи про роботу позивача, її переведення здійснювалися із зазначенням дати і номеру документу, який слугував підставою внесень відповідного запису. Позивач зазначає, що вона змінювала прізвище, оскільки виходила заміж, однак її роботодавець вносив зміни у трудову книжку із помилками з огляду на що є затушуваня в трудовій книжці позивача НОМЕР_1 . Разом з тим позивач зазначає, що усі записи містяться у трудовій книжці позивача НОМЕР_2 , що відповідно й підтверджує наявність страхового стажу у вказаний період.

Позивач вказує, що підстави відмови в зарахуванні до страхового стажу періоду її роботи у ВАТ «Тернопіль Заготплодоовоч» та його Дочірньому Підприємстві «Плодоовочторг» з причин того, що її прізвище на титульному аркуші затушоване в той час коли воно повинно було б бути закреслене - не слугує підставою для відмови у зарахуванні періоду роботи до страхового стажу, з огляду на що звернулась із даним позовом в суд.

Щодо не зарахування періоду догляду за дитиною до 3-х років, то позивач зазначає, що нею додано на підтвердження вказаного періоду, копію паспорта сина - ОСОБА_2 , а тому вказує на наявність підстав для зарахування такого періоду до її страхового стажу.

Ухвалою суду від 05.11.2021 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у якій встановлено строк подання відповідачу відзиву на позовну заяву, в тому числі клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

22.11.2021, через відділ документального забезпечення суду надійшов відзив на позовну заяву зі змісту якого слідує, що відповідач повністю заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що загальний страховий стаж позивача на момент звернення із заявою про призначення пенсії за віком складає 08 років 10 місяців 10 днів, з огляду на що підстави для призначення пенсії позивачу за віком відсутні. Відповідач зазначає, що до страхового стажу позивача не було зараховано два періоди, а саме: період роботи позивача з 01.10.1979 по 04.01.2000 в ВАТ «Тернопіль Заготплодоовоч», ДП «Плодоовочторг» та час догляду працюючої особи за дитиною до досягнення нею 3-річного віку.

Відповідач вказує, що для зарахування таких періодів у нього відсутні підстави, оскільки всупереч передбачених вимог законодавства, на титульній сторінці трудової книжки НОМЕР_3 позивача (дата заповнення 16 липня 1980 року) заретушоване прізвище, а тому, на переконання відповідача, дана трудова книжка не може братися до уваги при обчисленні страхового стажу, а Свідоцтво про народження дитини, надане позивачем, не містить відмітки про отримання дитиною паспорта, в зв`язку з чим їй було рекомендовано надати копію паспорта (арк. справи 32-35).

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

Як слідує з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 (арк. справи 8-9).

09.09.2021, позивач звернулась із заявою до відповідача у якій просила призначити їй пенсію за віком (арк. справи 11).

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області прийнято рішення №69 від 16.09.2021, яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком з підстав недостатності страхового стажу для її призначення.

Так, відповідач, відмовляючи в призначенні пенсії за віком позивачу, зазначив, що її страховий стаж становить 08 років 10 місяців 10 днів при необхідному 26 років та не зарахував до страхового стажу період її роботи за 1979-2000 роки згідно трудової книжки НОМЕР_2 «оскільки прізвище затушоване», що не відповідає Інструкції про порядок ведення трудової книжки працівників № 58 від 29.07.1993, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 № 110 , а також період догляду за дитиною до 3-х років ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки «відсутні дані про отримання паспорта».

Позивач вважає, що не зарахування періоду роботи в ВАТ «Тернопіль Заготплодоовоч», ДП «Плодоовочторг» з 01.10.1979 року по 04.01.2000 рік до загального страхового стажу порушує його право на соціальний захист, а тому звернувся до суду із цим позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з того, що відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон №1788-XII) «Про пенсійне забезпечення» та Законом України від 09.07.2003 №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV).

Періоди, з яких складається страховий стаж визначені в статті 24 Закону №1058-IV, відповідно до якої страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина перша статті 24).

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина друга статті 24 Закону №1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону №1058-IV).

У законодавстві, що діяло до 01.01.2004, зокрема, у статті 56 Закону №1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Порядок підтвердження стажу регламентовано у статті 62 Закону №1788-XII, яка визначає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Пунктами 1, 2 Порядку №637 визначено: основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

Згідно з пунктами 17-18 Порядку №637 за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливість їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі. За відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку №637, а за відсутності документів про наявний стаж або відсутності архівних даних, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, пов`язаних з заявником спільною роботою.

Згідно записів трудової книжки позивача НОМЕР_2 , 01.10.1979, позивача прийнято на роботу у ВАТ «Тернопіль Заготплодоовоч», а 04.01.2000 звільнено з роботи за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України. Вказані записи засвідчені підписом уповноваженої особи підприємства та скріплені печаткою (арк. справи 14).

Разом з тим, на першим прізвищем у трудовій книжці є дівоче прізвище позивача « ОСОБА_3 » із вказаним прізвищем позивач було прийнято на роботу. В подальшому у зв`язку із одруженням позивач змінила прізвище із прізвища « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 » (арк. справи 17).

У 1999 році позивач змінила прізвище на прізвище « ОСОБА_5 » (арк. справи 18) на підставі чого відповідні зміни були внесені у трудову книжку та на її титульному аркуші зазначено: «Прізвище змінено на ОСОБА_1 на підставі паспорту НОМЕР_4 видано МВ УМВС України в Тернопільській області від 23.08.2000 року».

Підтвердження зміни прізвища позивача підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 6 (арк. справи 15-16).

Відповідно до пункту 1 Інструкції №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Відповідно до пункту 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Згідно з пунктом 2.6 Інструкції №58 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Відповідно до абзацу другого пункту 6.1 Інструкції №58 у разі невірного первинного заповнення трудової книжки або вкладиша до неї, а також псування їх бланків внаслідок недбалого зберігання, вартість зіпсованих бланків сплачується підприємством.

Отже, з системного аналізу вказаних вище норм слідує, що вимоги щодо завірення печаткою запису про звільнення прямо передбачена пунктом 2.4 Інструкції № 58. Разом з тим, позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, відсутність коду ЄДРПОУ на печатці, якою скріплено запис трудової книжки, не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача за спірний період.

У даному випадку записи трудової книжки ОСОБА_1 містять повні і точні відомості (без виправлень), які дають підстави зарахувати період роботи позивача в ВАТ «Тернопіль Заготплодоовоч», ДП «Плодоовочторг» з 01.10.1979 року по 04.01.2000 рік до трудового стажу.

Так, суду не надано доказів у підтвердження того, що дані трудової книжки позивача (в частині зазначених періодів роботи) містять неправдиві або недостовірні відомості чи були предметом судового розгляду.

Таким чином, суді дійшов переконання, що позивачу неправомірно не враховано до його трудового (страхового) стажу періоди роботи з 01.10.1979 року по 04.01.2000 рік у ВАТ «Тернопіль Заготплодоовоч», ДП «Плодоовочторг».

Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Відповідач не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі №754/14898/15-а.

Відповідно до частини четвертої статті 245 КАС України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Згідно статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли як офіційні особи.

Засіб правового захисту, що передбачений зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Суд зауважує, що статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення пункт 3 частини першої статті 245 КАС України, за змістом якого у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, тому суд задовольняє спосіб поновлення порушених прав позивача шляхом зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи у ВАТ «Тернопіль Заготплодоовоч», ДП «Плодоовочторг» з 01.10.1979 року по 04.01.2000 рік та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду в Тернопільській області призначити та виплатити пенсію за віком позивача з дати звернення за призначення пенсії, а саме: з 09.09.2021 (дата звернення).

Саме такий спосіб, на переконання суду, не суперечить законодавству і забезпечить ефективний захист порушеного права позивача.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 9, 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Також, суд враховує, що згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Водночас, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).

Таким чином, відмовляючи позивачу у призначенні пенсії, відповідач діяв необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) та без використання повноважень з метою, з якою ці повноваження надано.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, на користь позивача підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області сплачений судовий збір у розмірі 908 грн згідно квитанції від 04.11.2020 (арк. справи 1).

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про ввизнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, - задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області № 69 від 16.09.2021 щодо відмови у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду Українці в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , відповідно до статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", період роботи у ВАТ «Тернопіль Заготплодоовоч», ДП «Плодоовочторг» з 01.10.1979 року по 04.01.2000 рік.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 09.09.2021.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 судові витрати на суму 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 коп. сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 28 грудня 2021 року.

Реквізити учасників справи:

позивач: - ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 );

відповідач: - Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження: Майдан Волі, 3, м. Тернопіль, 46001, ).

Головуючий суддя Мірінович У.А.