Справа № 320/9514/21
Суддя: Шевченко А.В.
Дата ухвалення: 2021-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 грудня 2021 року Київ № 320/9514/21
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Шевченко А.В., за участю секретаря судового засідання Касаткіної Ю.О.,

представника позивача: Довбаша С.М.,

представників відповідача: Бохана О.Г., Мостової М.І.,

представника третьої особи: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Міністерство інфраструктури України, про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (далі відповідач), в якому позивач просив суд, з урахуванням уточненої позовної заяви в редакції від 01.10.2021 стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2 212 760, 90 грн.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про безпідставну затримку відповідачем розрахунку середнього заробітку за весь час при звільненні з посади заступника начальника відділу управління використання повітряного простору Украероцентру Украероруху.

Відповідно до ухвали від 09.09.2021 судом відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

04.10.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

05.10.2021 до суду надійшла уточнена позовна заява з доказами надсилання її іншим учасникам справи, відповідно до змісту прохальної частини якої позивач просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2 212 760, 90 грн.

02.11.2021 засобами електронної пошти, а також 08.11.2021 засобами поштового зв`язку від третьої особи надійшли пояснення на позовну заяву.

Суд ухвалою від 08.11.2021 продовжив строк проведення підготовчого провадження по справі на 30 календарних днів, у підготовчому засіданні оголошено перерву.

Згідно з ухвалою від 30.11.2021 судом закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити. Представники відповідача проти позову заперечували, просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення учасників справи, розглянувши подані документи та матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Наказом Міністра оборони України від 13.12.2010 № 1441 (по особовому складу) позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заступника начальника відділу управління використання повітряного простору Украероцентру Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, звільнено з військової служби у запас за станом здоров`я, відповідно до пункту «б» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 20.12.2010 № 693/о позивача звільнено з займаної посади 21.12.2010 та направлено для зарахування на військовий облік до Солом`янського районного у м. Києві військового комісаріату.

Із посиланням на довідку відповідача від 23.12.2010 № 10.1-1137 та договір від 05.07.2021 № 6-ВС/2021 позивач зазначив, що розмір його грошового забезпечення на момент звільнення становив 12 609, 00 грн., а відтак, згідно з вимогами законодавства, в день звільнення відповідач мав здійснити виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби у розмірі 50% від грошового забезпечення за кожен календарний рік вислуги, а саме у розмірі 214 353, 00 грн.

За твердженням позивача, при звільненні відповідач не здійснив з ним повний розрахунок та не виплатив одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби.

05.07.2021 між позивачем (отримувач), з однієї сторони, та відповідачем (підприємство), з іншої, при безумовному визнанні Підприємством за Отримувачем права на отримання ним від Підприємства одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (матеріальна допомога), укладено договір № 6-ВС/2021.

Згідно з пунктом 1 цього Договору Підприємство зобов`язувалось виплатити Отримувачу належну йому матеріальну допомогу у порядку, встановленому цим Договором.

Відповідно до пункту 2 Договору, розмір грошової допомоги визначено відповідно до законодавства України та становить 214 353, 00 грн.

Пунктом 3 Договору обумовлено порядок виплати грошової допомоги, за яким Підприємство виплачує Отримувачу грошову допомогу у такому порядку: рівними частинами у розмірі 35 725, 50 грн. протягом 6 (шести) місяців з дня укладання цього Договору. Перша частина із шести виплачується Підприємством Отримувачу протягом 10 банківських днів з дня укладання цього Договору. Решта п`ять частин по 35 725, 50 грн. протягом кожного наступного календарного місяці.

Як зазначено позивачем, перша сума заборгованості була сплачена відповідачем 12.07.2021.

Позивач вважаючи, що відповідачем порушені строки розрахунку при звільненні, звернувся із цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд зазначає таке.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, система їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах врегульовані Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини сьомої статті 9 Закону № 2011-XII, за військовослужбовцями, відрядженими до державних органів, підприємств, установ, організацій, зберігаються всі види забезпечення, передбачені статтями 9 і 91 цього Закону, гарантії та пільги, що надаються за рахунок коштів, призначених у Державному бюджеті України на утримання Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів, Державної спеціальної служби транспорту.

Згідно з абзацом 4 частини другої статті 15 Закону № 2011-XII, виплата військовослужбовцям зазначеної в цьому пункті одноразової грошової допомоги при звільненні їх з військової служби здійснюється Міністерством оборони України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.

Водночас, відповідно до абзацу 5 частини другої статті 15 Закону № 2011-XII, військовослужбовцям, звільненим зі служби безпосередньо з посад, займаних в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або сформованих ними органах, на підприємствах, в установах, організаціях і у вищих навчальних закладах із залишенням на військовій службі, виплата одноразової грошової допомоги з підстав, передбачених цим пунктом, здійснюється за рахунок коштів органів, у яких вони працювали.

Статтею 9 Закону України від 09.04.1992 № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон № 2262-XII) встановлено, що виплата зазначеної в частинах першій та другій цієї статті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах цивільного захисту, транспорту, виконання кримінальних покарань, пожежної і техногенної безпеки, єдину державну податкову політику, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання (частина четверта). Особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України, звільненим зі служби безпосередньо з посад, займаних в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або у сформованих ними органах, на підприємствах, в установах, організаціях і у вищих навчальних закладах із залишенням на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, виплата одноразової грошової допомоги з підстав, передбачених частинами першою та другою цієї статті, здійснюється за рахунок коштів органів, у яких вони працювали (частина п`ята).

Отже, зміст наведених положень Закону № 2011-XII та Закону № 2262-XII дає підстави стверджувати, що виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям за рахунок коштів органів, у яких вони працювали, здійснюється лише у разі їх звільнення зі служби безпосередньо з посад, займаних в цих органах, із залишенням на військовій службі.

Як убачається із матеріалів справи, відповідачем визнається право позивача на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, про що свідчить укладений між сторонами договір від 05.07.2021 № 6-ВС/2021.

Разом із тим, предметом спору в цій справі є стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність.

При цьому, положення статті 117 Кодексу законів про працю України покладають на роботодавця обов`язок виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки саме по день фактичного розрахунку.

З матеріалів справи слідує, що при звільненні з роботи та, зокрема, станом на час звернення позивача до суду з цим позовом, остаточний розрахунок з ним проведено не було.

В свою чергу, матеріали справи не містять доказів, що станом на час прийняття цього рішення відповідачем здійснено спірний розрахунок із позивачем у повному обсязі.

Верховний Суд у постанові від 09.06.2021 по справі № 569/11319/19 зазначив, що невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Згідно з прохальною частиною позовної заяви, позивач просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Водночас згідно з мотивувальною частиною позовної заяви, сума середнього заробітку, яка за доводами позивача підлягає стягненню на його користь за рахунок відповідача, обрахована позивачем згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Позивач стверджував, що оскільки він погодився на реструктуризацію з виплати одноразової вихідної допомоги при звільненні з військової служби, то день виплати відповідачем першої суми позивач вважає днем для розрахунку кінцевої дати, хоча останнім днем є день виплати всієї суми.

26.06.2019 Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій дійшла висновку, що встановлений статтею 117 Кодексу законів про працю України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Тому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатись судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин.

На думку Великої Палати Верховного Суду, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду дійшла такого висновку з огляду на те, що з одного боку працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. З іншого боку, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Суд констатує, що позовні вимоги у зазначеній редакції не є належним та ефективним захистом порушеного права позивача, оскільки позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме за затримку виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, та при цьому наводить проведений ним розрахунок відповідної суми по дату виплати відповідачем першої суми такої допомоги з 20.12.2010 по 12.07.2021.

За змістом частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Таким чином, зважаючи на те, що наразі відсутні докази на користь проведення відповідачем повного розрахунку з позивачем при звільненні, суд зазначає, що аналіз статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, які передбачають обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні, а також те, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, дають підстави для висновку, що в спірних правовідносинах зазначений строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні навіть ще не розпочався, оскільки відсутній факт остаточного розрахунку з позивачем.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в його постанові від 30.09.2020 по справі № 20/1407/19-а, яка в силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України врахована судом у спірних правовідносинах.

Крім того, за відсутності факту проведення відповідачем повного та остаточного розрахунку із позивачем ця обставина унеможливлює врахування судом періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, що є обов`язковою до врахування судом при визначенні розміру середнього заробітку позивача за час затримки відповідачем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України.

З урахуванням викладеного, підстави для задоволення позову відсутні.

Як установлено частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з вимогами частини третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до положень статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Натомість, позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а наведені ним доводи спростовані фактичними обставинами справи.

У підсумку, з урахування зазначеного у сукупності, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходив з того, що статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України не передбачено відшкодування позивачу витрат зі сплати судового збору у випадку відмови у позові.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 159, 162, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:
у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Шевченко А.В.

Дата виготовлення повного тексту рішення - 28 грудня 2021 р.