Справа № 640/27565/21
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2021-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2021 року м. Київ № 640/27565/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Бокатової Я.А., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Голосіївського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

про визнання протиправними та скасування постанов

представники позивача - Диких Д.В.;

сторін: відповідача - Дудар Н.С.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) (далі - позивач, ОСОБА_1 ) подано на розгляд Окружному адміністративному суду міста Києва позов до Голосіївського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (адреса: 03022, м. Київ, вул. Ломоносова, 22/15, ідентифікаційний код - 34999976, ел. пошта - ) (надалі - відповідач, Голосіївський відділ ДВС у м. Києві), у якому позивач просить суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гаража Євгенія Геннадійовича від 02 грудня 2020 року у виконавчому провадженні № 48209282 щодо стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 73 443,96 грн.;

- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гаража Євгенія Геннадійовича від 02 грудня 2020 року у виконавчому провадженні № 48209282 щодо стягнення з ОСОБА_1 мінімальних витрат виконавчого провадження в розмірі 195,30 грн.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначає, що діями Голосіївського відділу ДВС у м. Києві вчиняються протиправні виконавчі дії щодо стягнення з ОСОБА_1 неправомірно нарахованої заборгованості за неіснуючим рішенням, а відтак порушуються права та законні інтереси ОСОБА_1 .

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2021 (суддя Пащенко К.С.) відкрито провадження у адміністративній справі № 640/27565/21; постановлено розглядати справу за правилами, передбаченими ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України (скорочено - КАС України) у судове засідання на 28.10.2021; витребувано у відповідача належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження ВП № 48209282.

Судовими повістками від 25.10.2021 викликано представників сторін на 07.12.2021.

Призначеного дня у судовому засіданні представник позивача підтримав, за викладених у позові підстав, позовні вимоги у повному обсязі та просив задовольнити позовну заяву.

Обґрунтовуючи позов ОСОБА_1 вказує, що у липні 2021 року йому стало відомо про відкриті виконавчі провадження № 63806525 та № 63806433 про стягнення з нього мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 195,30 грн. і виконавчого збору у сумі 73 443,96 грн. відповідно.

З даних «Автоматизована система виконавчого провадження» позивачем було з`ясовано, що вказані виконавчі провадження були винесені в межах виконавчого провадження № 48209282 щодо виконання виконавчого напису № 4331 від 05.07.2013, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу.

Водночас позивач зауважує, що відповідач був учасником у справі № 752/18955/13-ц, в межах якої 05.08.2014 Голосіївським судом м. Києва прийнято рішення, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24.09.2014, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Окремо позивач акцентує на вчиненні відповідачем виконавчих дій щодо стягнення з ОСОБА_1 протиправно нарахованої заборгованості за неіснуючим рішенням.

Тому, ОСОБА_1 вважає, що відсутніми у Голосіївського відділу ДВС у м. Києві були підстави для стягнення виконавчого збору у сумі 73 443,96 грн. та мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 195,30 грн. за спірними постановами від 02.12.2012 у ВП № 48209282.

Представник відповідача проти позову заперечив, та просить суд у позові відмовити.

У відзиві на позов Голосіївський відділ ДВС у м. Києві відмітив, що 24.07.2015 винесена постанова про відкриття виконавчого провадження.

В подальшому до відділу надійшла заява представника стягувача про повернення виконавчого документа у відповідності до п. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

02.12.2020 державним виконавцем винесені постанови про стягнення з боржника виконавчого збору, стягнення з боржника витрат виконавчого провадження та повернення виконавчого документа стягувачу.

Таким чином, оскільки до відділу надійшла заява представника стягувача про повернення виконавчого документа стягувачу, що є підставою для завершення виконавчого провадження, а виконавчий збір та витрати виконавчого провадження стягнуті з боржника не були, державним виконавцем правомірно винесені оспорювані постанови.

Також через канцелярію до суду від Голосіївського відділу ДВС у м. Києві надійшли копії матеріалів ВП № 48209282.

Поряд із цим, у судовому засіданні представниками сторін зауважено про можливість здійснення розгляду справи у порядку письмового провадження.

Суд відзначає, що за ч. 3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Відтак, з урахуванням заявлених сторонами клопотань, суд вважає за можливе розглянути справу у порядку письмового провадження на підставі наявних у ній матеріалів згідно ч. 3 ст. 194 КАС України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд відмічає таке.

Наразі, в аспекті вчинення органами державної виконавчої служби примусового дій з виконання рішень, суд акцентує, що частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже для встановлення обставин протиправності оскаржуваних постанов, необхідним є перевірка судом таких рішень на відповідність критеріям, що встановлені в ч. 2 ст. 2 КАС України.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження» (в тексті - Закон), «Інструкцією з організації примусового виконання рішень», та іншими нормативно-правовими актами (по рішенню - Інструкція) (тут і по тексту відповідні нормативно-правові акти наведено в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

За ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Тобто можливим є стягнення державним виконавцем виконавчого збору у розмірі 10 відсотків від суми, що примусово стягується за виконавчим документом.

В той же час, у разі визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, по-перше, у разі повернення виконавчого провадження з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 37 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому Законом.

При цьому при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону без реального примусового стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Поряд з цим варто примітити, що Кабінет Міністрів України своєю постановою від 08 вересня 2016 року № 643 затвердив «Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця» (по тексту - Порядок), що визначає механізм виплати винагород державним виконавцям, а також розміри винагород державних виконавців і основної винагороди приватного виконавця.

Відповідно до пункту 2 Порядку, у разі фактичного виконання (повного або часткового) виконавчого документа майнового характеру державним виконавцям, визначеним у частині першій статті 7 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", виплачується винагорода у такому розмірі:

2 відсотки стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - державному виконавцю, на виконанні у якого перебував (перебуває) виконавчий документ;

0,5 відсотка стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - керівнику органу державної виконавчої служби та його заступникам, яким безпосередньо підпорядкований державний виконавець (крім випадків, передбачених абзацами сьомим - одинадцятим цього пункту).

У разі коли примусове виконання здійснювалося відділом примусового виконання рішень в районі міста Києва Управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві Департаменту державної виконавчої служби Мін`юсту (далі - відділ примусового виконання рішень в районі міста Києва), крім винагороди, передбаченої абзацом другим цього пункту, винагорода виплачується у таких розмірах:

0,3 відсотка стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - начальнику відділу примусового виконання рішень в районі міста Києва;

0,2 відсотка стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - розподіляється порівну між заступниками начальника відділу примусового виконання рішень в районі міста Києва;

0,1 відсотка стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - начальнику Управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві Департаменту державної виконавчої служби Мін`юсту;

0,05 відсотка стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, але не більше 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, - заступнику начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві Департаменту державної виконавчої служби Мін`юсту.

Пунктом 4 Порядку передбачено, що фактичним виконанням вважається виконання рішення за виконавчим документом майнового характеру в повному обсязі або частково та виконавчого документа немайнового характеру в повному обсязі в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", якщо за такими документами стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

Системний аналіз наведених вище норм Порядку свідчить, що у разі фактичного виконання виконавчого документа майнового характеру у повному обсязі або частково державному виконавцю виплачується винагорода у відсотковому співвідношенні від стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, якщо за таким виконавчим документом стягнуто виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення виконання рішення.

Аналогічна правова позиція в частині застосування п.п. 2, 4 Порядку та ст.ст. 27, 37, 40 Закону викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 (справа № 2540/3203/18, посилання у мережі інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/Review/88601610).

По-друге, беручи до уваги приписи ч. 7 ст. 27, п. 5 ч. 1 ст. 39 та ч. 3 ст. 40 Закону, в їх сукупності, неможливим є винесення державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору у випадку скасування рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Як свідчать матеріали справи 24.07.2015 головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві Бережною Ольгою Олександрівною відкрито виконавче провадження № 48209282 з виконання виконавчого напису № 4331 від 05.07.2013, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, про звернення стягнення на нерухоме майно - квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності гр. ОСОБА_1 на користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна" боргу у розмірі 734 439,57 грн.

Згідно мотивувальної частини постанови стягувачем є ТОВ "ОТП Факторинг Україна", а боржником - ОСОБА_1 .

18.08.2016 головним державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Шевченко Максимом Романовичем винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 73 443,95 грн.

02.12.2020 державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гаража Євгенієм Геннадійовичем прийнято постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у сумі 73 443,96 грн., в якій державним виконавцем зазначено, що відповідно до статті 27 Закону України "Про виконавче провадження", виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Також 02.12.2020 цим же державним виконавцем винесена постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 195,30 грн., за змістом якої відповідно до статті 42 Закону України "Про виконавче провадження" з боржника підлягають стягненню кошти (витрати виконавчого провадження), які пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішення.

Цього ж дня, відповідачем, з урахуванням ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 15.02.2019 по справі № 6/752/255/19 про заміну сторони провадження - стягувача, та за заявою стягувача про повернення виконавчого документа на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанови: про заміну сторони виконавчого провадження та про повернення виконавчого документу стягувачу.

В розрізі наведених обставин, приймаючи до уваги приписи Закону та Порядку, суд зауважує, що доказів стягнення Голосіївським відділом ДВС у м. Києві фактичних сум за виконавчим документом № 4331 від 05.07.2013 матеріали справи не містять.

Водночас з матеріалів справи видно про винесення відповідачем 02.12.2020 постанови про повернення виконавчого документу стягувачу, оскільки, як було встановлено Голосіївським відділом ДВС у м. Києві, до відділу надійшла заява стягувача про повернення останньому виконавчого документа без виконання.

З огляду на визначене, з урахуванням того, що доказів стягнення Голосіївським відділом ДВС у м. Києві фактичних сум за означеним вище виконавчим документом до суду не подано, що свідчить про відсутність реального стягнення суми боргу з боржника, а відповідно виключає наявність правових підстав для стягнення виконавчого збору за такою постановою, протиправною, за висновками суду, є оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору.

Додатково, в площині оцінки тверджень позивача про нарахування йому заборгованості за неіснуючим рішенням, суд примічає, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05.08.2014 у справі № 752/18955/13-ц (адреса посилання: https://reyestr.court.gov.ua/Review/40304619), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва по справі № 22-ц/796/12054/2014 від 24.09.2014 (адреса посилдання: https://reyestr.court.gov.ua/Review/40640464), позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Факторинг Україна», треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Відділ державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - задоволено; визнано виконавчий напис, вчинений 05.07.2013 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною та зареєстрований в реєстрі за № 4331 про звернення стягнення на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_3 та належить на праві власності ОСОБА_1 , таким, що не підлягає виконанню.

Тобто, спірні постанови прийняті у виконавчому провадженні, відкритому на підставі виконавчого напису, який не підлягає виконанню.

При цьому, обставини прийняття судового рішення про визнання виконавчого напису № 4331 від 05.07.2013 таким, що не підлягає виконанню були відомі Голосіївському відділу ДВС у м. Києві, як учаснику відповідних справ.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на відзначене в цілому, суд вважає, що так як оспорювані постанови прийняті не у відповідності до приписів п.п. 1, 3, 6, 8 ч. 2 ст. 2 КАС України, наявними є правові підстави для скасування таких.

У відповідності до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

За переконанням суду відповідачем не доведено правомірності прийнятих оскаржуваних постанов.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 24.01.2020 (справа № 420/2921/19).

Отже виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, проаналізувавши всі обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

В частині судових витрат у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки в даному випадку суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, судові витрати підлягають відшкодуванню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, як то Голосіївського відділу ДВС у м. Києві.

Окремо, з огляду на порушення позивачем питання про поновлення строку на звернення до суду, суд відзначає, що відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Судом також враховується те, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантується право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами ст. 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Своєрідним механізмом, який дозволяє розуміти, тлумачити та застосовувати Конвенцію є практика Європейського суду з прав людини, яку він викладає у своїх рішеннях.

Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Європейський суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення ст. 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

У справі Bellet v. France Європейський суд зазначив, що ст. 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

При цьому, як випливає з рішення Європейського суду з прав людини у справі Іліан проти Туреччини, правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Таким чином, як свідчить позиція Європейського суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як видно з матеріалів справи, на заяву позивача про закінчення виконавчих проваджень, у своєму листі № 83407 від 16.09.2021, отриманого ОСОБА_1 21.09.2021, Голосіївським відділом ДВС у м. Києві проінформовано про неможливість закінчення ВП № 48209282.

При цьому, згідно тверджень позивача, що, між іншим, не спростовано відповідачем, у липні 2021 року ОСОБА_2 з даних «Автоматизована система виконавчого провадження» стало відомо про відкриті виконавчі провадження № 63806525 та № 63806433 про стягнення з ОСОБА_1 мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 195,30 грн. і виконавчого збору у сумі 73 443,96 грн., та з`ясовано позивачем, що вони були винесені в рамках виконавчого провадження № 48209282 щодо виконання виконавчого напису № 4331 від 05.07.2013, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу.

Поряд з цим, доказів реального вручення позивачу спірних постанов матеріали справи не містять.

Відповідно, про порушення своїх інтересів у межах заявленого позову позивач дізнався після ознайомлення з даними про виконавчі провадження № 63806525 та № 63806433 з «Автоматизована система виконавчого провадження», та після надходження 21.09.2021 на його адресу листа № 83407 від 16.09.2021 Голосіївського відділу ДВС у м. Києві.

З огляду на вказане, проаналізувавши у сукупності наведені позивачем у заяві доводи та наявні у матеріалах справи докази, з метою забезпечення можливості останнього звернутись до суду для вирішення спору, беручи до уваги про факт обізнаності ОСОБА_3 про спірні постанови у липні 2021 року та 16.09.2021 (після отримання відповіді на звернення закінчення виконавчих проваджень), зважаючи на відсутність доказів реального вручення позивачу спірних постанов, суд вважає заяву про поновлення строку на звернення до суду обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, у зв`язку з чим пропущений позивачем строк звернення до суду підлягає поновленню.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 72-78, 122, 123, 241-246, 268-271, 287 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Заяву «Про поновлення строку на подання позовної заяви», викладену у прохальній частині позову б/н від 27.09.2021, представника ОСОБА_1 - Диких Д.В. (адвоката) - задовольнити.

2. Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду.

3. Позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

4. Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гаража Євгенія Геннадійовича від 02 грудня 2020 року у виконавчому провадженні № 48209282 щодо стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 73 443,96 грн.

5. Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Гаража Євгенія Геннадійовича від 02 грудня 2020 року у виконавчому провадженні № 48209282 щодо стягнення з ОСОБА_1 мінімальних витрат виконавчого провадження в розмірі 195,30 грн.

6. Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Голосіївського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (адреса: 03022, м. Київ, вул. Ломоносова, 22/15, ідентифікаційний код - 34999976) понесені ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень).

Судові рішення за наслідками розгляду судами першої інстанції справ, визначених статтею 287 КАС України, набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 6 ст. 287 КАС України, апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

Суддя К.С. Пащенко