Справа № 120/11265/21-а
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2021-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/11265/21-а

Головуючий у 1-й інстанції: Томчук А.В.

Суддя-доповідач: Залімський І. Г.

23 грудня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Залімського І. Г.

суддів: Мацького Є.М. Сушка О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 20 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про стягнення коштів.

В обґрунтування заявлених вимог, представник позивача зазначила, що підставою звернення позивача з позовом до суду слугувало несвоєчасне виконання пенсійним органом постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 07 квітня 2015 року у справі №232/1608/12, що залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2015 року.

Оскільки постанова Вінницького міського суду Вінницької області від 07 квітня 2015 року фактично виконана органом пенсійного фонду лише в січні 2021 року, тому з урахуванням приписів статті 625 Цивільного кодексу України на користь позивачки слід стягнути три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 409990,21 гривень та інфляційні збитки у розмірі 41484,62 гривень.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 20.09.2021 відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про стягнення коштів на підставі п. 2 ч. 1 ст. 170 КАС України, адже у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є така, що набрала законної сили, ухвала про відмову у відкритті провадження у справі, а саме ухвала Вінницького окружного адміністративного суду від 23.06.2021 у справі №120/6437/21-а про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про зобов`язання вчинити дії.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 20.09.2021 скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача в якому вказав на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також на безпідставність доводів апеляційної скарги.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23.12.2021 суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч.5 ст.170 КАС України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Згідно п.2 ч.1 ст.170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі.

Стверджуючи про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин положень п.2 ч.1 ст.170 КАС України, суд першої інстанції посилається на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 23.06.2021 у справі №120/6437/21-а, якою відмовлено у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі 409 990,21 грн та інфляційних збитків у розмірі 41 484,62 грн за період з 05.07.2021 по січень 2021 року, у зв`язку із тим, що такі вимоги належить розглядати у порядку цивільного судочинства.

Разом з цим, судом не враховано, що після звернення до Вінницького окружного адміністративного суду із позовною заявою у відкритті провадження за якою відмовлено ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 23.06.2021 у справі №120/6437/21-а, позивач звернулась з аналогічним позовом до Вінницького міського суду Вінницької області.

Однак, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18.08.2021 у справі №127/17008/21 закрито провадження у справі у зв`язку із тим, що даний спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а має вирішуватись у порядку адміністративного судочинства Вінницьким окружним адміністративним судом.

06.09.2021 позивач повторно звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду із позовною заявою у якій просила стягнути три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 409990,21 гривень та інфляційні збитки у розмірі 41484,62 гривень.

При цьому, у позовній заяві від 06.09.2021 позивач порівняно із підставами позову, вказаними у позовній заяві у відкритті провадження за якою відмовлено ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 23.06.2021 у справі №120/6437/21-а, додатково зазначила, що за висновками Великої Палати Верховного Суду, які висловлені у постановах від 09.02.2021 у справі №520/17342/18 та від 07.04.2020 у справі №910/4590/19, зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.

Також апеляційний суд враховує, що згідно ч.5 ст.21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Колегія суддів зауважує, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та вимоги про сплату інфляційних втрат та 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України не є тотожними. У даному позові позивач просить суд стягнути саме втрати від інфляції та 3% річних як відповідальність за порушення грошового зобов`язання, а не шкоду у розумінні норм ЦК України.

Тобто, даний спір належить розглядати у порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, апеляційний суд не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо ідентичності підстав позову, який розглядається у межах даної справи, та позову у відкритті провадження за яким відмовлено ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 23.06.2021 у справі №120/6437/21-а.

Крім того, при апеляційному розгляді даної справи колегія суддів враховує висновки Верховного Суду, які висловлені у постанові від 29.09.2021 у справі №441/343/16-ц, у якій вказано, що ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» (заяви № 7714/06 та №23654/08), в якому ЄСПЛ встановив порушення п. 1 ст. 6 Конвенції щодо відсутності в заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ указав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27-28, 38-40); рішення від 01 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» (заява № 34036/06), в якому ЄСПЛ визнав порушення п. 1 ст. 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13-14, 23, 25, 26); рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого ст. 13 Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125); рішення від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява № 55339/07), у якому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч п. 1 ст. 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18-24)).

Узагальнюючи викладене, Верховний Суд вважає, що суди першої та апеляційної інстанції порушили норми процесуального права, оскільки справу необхідно було розглядати по суті спору, не вирішуючи питання юрисдикційності спору, оскільки таке питання вже вирішено Верховним Судом. У світлі Конвенції, особа не може стати заручником зміни процесуального законодавства чи судової практики та протягом декількох років не отримувати доступ до правосуддя і можливість реалізувати належне право на судовий розгляд його справи. У зв`язку з викладеним, окружний адміністративний суд, перш за все, повинен був забезпечити позивачу право на судовий захист та справедливий судовий розгляд.

З урахуванням вказаної позиції Верховного Суду у контексті обставин даної справи апеляційний суд зазначає, що неузгодженість позицій Вінницького окружного адміністративного суду та Вінницького міського суду Вінницької області щодо юрисдикції даного спору не повинна перешкоджати доступу позивача до суду.

Згідно із ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Зважаючи на те, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, так як постановлена з порушення норм процесуального права, що призвело до безпідставної відмови у відкритті провадження, ухвалу суду першої інстанції належить скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до ч.6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

За приписами ч.2 ст.139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд, керуючись положеннями статті 139 КАС України, виходить з того, що позивач звільнена від сплати судового збору, інших витрат нею не понесено, у зв`язку із чим судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 20 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про стягнення коштів скасувати.

Справу направити до Вінницького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Залімський І. Г.

Судді Мацький Є.М. Сушко О.О.