Справа № 640/9249/20
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2021-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2021 року м. Київ № 640/9249/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГолови ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Київській області Прилуцької Марини Олександрівни, Начальника Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Міненко Кирила Вікторовича, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)
про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення коштів,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Голови ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Київській області Прилуцької Марини Олександрівни, Головного територіального управління юстиції у Київській області, Начальника Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Міненко Кирила Вікторовича, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просить: визнати протиправним та скасувати наказ №24/4 від 31 березня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного управління юстиції в Київській області у зв`язку з ліквідацією державного органу та припинення державної служби, відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу"; поновити на посаді начальника Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного територіального управління юстиції в Київській області ОСОБА_1 з дня звільнення з посади, тобто з 31 березня 2020 року; зобов`язати Головне територіальне управління юстиції в Київській області перевести начальника Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення ОСОБА_1 на вакантну рівнозначну посаду Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відповідно до категорії "Б" державного службовця 5-го рангу ОСОБА_1 ; стягнути з Головного територіального управління юстиції у Київській області на користь ОСОБА_1 грошові кошти за час вимушеного прогулу; стягнути з Головного територіального управління юстиції у Київській області на користь ОСОБА_1 компенсацію у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, вихідної допомоги, компенсації невикористаної відпустки; стягнути з Головного територіального управління юстиції у Київській області та Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції солідарно на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1000000 (один мільйон) гривень; стягнути з Головного територіального управління юстиції у Київській області судові витрати на правничу правову допомогу у розмірі 85 000 (вісімдесят п`ять тисяч) гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що новостворене Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) є правонаступником ліквідованого Головного територіального управління юстиції у Київській області, що вказує на наявність підстав для переведення працівників ліквідованого Головного територіального управління юстиції у Київській області до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Крім того позивач вказує, що за змістом положень частини 3 статті 87 Закону України "Про державну службу" процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту1 частини 1 цієї статті визначається законодавством про працю, а отже відповідачі були зобов`язані запропонувати позивачу іншу роботу у новоствореному органі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 травня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 червня 2020 року залишено клопотання позивача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін без задоволення.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №640/9249/20 передано на розгляд судді Кузьменко А.І.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2021 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог у відзиві на позов представник Головного територіального управління юстиції у Київській області вказує, що при прийнятті оскаржуваного наказу відповідач діяв відповідно до норм Закону України «Про державну службу», оскільки позивача попереджена про наступне вивільнення у зв`язку із ліквідацією державного органу, при звільненні позивачу виплачено компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу. При цьому, представник Головного територіального управління юстиції у Київській області наголошує, що ліквідація державного органу як підстава припинення державної служби не містить будь-яких додаткових умов припинення державної служби та є самостійною підставою та достатньою для її припинення.

Представник Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у відзиві на позов також заперечував проти задоволення позовних вимог та вказав, що оскаржуваний наказ прийнято у зв`язку із ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Київській області, що є достатньою підставою для звільнення з державної служби.

У відповіді на відзив позивач наголошує, що Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) є правонаступником ліквідованого Головного територіального управління юстиції у Київській області.

В подальшому представником позивача надіслано до Окружного адміністративного суду міста Києва уточнений позов, відповідно до якого позивач просить: визнати протиправним та скасувати наказ №24/4 від 31 березня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного управління юстиції в Київській області у зв`язку з ліквідацією державного органу та припинення державної служби, відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу"; поновити на посаді начальника Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного територіального управління юстиції в Київській області ОСОБА_1 з дня звільнення з посади, тобто з 31 березня 2020 року; зобов`язати Головне територіальне управління юстиції в Київській області перевести начальника Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення ОСОБА_1 на вакантну рівнозначну посаду Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відповідно до категорії "Б" державного службовця 5-го рангу ОСОБА_1 ; стягнути з Головного територіального управління юстиції у Київській області на користь ОСОБА_1 грошові кошти за час вимушеного прогулу у розмірі 225 700 грн.; стягнути з Головного територіального управління юстиції у Київській області на користь ОСОБА_1 компенсацію у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, вихідної допомоги у розмірі 117 344,28 грн., компенсації невикористаної відпустки 27 750,0 грн.; стягнути з Головного територіального управління юстиції у Київській області та Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції солідарно на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1000000 (один мільйон) гривень; стягнути з Головного територіального управління юстиції у Київській області судові витрати на правничу правову допомогу у розмірі 85 000 (вісімдесят п`ять тисяч) гривень.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2021 року прийнято до розгляду заяву ОСОБА_1 про уточнення позову; продовжено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; виключено Головне управління юстиції в Київській області з числа відповідачів у даній справі. Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Станом на час виникнення спірних правовідносин ОСОБА_1 працювала на посаді начальника Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного управління юстиції в Київській області.

25 жовтня 2019 року позивач попереджена про наступне припинення державної служби на підставі пункту 1-1 частини 1статіт 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Київській області.

Наказом Голови ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Київській області від 31 березня 2020 року №24/4 звільнено ОСОБА_1 , начальника Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного управління юстиції в Київській області, з займаної посади у зв`язку з ліквідацією державного органу та припиненням державної служби, відповідно до пункту 1-1 частини 1статіт 87 Закону України «Про державну службу» з 31 березня 2020 року; наказано виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 26 грудня 2019 року по 31 березня 2020 року у кількості 08 календарних днів; та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Незгода позивача із вказаним наказом зумовила звернення до суду з даним позовом.

Частиною 6 статті 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначено Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII, який набрав чинності 01 травня 2016 року (далі - Закон України «Про державну службу»).

Підстави для припинення державної служби визначені статтею 83 Закону України «Про державну службу», згідно із пунктом 4 частини першої якої державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення.

За приписами пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема, є ліквідація державного органу.

За змістом частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Відповідно до частин першої та другої статті 41 Закону України «Про державну службу» державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетентності може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу:

1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби;

2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу. Переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.

Пунктом 1частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 Кодексу законів про працю України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частина 1 статті 42 Кодексу законів про працю України унормовує, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Згідно з положеннями статті 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Частина 1 статті 235 Кодексу законів про працю України визначає, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Однією з гарантій забезпечення прав громадян на працю є передбачений статтею 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботі і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пленум Верховного Суду України в пункті 19 постанови від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами) роз`яснив, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Виходячи із системного аналізу пункту 1 частин 1, 2 статті 40, частини 2 статті 49-2 Кодексу законів про працю України з метою забезпечення цієї гарантії на власника або уповноважений ним орган при звільненні працівника у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці покладається обов`язок при попередженні працівника про таке звільнення одночасно запропонувати йому наявні вакантні посади. Тобто, законодавець встановив принцип одночасності попередження про наступне вивільнення та пропонування наявних вакантних посад для забезпечення гарантії права громадян на сприяння у збереженні роботи.

За приписами частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, власник вважається таким, що належно виконав свій обов`язок щодо сприяння у збереженні роботи працівника, який підлягає звільненню у зв`язку із скороченням штату, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник який вивільнюється, працював.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 червня 2020 року в справі № 826/19187/16, від 31 березня 2020 року в справі № 826/6148/16, від 09 жовтня 2019 року в справі №821/595/16.

Така правова позиція викладена також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (П/9901/310/18).

При цьому, Верховний Суд звертає увагу, що такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

Відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 липня 2019 року в справі №807/3588/14, від 27 травня 2020 року в справі № 813/1715/16.

Також, суд звертає увагу, що Верховний Суд України в постанові від 28 жовтня 2014 року у справі № 21-484а14 визначив правову позицію, за якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Подібний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 10 травня 2019 року у справі № 826/11746/16, від 20 листопада 2019 року у справі № 200/1085/19-а і суд не знаходить підстав для відступу від нього.

Крім того, суд враховує правові висновки Верховного Суду України, висловлені в постановах від 4 березня 2014 року у справі №21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі №21-108а14. У цих постановах Верховний Суд України вказав, що ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Вказані гарантії від незаконного звільнення передбачаються при ліквідації самої установи (організації), в якій працювала особа, а ліквідація структурного підрозділу установи, з одночасним створенням іншого, який фактично виконує ті ж самі функції, тим паче зобов`язує роботодавця вжити всіх необхідних заходів щодо працевлаштування працівників ліквідованого підрозділу. Як зазначено вище, станом на час виникнення спірних правовідносин ОСОБА_1 працювала на посаді начальника Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного управління юстиції в Київській області.

25 жовтня 2019 року позивач попереджена про наступне припинення державної служби на підставі пункту 1-1 частини 1статіт 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Київській області.

Наказом Голови ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Київській області від 31 березня 2020 року №24/4 звільнено ОСОБА_1 , начальника Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного управління юстиції в Київській області, з займаної посади, у зв`язку з ліквідацією державного органу та припиненням державної служби, відповідно до пункту 1-1 частини 1статіт 87 Закону України «Про державну службу».

Постановою Кабінету міністрів України від 09 жовтня 2019 року №870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» ліквідовано Головне територіальне управління юстиції у Київській області та утворено Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ).

На виконання пункту 2 наказу Міністерства юстиції України від 16 жовтня 2019 року № 3173/5 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України» проведено державну реєстрацію Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (), яке є правонаступником усіх прав та обов`язків Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Головного територіального управління юстиції у Київській області, Головного територіального управління юстиції у Черкаській області відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 № 870. З урахуванням наведеного вище суд дійшов висновку, що в даному випадку відбулася не ліквідація, а реорганізація юридичної особи публічного права, у якій проходила державну службу позивач.

Відтак, у цьому випадку відповідач був зобов`язаний запропонувати позивачу роботу в новоствореній установі, але такий обов`язок не виконав, що також у сукупності з викладеним переконує суд у протиправності оспорюваного позивачем наказу про її звільнення.

Натомість, відповідачем не надано доказів неможливості переведення позивача на ту саму посаду, на якій вона працювала у новоствореному підрозділі. Таким чином, відповідач не виконав свого обов`язку щодо працевлаштування позивача при реальній можливості його здійснення. Доводи відповідача, що Головне територіальне управління юстиції у Київській області було ліквідовано, а не реорганізовано, і що роботодавець мав право, а не обов`язок запропонувати позивачу посаду в іншому органі, суд відхиляє з огляду на вищевикладене.

Твердження відповідачів про те, що до спірних правовідносин слід застосовувати норми спеціального Закону України «Про державну службу», а не Кодексу законів про працю України, і що статті 49-2 Кодексу законів про працю України в цьому випадку не застосовується, суд вважає необґрунтованими, оскільки, як зазначалося раніше, загальні норми трудового законодавства можуть та мають бути застосовані до правовідносин, які не врегульовані спеціальними нормами.

У цьому випадку, спеціальний Закон України «Про державну службу» не містить гарантій права на працю у разі ліквідації/реорганізації установи (органу) і скорочення відповідних посад державної служби, не передбачає механізму реалізації приписів статті 119 Кодексу законів про працю України і незастосування таких норм у контексті виниклих спірних правовідносин фактично призводить до порушення конституційного права на працю, регламентованого статті 43 Конституції України.

Відтак, оскільки при ознайомленні 25 жовтня 2019 року позивача з Попередженням про подальше звільнення, їй не було запропоновано жодної посади у Центральному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Київ), яке відповідно є правонаступником Головного територіального управління юстиції у Київській області, а позивач письмово не відмовлялась від будь-яких запропонованих посад, суд дійшов висновку, що оскаржений наказ №24/4 від 31 березня 2020 року є протиправним і підлягає скасуванню. Згідно з частиною 1статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Протиправність наказу №24/4 від 31 березня 2020 року прямо вказує на наявність підстав для поновлення позивача на посаді начальника Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного управління юстиції в Київській області.

За правилами частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Так, відповідно до абзацу 3 пункту 4 Порядку в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

При цьому, згідно з пунктом 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки Головного територіального управління юстиції у Київській області середньомісячна заробітна плата позивача складала 19375,45 грн, середньоденна 1139,73 грн.

Суд наголошує, що у березні 2020 року позивач перебувала на лікарняному, отже вказаний місць не входить у розрахунок для обрахунку середньої заробітної плати.

Період вимушеного прогулу становить з 01 квітня 2020 року по 24 грудня 2021 року, що складає 435 робочі дні, отже позивачу належить до виплати за період вимушеного прогулу (435*1139,73 грн) 495 782,55 грн.

З огляду на те, що оскаржуваним наказом звільнено з посади з 31 березня 2020 року, отже доводи позивача про отримання нею заробітної плати за квітень 2020 року є необґрунтованими.

З урахуванням наведеного, суд вважає необґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення з Головного територіального управління юстиції у Київській області на користь ОСОБА_1 компенсацію у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, вихідної допомоги у розмірі 117 344,28 грн., компенсації невикористаної відпустки 27 750,0 грн.

Щодо позову в частині зобов`язання Головне територіальне управління юстиції в Київській області перевести начальника Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення ОСОБА_1 на вакантну рівнозначну посаду Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відповідно до категорії "Б" державного службовця 5-го рангу, суд зазначає таке.

У разі зміни внутрішньої (організаційної) структури установи (ліквідації одного структурного підрозділу із створенням або без створення іншого структурного підрозділу, змін в найменуванні установи, підрозділу або посади тощо) незаконно звільнений працівник підлягає поновленню на тій посаді, яку він обіймав на момент звільнення, після чого роботодавець зобов`язаний вчинити дії щодо працевлаштування такого працівника з урахуванням змін, що відбулися.

Зазначений позивачем спосіб захисту порушеного права може викликати новий спір з приводу визначення «рівнозначної» посади та відповідного структурного підрозділу, де така посада передбачена.

Рішення суду має бути якомога повним, зрозумілим та чітким. Чіткість рішення передбачає, зокрема, чіткість вжитих у судовому рішенні термінів та їх співвідношення з поняттями, які вони позначають. Судове рішення не повинно містити положень, які б ускладнювали чи унеможливлювали його виконання.

З урахуванням наведеного, суд не вбачає підстав для задоволення позову у вказаній частині.

Щодо позову в частині стягнення з Головного територіального управління юстиції у Київській області та Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції солідарно на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1000000 (один мільйон) гривень, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, обґрунтовуючи наявність моральної шкоди позивач посилається на те, що вона є одинокою матір`ю та має тяжке захворювання, отже звільнення з посади спричинило не лише матеріальну скруту, а й значні страждання, пов`язані із втратою постійного місця роботи, що було єдиним джерелом доходу. Звільнення позивача оскаржуваним наказом спричинило загострення захворювання позивача.

Суд звертає увагу на відсутність причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідача та погіршенням стану здоров`я особи, яку було незаконно звільнено ( аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі № 817/762/16).

З огляду на викладене, позовна вимога про стягнення моральної шкоди у вказаному позивачем розмірі є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Щодо позову в частині стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 85 000 грн, суд зазначає таке.

Статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено види судових витрат. Так, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом пункту першого частини 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Згідно з пунктом четвертим частини 1статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт дев`ятий частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт шостий частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Матеріалами справи підтверджено, що між позивачем та адвокатським бюро «Оксани Соколовської» укладено договір про надання правової допомоги від 07 квітня 2020 року №07/04/20-02, в ході виконання якого сторонами складено акт приймання-передачі наданих послуг від 30 червня 2020 року, відповідно до яких позивачем отримано такі послуги: складання та подання позовної заяви 30 000 грн., підготовка та подання запитів 5000 грн., ознайомлення з матеріалами справи 10 000 грн, підготовка та подання відповіді на відзив 8 000 грн, підготовка та подання заяви про уточнення позовних вимог 10 000 грн., проведення розрахунку ціни позову та сум, що підлягають компенсації на користь клієнта 7 000 грн., загальна вартість послуг становить 85 000 грн.

Суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази сплати позивачем коштів на користь Адвокатського бюро «Оксани Соколовської».

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Так, відповідь на відзив фактично ґрунтується на доводах, викладених у позовній заяві, сплата за складання відповіді на відзив коштів в сумі 8 000 грн є, на думку суду, перебільшеним.

Також, оплата за ознайомлення з матеріалами справи коштів в сумі 10 000 грн є неспівмірною з зазначеною послугою.

На думку суду, послуги з підготовки та подання уточненого позову включають у себе розрахунок ціни позову та сум, що підлягають компенсації на користь клієнта (позивача).

З урахуванням наведеного та частковим задоволенням позовних вимог, суд вважає, що на користь позивача підлягають стягнення витрати на професійну правничу допомогу в сумі 40 000 грн.

При цьому суд наголошує, що кошти за професійну правничу допомогу підлягають компенсації саме позивачу.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частинами 1-2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивач надав належні та допустимі докази в обґрунтування заявлених нею позовних вимог щодо скасування оскаржуваного наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в той час як відповідачі, як суб`єкти владних повноважень, покладений на них обов`язок доказування, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконали, а тому, беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору, відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-243, 250, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Голови ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Київській області №24/4 від 31 березня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного управління юстиції в Київській області.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного територіального управління юстиції в Київській області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 495 782 (чотириста дев`яносто п`ять тисяч сімсот вісімдесят дві) грн 55 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Управління фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного територіального управління юстиції в Київській області звернути до негайного виконання.

Рішення в частині стягнення на користь ОСОБА_1 з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, що становить 19 375 (дев`ятнадцять тисяч триста сімдесят п`ять) грн 45 коп. звернути до негайного виконання.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (01001, місто Київ, провулок Музейний, будинок 2д, ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 40 000 (сорок тисяч) грн. 00 коп.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко