Справа № 826/16901/18
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2021-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2021 року м. Київ № 826/16901/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Маруліної Л.О., вирішивши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Азаро Груп»
доМіністерства культури України
про визнання протиправним та скасування припису від 05.06.2018 року №23/10/74-18,
ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Азаро Груп» (далі також - позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства культури України (далі також - відповідач), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить визнати протиправним та скасувати припис Міністерства культури України від 05.06.2018 року №23/10/74-18.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що всупереч погодженої, зокрема Міністерством культури України дозвільної документації про початок будівництва, ТОВ «Азаро Груп» отримано від відповідача припис від 05.06.2018 року №23/10/74-18 про негайне припинення земляних робіт та будь-яких інших будівельних робіт за адресою по вул. М. Соловцова, 2б у Печерському районі міста Києва, які виконуються в межах історичного ареалу міста Києва, як таких, що ведуться з порушенням вимог частини третьої статті 32, статті 35 Закону України «Про охорону культурної спадщини» без відповідного дозволу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини (Міністерства культури України).

Водночас, позивач заперечує проти вказаного припису, оскільки дозвіл, про який зазначено у протиправному рішенні відповідача, отримується з метою проведення археологічних розвідок, розкопок території пам`ятки, охоронюваній археологічній території, в зонах охорони, історичних ареалах населених місць, а також на дослідження решток життєдіяльності людини, що містяться під земною поверхнею та водою.

Проте, ТОВ «Азаро Груп» не проводить і ніколи не проводило зазначену діяльність, для здійснення якої передбачено отримання такого дозволу, позаяк підстав для притягнення позивача до відповідальності з підстав його не отримання у Міністерства культури України немає.

Крім того, Об`єкт проектування не є об`єктом культурної спадщини згідно з висновками історико-містобудівного обґрунтування.

Враховуючи викладене, позивач просить суд позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.11.2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 12.12.2018 року.

Через канцелярію суду 06.12.2018 року відповідачем подано відзив на позовну заяву.

Відповідач проти задоволення позову заперечує з тих підстав, що Замовником робіт, які проводяться за адресою по вул. М. Соловцова, 2б у Печерському районі міста Києва, отримано дозвіл на виконання будівельних робіт Державною архітектурно-будівельною інспекцією України від 22.08.2016 року №96. Однак, наявність вказаного дозволу на виконання будівельних робіт не звільняє Замовника від обов`язку виконувати законодавство України про охорону культурної спадщини та не є безмовною обставиною, що дає право Забудовнику здійснювати будівництво, оскільки пункт 58 «Переліку документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності», який є додатком до Закону України «Про Перелік документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності» передбачено дозвіл на проведення робіт на пам`ятках національного значення, їхніх територіях та в зонах охорони, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених пунктів, виданий у відповідності до вимог Закону України «Про охорону культурної спадщини».

За твердженням відповідача у справі, земельна ділянка за адресою: вул. Миколи Соловцова, 2-б у Печерському районі міста Києва згідно з історико-містобудівним опорним планом міста Києва, який входить до складу «Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року», затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 року №370/1804, входить до меж історичного ареалу міста Києва.

Таким чином, в силу положень статті 35 Закону України «Про охорону культурної спадщини», для виконання робіт на вказаній земельній ділянці, позивачу необхідно було отримати дозвіл на проведення земляних робіт для потреб будівництва у встановленому законом порядку в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини.

Разом з тим, станом на день складання акта перевірки, звернень щодо погодження проектів будівництва, дозволів на проведення земляних робіт за вказаною адресою не надходило, відповідних погоджень чи дозволів не надавалося.

Отже, Міністерство культури України дійшло висновку що будівництво по вул. Максима Соловцова, 2-б у Печерському районі міста Києва ведеться з порушенням законодавства у сфері охорони культурної спадщини без отримання дозволу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері охорони культурної спадщини, на проведення земляних робіт, що суперечить Закону України «Про охорону культурної спадщини», та відповідно, стало підставою для видачі припису.

Крім того, відповідач просить суд звернути увагу, що не здійснював плановий захід державного контролю, а здійснив охоронюваний захід, пов`язаний з перевіркою стану збереження історичного ареалу та на предмет додержання вимог законодавства щодо охорони культурної спадщини в межах повноважень, передбачених Законом України «Про охорону культурної спадщини» та Положенням про Міністерство культури України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2015 року №495.

Щодо посилання позивача на порушення відповідачем вимог Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», Міністерством культури України зазначено, що оскаржуваний припис винесений відповідачем не в порядку здійснення контролю (нагляду) у сфері господарської діяльності позивача, а в межах виконання функцій щодо державного управління у сфері охорони культурної спадщини.

Враховуючи викладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову.

У підготовче засідання 12.12.2019 року прибули представники сторін.

У судовому засіданні представником позивача подано відповідь на відзив, в якому зауважено, що відповідно до отриманих позивачем висновків історико-містобудівного обґрунтування.

Судом на обговорення поставлено питання щодо дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду, оскільки припис Міністерства культури України №23/10/74-18, який оскаржується позивачем, винесено 05.06.2018 року.

Представником позивача зазначено, що під час оформлення позовної заяви у прохальній частині допущено технічну помилку, та замість припису Міністерства культури України від 05.06.2018 року №23/10/74-18, який має намір оскаржувати позивач, вказано припис Міністерства культури України від 22.06.2017 року №402/10/61-17.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відкладення підготовчого засідання до 31.01.2019 року та зобов`язано представника позивача надати заяву про уточнення позовних вимог.

Через канцелярію суду 20.12.2018 року позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог.

У підготовче засідання 31.01.2019 року прибув представник відповідача.

Судом повідомлено, що через канцелярію суду 30.01.2019 року представником позивача подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибуття єдиного представника ТОВ «Азаро Груп» у підготовче засідання 31.01.2019 року у зв`язку із участю останнього у інших судових процесах.

Заслухавши думку представника відповідача, який проти задоволення клопотання представника позивача не заперечував, судом клопотання задоволено та відкладено підготовче засідання до 25.02.2019 року.

Відповідно до Довідки секретаря судового засідання від 25.02.2019 року у зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному, справи, призначені до слухання на 25.02.2019 року, зокрема справу №826/16901/18, знято з розгляду.

Про призначення наступного судового засідання на 27.03.2019 року сторін повідомлено судом у порядку статті 124 Кодексу адміністративного судочинства України.

Через канцелярію суду 26.03.2019 року представником позивача подано заяву про зміну підстав позову шляхом їх доповнення тією обставиною, що Міністерство культури України погоджено проектну документацію на будівництво вказаного об`єкту, доказом чого є штамп Міністерства і підписом заступника Міністра на томі 1 проектної документації. На аркуші 28-0614-АР у складі тому 1, погодженого Міністерством культури України, чітко видно, що передбачається будівництво 8-ми поверхового житлового будинку з підземним паркінгом (розташований нижче абсолютної відмітки денної поверхні) та цокольного поверху, який не вважається поверхом.

Крім того, відповідачем не враховано, що цокольний поверх не враховувався в поверховість будинку, так як верх його перекриття знаходиться на відстані меншій за 2 метри від середньої планувальної позначки землі (згідно пункту В. 9, дод. В, ДБН В.2.2- 15-2005).

Зокрема, позивачем зауважено, що станом на день винесення оскаржуваного припису відсутня інформація про затвердження меж історичного ареалу міста Києва, і відповідно, про віднесення земельної ділянки за адресою : вул. Миколи Соловцова, 2-б у Печерському районі міста Києва до історичного ареалу тощо.

Враховуючи додаткові підстави позову, позивач просить суд позов задовольнити.

У судове засідання 27.03.2019 року прибули представники сторін.

Судом прийнято заяву позивача про уточнення позовних вимог.

З огляду на те, що представником відповідача заявлено клопотання про відкладення підготовчого засідання з метою ознайомлення останнього із заявою позивача про зміну підстав позову, судом відкладено підготовче засідання до 18.04.209 року.

Через канцелярію суду 08.04.2019 року представником позивача подано клопотання про долучення доказів.

Відповідно до Довідки секретаря судового засідання від 18.04.2019 року у зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному, справи, призначені до слухання на 18.04.2019 року, зокрема, справу №826/16901/18, знято з розгляду.

Про призначення наступного судового засідання на 03.06.2019 року сторін повідомлено судом у порядку статті 124 Кодексу адміністративного судочинства України.

У підготовче засідання 03.06.2019 року прибули представники сторін.

З огляду на необхідність витребування додаткових доказів, судом оголошено перерву у підготовчому засіданні до 04.07.2019 року.

Через канцелярію суду 13.06.2019 року представником позивача подано клопотання про долучення доказів.

У підготовче засідання 04.07.2019 року прибули представники сторін.

Судом поставлено на обговорення питання про закінчення підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду. Сторони проти закінчення підготовчого провадження не заперечували.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.07.2019 року закрито підготовче провадження. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 24.07.2019 року.

У судове засідання 24.07.2019 року прибули представники сторін.

На підставі заяви представників сторін, керуючись частиною третьою статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, судом ухвалено завершити розгляд справи у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

22.08.2016 року Департаментом ДАБІ у місті Києві зареєстровано Декларацію про початок виконання будівельних робіт №КВ96 на будівництво багатоквартирного житлового будинку по вул. Миколи Соловцова, 2-б в Печерському районі міста Києва (далі також - Об`єкт будівництва): Замовник Товариство з обмеженою відповідальністю «КПО ГАРАНТ»; ІІІ категорія складності.

Згідно із змістом Протоколу №34 Загальних Зборів Учасників ТОВ «КПО ГАРАНТ» () 06.03.2017 року перейменовано ТОВ «КПО ГАРАНТ» на ТОВ «АЗАРО ГРУП».

Листом Міністерства культури України від 13.05.2017 року №266/10/61-17 погоджено подані листом гр. ОСОБА_1 вх.від 16.03.2017 року 3370/0/06-17 матеріали щодо погодження історико-містобудівного обґрунтування об`єкта «Будівництво багатоквартирного житлового будинку» по вул. м. Соловцева, 2-б у Печерському районі міста Києва, для обов`язкового врахування в подальшому при розроблені відповідної проектної документації, зокрема, в частині обмеження максимальної висоти проектованої будівлі на рівні 8-ми наземних поверхів. При цьому, проінформовано, що історико-містобудівне обґрунтування є лише науковою концепцією можливості архітектурних ті містобудівних перетворень, яка не є підставою для безпосереднього проведення будівельних робіт.

Листом Слідчого управління Національної поліції України Головного управління Національної поліції у місті Києві (далі також - слідче управління) від 10.05.2018 року №9204/125//23/3-2018/3 повідомлено Міністерству культури України, що відділом розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого управління ГУ НП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000118 від 30.01.2018 року за фактом проведення незаконних земляних робіт на об`єктах архітектурно-культурної спадщини, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 298 Кримінального кодексу України.

Також повідомлено, що 15.05.2018 року о 15:00 год. слідчим управлінням заплановано проведення огляду земельної ділянки по вул. м. Соловцева, 2-б у Печерському районі міста Києва з метою фіксування факту проведення незаконних земляних та будівельних робіт, визначення їх об`єму та допущених порушень містобудівного законодавства, а також законодавства про охорону культурної та археологічної спадщини.

З метою проведення слідчих дій, слідче управління просить Міністерство культури України виділити для участі в останніх відповідального працівника Міністерства культури України та забезпечити його прибуття 15.05.2018 року о 15:00 год. за адресою: вул. м. Соловцева, 2-б у Печерському районі міста Києва.

На підставі вказаного листа слідчого управління 15.05.2018 року завідувачем сектору контролю та нагляду за дотриманням законодавства про охорону культурної спадщини Міністерства культури України Є.А. Богдан складено Акт обстеження містобудівної ситуації на території історичного ареалу міста Києва, згідно з яким, 15.05.2018 року проведено візуальне обстеження та фотофіксацію містобудівної ситуації по вул. Соловцова, 2-б у Печерському районі міста Києва, та встановлено ознаки порушень частини третьої статті 6-1, частини третьої статті 32, частини першої статті 35 та правопорушення, передбаченого статтею 44 Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Керуючи пунктом 18 частини другої статті 5 Закону України «Про охорону культурної спадщини», Положенням про Міністерство культури України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 року №495, результатами проведеного 15.05.2018 року візуального обстеження містобудівної ситуації по вул. М. Соловцова, 2-б у Печерському районі міста Києва, Міністерством культури України, за підписом заступника Міністра Т. Мазур, складено припис від 05.06.2018 року №23/10/74-18 з вимогами:

1) негайно припинити проведення земляних та будь-яких інших будівельних робіт на об`єкті «Будівництво багатоквартирного житлового будинку по вул. Миколи Соловцова, 2-б в Печерському районі м. Києва», які викопуються в межах історичного ареалу м. Києва (рішення Київської міської ради від 288.03.2002 року №370/1804 «Про затвердження Генерального плану м. Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року») як таких, що ведуться з порушенням вимог частини третьої статті 32, статті 35 Закону України «Про охорону культурної спадщини» без відповідного дозволу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини (Міністерства культури України);

2) вжити заходів із приведення діяльності у відповідність до вимог законодавства у сфері охорони культурної спадщини;

3) надати до Міністерства культури України пояснення по суті викладених в акті обстеження містобудівної ситуації на території історичного ареалу м. Києва від 15.05.2018 фактів;

4) про виконання вимог даного Припису письмово повідомити Міністерство культури України протягом трьох календарних днів із дня отримання цього Припису.

Вважаючи припис Міністерства культури України протиправним, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, додаткові пояснення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принцип законності вимагає, щоб органи державної влади мали повноваження на вчинення певних дій та в подальшому діяли виключно в межах тих повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України. Принцип верховенства права (стаття 8 Конституції України), у поєднанні з принципом законності вимагає, щоб такі дії органів державної влади були ще й правовими.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з цим, згідно з частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 54 Конституції України культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 року № 495 затверджено Положення про Міністерство культури України (в редакції, чинній на день виникнення спірних правовідносин) (далі також - Положення).

Згідно з пунктом 1 Положення Міністерство культури України (Мінкультури) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Мінкультури є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах культури та мистецтв, охорони культурної спадщини, вивезення, ввезення і повернення культурних цінностей, державної мовної політики, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері кінематографії, відновлення та збереження національної пам`яті.

Мінкультури є спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері міжнаціональних відносин, релігії та захисту прав національних меншин.

Згідно з підпунктом 57 пункту 4 Положення Мінкультури відповідно до покладених на нього завдань: видає розпорядження і приписи щодо охорони пам`яток національного значення, припинення робіт на таких пам`ятках, їх територіях та в зонах охорони, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць, якщо зазначені роботи виконуються за відсутності затверджених або погоджених з відповідними органами охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених законом, дозволів або з відхиленням від них.

Щодо доводів позивача про необхідність застосування до спірних правовідносин Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» та порушення норм останнього відповідачем, суд зазначає наступне.

Відповідно до преамбули Закону України від 05.04.2007 року № 877-V «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі також - Закон №877) цей Закон визначає правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю).

Статтею 1 цього ж Закону визначено, що державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону №877 його дія поширюється на відносини, пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

З огляду на викладене, норми Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» підлягають застосуванню до правовідносин, що виникають у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням суб`єктами господарської діяльності вимог законодавства у відповідній сфері; предметом регулювання цього закону є повноваження органів державного нагляду (контролю) та їх посадових осіб, межі та порядок реалізації цих повноважень.

Преамбулою Закону України від 08.06.2000 року №1805-III «Про охорону культурної спадщини» (в редакції, чинній на день виникнення спірних правовідносин) (далі також - Закон №1805) визначено, що даний Закон регулює правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь.

Згідно зі статтею 1 вказаного Закону охорона культурної спадщини - система правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об`єктів культурної спадщини; предмет охорони об`єкта культурної спадщини - характерна властивість об`єкта культурної спадщини, що становить його історико-культурну цінність, на підставі якої цей об`єкт визнається пам`яткою.

Враховуючи наведені положення законодавства, під час здійснення охорони культурної спадщини уповноважені органи державної влади повинні керуватися у своїй діяльності приписами спеціального закону, а саме Закону України «Про охорону культурної спадщини», зокрема, якщо предметом охоронних заходів є забезпечення збереження характерних властивостей об`єкта культурної спадщини.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною зокрема у постановах Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №826/12524/18, від 16.03.2020 у справі №826/6522/15, від 03.04.2020 року у справі №640/21505/18.

Приймаючи оскаржуваний припис, Міністерство культури України фактично не здійснювало заходів державного контролю, оскільки не здійснювало перевірку суб`єкта містобудівної діяльності, а лише вживало охоронних заходів шляхом проведення візуального огляду, позаяк до спірних правовідносин положення Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» застосуванню не підлягають.

Відповідно до пункту 5 після абзацу 1 статті 5 Закону №1805 до повноважень центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини, належить: встановлення режиму використання пам`яток національного значення, їхніх територій, зон охорони, охоронюваних археологічних територій, історичних ареалів населених місць.

Згідно з пунктами 1, 12, 16-18 після абзацу 11 статті 5 Закону №1805 до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, належить контроль за виконанням цього Закону, інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини; визначення меж територій пам`яток національного значення та затвердження їх зон охорони, охоронюваних археологічних територій, історичних ареалів населених місць; заборона будь-якої діяльності юридичних або фізичних осіб, яка створює загрозу об`єкту культурної спадщини або порушує законодавство у сфері охорони культурної спадщини; надання дозволів на проведення робіт на пам`ятках національного значення, їхніх територіях та в зонах охорони, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць; видання розпоряджень та приписів щодо охорони пам`яток національного значення, припинення робіт на цих пам`ятках, їхніх територіях та в зонах охорони, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць, якщо ці роботи здійснюються за відсутності затверджених або погоджених із відповідними органами охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених цим Законом, дозволів або з відхиленням від них.

Частиною сьомою статті 3 Закону №1805 встановлено, що рішення (розпорядження, дозволи, приписи, постанови) центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини, прийняті в межах його компетенції, є обов`язковими для виконання органами охорони культурної спадщини.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону №1805 проведення археологічних розвідок, розкопок, інших земляних робіт на території пам`ятки, охоронюваній археологічній території, в зонах охорони, в історичних ареалах населених місць, а також дослідження решток життєдіяльності людини, що містяться під земною поверхнею, під водою, здійснюються за дозволом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, що видається виконавцю робіт - фізичній особі, і за умови реєстрації цього дозволу у відповідному органі охорони культурної спадщини.

Статтею 1 Закону №1805 визначено, що історичний ареал населеного місця - частина населеного місця, що зберегла об`єкти культурної спадщини і пов`язані з ними розпланування та форму забудови, які походять з попередніх періодів розвитку, типові для певних культур або періодів розвитку.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів врегульовано Законом України від 17.02.2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції, чинній на день виникнення спірних правовідносин) (далі також - Закон №3038).

Згідно з положеннями частини третьої статті 17 Закону №3038 для населених пунктів, занесених до Списку історичних населених місць України, в межах визначених історичних ареалів у складі генерального плану населеного пункту визначаються режими регулювання забудови та розробляється історико-архітектурний опорний план, в якому зазначається інформація про об`єкти культурної спадщини.

Відповідно до частин другої, третьої статті 32 Закону №1805 з метою захисту традиційного характеру середовища населених місць вони заносяться до Списку історичних населених місць України.

Список історичних населених місць України за поданням центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини затверджується Кабінетом Міністрів України.

Межі та режими використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на територіях історичних ареалів населених місць визначаються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідною науково-проектною документацією, яка затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини або уповноваженими ним органами охорони культурної спадщини.

На охоронюваних археологічних територіях, у межах зон охорони пам`яток, історичних ареалів населених місць, занесених до Списку історичних населених місць України, забороняються містобудівні, архітектурні чи ландшафтні перетворення, будівельні, меліоративні, шляхові, земляні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.

Місто Київ внесено до Списку історичних населених місць України (міста і селища міського типу), який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 року № 878.

Зі змісту наведених правових норм вбачається, що в зонах охорони пам`яток, історичних ареалів населених місць, занесених до Списку історичних населених місць України, встановлено особливий режим регулювання забудови. Зокрема, у таких зонах забороняється проведення будівельних робіт без попереднього отримання дозволу в органах охорони культурної спадщини.

Щодо доводів відповідача, викладених у відзиві про те, що земельна ділянка за адресою: м. Київ, Печерський район, вул. Соловецва, 2-Б, на якій позивачем здійснюються будівельні роботи, належить до історичного ареалу міста Києва, тому позивач мав отримати дозвіл на проведення земельних робіт, погоджений Міністерство культури України, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 32 Закону №1805 передбачено, що з метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам`яток, їх комплексів (ансамблів), історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій навколо них мають встановлюватися зони охорони пам`яток: охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару.

Відповідно до частини другої статті 32 Закону №1805 (в редакції, чинній на момент затвердження Генерального плану м. Києва рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 №270/1804) межі та режими використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на територіях історичних ареалів населених місць визначаються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідною науково-проектною документацією, яка затверджується центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини або уповноваженими ним органами охорони культурної спадщини.

Частиною другою статті 32 Закону №1805 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) межі та режими використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на територіях історичних ареалів населених місць визначаються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідною науково-проектною документацією, яка затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини або уповноваженими ним органами охорони культурної спадщини.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону №1805 проведення археологічних розвідок, розкопок, інших земляних робіт на території пам`ятки, охоронюваній археологічній території, в зонах охорони, в історичних ареалах населених місць, а також дослідження решток життєдіяльності людини, що містяться під земною поверхнею, під водою, здійснюються за дозволом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, що видається виконавцю робіт - фізичній особі, і за умови реєстрації цього дозволу у відповідному органі охорони культурної спадщини.

Дозволи на проведення археологічних розвідок, розкопок надаються за умови дотримання виконавцем робіт вимог охорони культурної спадщини та наявності у нього необхідного кваліфікаційного документа, виданого кваліфікаційною радою. Порядок надання дозволів установлюється Кабінетом Міністрів України.

Кваліфікаційні документи видаються кваліфікаційною радою - колегіальним, незалежним органом, відповідальним за фаховий рівень виконавця робіт. Порядок формування та діяльності кваліфікаційної ради затверджується Кабінетом Міністрів України. До складу кваліфікаційної ради входять відповідні фахівці наукових установ, вищих навчальних закладів, громадських організацій.

Дозволи на проведення земляних (підводних) робіт на території місць бойових дій, місць загибелі бойових кораблів, морських та річкових суден, місць поховань померлих та померлих (загиблих) військовослужбовців (у тому числі іноземців), які загинули у війнах, внаслідок депортації та політичних репресій на території України, надаються згідно з програмами, погодженими з відповідним органом охорони культурної спадщини.

Пунктами 4, 5, 12 Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 № 318 (в редакції, чинній на момент затвердження Генерального плану м. Києва рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 №270/1804) (далі також - Порядок), встановлено, що відповідальними за визначення меж та режимів використання історичних ареалів є Мінкультури, Держбуд та уповноважені ними органи охорони культурної спадщини. Межі історичних ареалів визначаються спеціальною науково-проектною документацією під час розроблення історико-архітектурних опорних планів цих населених місць. Визначені науково-проектною документацією межі історичних ареалів погоджуються відповідним органом місцевого самоврядування, Мінкультури або уповноваженим ним органом охорони культурної спадщини та затверджуються Держбудом або уповноваженим ним органом охорони культурної спадщини.

Згідно з пунктами 4, 5, 12 Порядку, відповідальними за визначення меж і режимів використання історичних ареалів є Мінкультури та уповноважені ним органи охорони культурної спадщини. Межі історичних ареалів визначаються спеціальною науково-проектною документацією під час розроблення історико-архітектурних опорних планів цих населених місць. Визначені науково-проектною документацією межі історичних ареалів погоджуються відповідним органом місцевого самоврядування та затверджуються Мінкультури.

Суд зауважує, що у матеріалах справи відсутні докази затвердження науково-проектної документації щодо меж історичного ареалу м. Києва у відповідності до наведених вище вимог законодавства у сфері охорони культурної спадщини, зокрема центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, відтак суд відхиляє відповідні доводи відповідача, викладені у відзиві, оскільки відповідачем не доведено, що земельна ділянка за адресою: м. Київ, Печерський район, вул. Соловецва, 2-Б знаходиться у межах Центрального історичного ареалу.

Аналогічну позицію у подібних правовідносинах викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі №813/4993/15.

Про відсутність затверджених меж історичного ареалу міста Києва, за що частково відповідає безпосередньо Міністерство культури України, дійшов висновку також Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 27.02.2019 року у справі №826/5755/17.

На переконання суду, встановлені обставини є достатньою підставою для скасування припису, із змісту якого висновується, що останній прийнято з підстав проведення позивачем без наявності дозволу будівельних робіт, які виконуються в межах історичного ареалу міста Києва.

Суд не бере до уваги долучений до матеріалів справи позивачем Висновок Інституту археології Національної академії наук України про проведення наукової археологічної експертизи земельної ділянки від 07.06.2019 року №4-401-125/01 щодо не виявлення в ході експертизи земельної ділянки по вул. Соловцева, 2-Б в Печерському районі міста Києва археологічних об`єктів та/або історичного культурного шару, оскільки останній складено після виникнення спірних правовідносин, з огляду на що, такий висновок не входить до предмета доказування у справі.

Враховуючи викладене, відповідачем правомірності своїх дій під час прийняття оскаржуваного рішення не доведено, натомість доводи позивача знайшли своє підтвердження та обґрунтування.

Враховуючи викладене, відповідачем не доведено порушення позивачем положень частини третьої статті 32 та статті 35 Закону №1805, та не спростовано доводів позивача, з огляду на що, припис Міністерства культури України від 05.06.2018 року №23/10/74-18 підлягає скасуванню як протиправний.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року №3-рп/2003).

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v." від 27.09.2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом враховується, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Згідно з абзацом 1 частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи судом встановлено, що за подання позову позивачем сплачено судовий збір у сумі 1 762,00 грн. відповідно до платіжного доручення від 16.10.2018 року №660.

З огляду на задоволення позову, суд дійшов висновку про стягнення судового збору на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 6, 9, 12, 73-80, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «АЗАРО ГРУП» задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати припис Міністерства культури України від 05.06.2018 року №23/10/74-18.

3. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АЗАРО ГРУП» (, адреса: 02091, м. Київ, вул. Харківське шосе, буд. 144-А) сплачену суму судового збору у розмірі 1 762, 00 грн. (одна тисяча сімсот шістдесят дві грн. 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства культури України (, адреса: 01601, м. Київ, вул. Франка, 19).

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статті 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «АЗАРО ГРУП» (, адреса: 02091, м. Київ, вул. Харківське шосе, буд. 144-А);

Відповідач: Міністерство культури України (, адреса: 01601, м. Київ, вул. Франка, 19).

Повне рішення складено 24.12.2021 року.

Суддя Л.О. Маруліна