Справа № 140/8916/21
Суддя: Костюкевич Сергій Федорович
Дата ухвалення: 2021-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 року ЛуцькСправа № 140/8916/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Костюкевича С.Ф.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд з позовом до Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі відповідач) про визнання протиправною бездіяльності Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні з лав Збройних Сил України; зобов`язання нарахувати і виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 298 838,76 грн. на користь ОСОБА_1 ; визнання протиправною бездіяльності Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення у відповідності до судових рішень у справах №140/16034/20, №140/16036/20; зобов`язання нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію за втрату частини доходів, за весь час порушення строку виплати грошового забезпечення у відповідності до судових рішень у справах №140/16034/20, №140/16036/20.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 07.01.2015 перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Волинській області та отримує пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Зазначив, що всупереч п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 на день виключення зі списків особового складу, позивача не повністю забезпечено грошовим забезпеченням та без його згоди виключено зі списків особового складу, так зокрема: не нараховано та не виплачено індексації грошового забезпечення, не в повному обсязі нараховано та виплачено одноразову допомогу при звільненні, недобросовісно та протиправно відповідач зменшив пенсію, тощо, що встановлено судовими рішеннями.

Так, згідно рішення Волинського окружного адміністративного суду від 04.11.2020 у справі №140/12989/20, яке набрало законної сили, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 подати до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області довідку із зазначенням сум щомісячної додаткової грошової винагороди, отриманих позивачем протягом останніх 24 місяців підряд перед місяцем звільнення з військової служби

Згідно рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22.01.2021 у справі №140/16034/20 яке набрало законної сили 15.04.2021, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково: визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні, яка передбачена статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» без урахування індексації грошового забезпечення; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення, із урахуванням індексації грошового забезпечення та раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги при звільненні.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.04.2021 у справі №140/16034/20 дане рішення змінено: зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.05.2013 по 30.04.2014 року. В решті рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 01.2021 у справі № 140/16034/20 залишено без змін.

Згідно рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28.01.2021 у справі №140/16036/20, яке набрало законної сили 12.05.2021, зобов`язано Волинський обласний військовий комісаріат здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60% місячного грошового забезпечення, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 09.2010 №889 із врахуванням раніше виплаченої суми одноразової допомоги.

Згідно рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26.02.2021 у справі №140/17594/20, яке набрало законної сили, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 надати до Головного управління Пенсійного фонду України в Волинській області довідку із зазначенням у ній сум індексації грошового забезпечення, які отримані позивачем за останні 24 місяці підряд перед місяцем звільнення з військової служби.

Відповідно до довідки відповідача від 06.01.2015 №12 отриманої в ГУ ПФУ в Волинській області вбачається, що січень 2015 року не завершений (не календарний), отже за листопад 2014 нараховано та виплачено наступні суми: посадовий оклад 1 120,00 грн., оклад за військовим званням - 130,00 грн., надбавка за вислугу років - 500,00 грн., надбавка за виконання особливо важливих завдань - 875,00 грн., надбавка за таємність - 168,00 грн., премія 1 008,00 грн. Всього 3 801,00 грн. За грудень 2014 також в сумі 3 801,00 грн.

Вказує, що всього відповідач нарахував та виплатив за 2 місяці: 3 801,00 + 3 801,00 = 7 602,00 грн. Отже, розмір грошового забезпечення за два місяці перед звільненням становить 7 602,00 грн., листопад - 30 днів, грудень - 31 день = 61 день. Розмір середньоденного грошового забезпечення становив 124,62 грн. (7602,00/61).

На виконання судових рішень у справах №140/16034/20, №140/16036/20 відповідач був зобов`язаний нарахувати та виплатити мені грошове забезпечення, якого його було позбавлено протиправно.

Позивач зазначає, що 30.07.2021 відповідач нарахував та виплатив ОСОБА_1 кошти в сумі - 36 208,42 грн., тобто протиправно недоплачена сума заробітної плати (грошового забезпечення).

При цьому, 2015 - 359 днів, 2016 - 366 днів, 2017 - 365 днів, 2018 - 365 днів, 2019 365 днів, 2020 - 366 днів, 2021 - 212, Всього - 2398 днів. Розмір середнього заробітку згідно Порядку № 100 складає 2 398 * 124,62 = 298 838,76,

При цьому наголошує, що рішення суду від 22.01.2021 у справі №140/16034/20, яке набрало законної сили 15.04.2021, та рішення суду від 28.01.2021 у справі №140/16036/20, яке набрало законної сили 12.05.2021, відповідач розпочав виконувати лише 30.07.2021 року, чим порушив строки виплати грошового забезпечення.

З врахуванням наведеного просить позов задовольнити.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 30.08.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та встановлено учасникам справи строк для подання заяв по суті справи.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача позовних вимог не визнав, посилаючись на те, що норми трудового законодавства на відносини з питань проходження військової служби не поширюються на військовослужбовців. Зазначає, що предмет регулювання оплати трудових відносин і грошового забезпечення військовослужбовців не є тотожним за змістом та правовими наслідками. А тому вважає безпідставним застосування трудового законодавства у випадках, якщо спеціальне законодавство не регулює спірні правовідносини з питань проходження військової служби. За наведених підстав представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити повністю.

У відповіді на відзив позивач підтвердив свої доводи, зазначені у позовній заяві та просив у задоволити його позовні вимоги.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у військових частинах ЗСУ.

Відповідно до наказу начальника Генерального штабу Головкомандувача ЗСУ № 746 від 26.12.2014 підполковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас за станом здоров`я. .

Згідно рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22.01.2021 у справі №140/16034/20, яке набрало законної сили 15.04.2021, зобов`язано Волинський обласний військовий комісаріат здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення, із урахуванням індексації грошового забезпечення та раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги при звільненні.

Згідно постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.04.2021 у справі №140/16034/20 зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.05.2013 по 30.04.2014 року. В решті рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 01.2021 у справі № 140/16034/20 залишено без змін.

Згідно рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28.01.2021 у справі №140/16036/20, яке набрало законної сили 12.05.2021, зобов`язано Волинський обласний військовий комісаріат здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60% місячного грошового забезпечення, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 09.2010 №889 із врахуванням раніше виплаченої суми одноразової допомоги.

30.07.2021 на виконання вищеказаних рішень суду на картковий рахунок позивача надійшли кошти у сумі 36 208,42 грн. грошового забезпечення, що підтверджується квитанцією від 30.07.2021.

Позивач вважаючи, що відповідач несвоєчасно провів розрахунок при звільненні, звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначаються Законом України № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 (далі - Закон № 2011-ХІІ).

У статті першій Закону №2011-ХІІ встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Частиною першою статті 9 Закону №2011-ХІІ передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до приписів статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналізуючи вищезгадані норми матеріального права, Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 (справа № 21-1765а15) дійшов до висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати індексації грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення позивача зі служби.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд відповідно до приписів частини п`ятої статті 242 КАС України, враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16.

Аналізуючи вищевикладене, суд відхиляє доводи відповідача щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Як встановлено судом, позивача з 26.12.2014 виключено зі списків особового складу. Однак при звільненні з військової служби відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок та не виплатив усіх належних йому сум.

Зважаючи на приписи частини другої статті 116 КЗпП України, відповідач зобов`язаний був виплатити позивачу грошове забезпечення у повному обсязі у день виключення зі списків особового складу частини - 26.12.2014, проте остаточний розрахунок з позивачем було проведено лише 30.07.2021.

Оскільки відповідачем не проведено своєчасний та повний розрахунок з позивачем при звільненні з військової служби у встановлені строки, чим допущено протиправну бездіяльність, тому відповідно до статті 117 КЗпП України відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь період затримки такого розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 13.05.2020 справа № 810/451/17 зазначила, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Пленум Верховного Суду України у пункті 6 постанови від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Абзацом 2 пункту 3 розділу ІІІ Порядку №100 передбачено, що суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Підпунктом «б» пункту 4 розділу ІІІ Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Згідно з пунктом 5 розділу VI Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Як встановлено пунктом 8 розділу VI Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, оскільки остаточний розрахунок з позивачем у зв`язку із звільненням проведений 30.07.2021, а виключення останнього із списків особового складу відбулося 26.12.2014, то із відповідача належить стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 27.12.2014 (наступний день після звільнення) по 30.07.2021 за затримку терміном 2407 днів.

Відповідно до довідки про доходи позивача, грошове забезпечення позивача у жовтні 2014 становило 3 801,00 грн., у листопада 2014 становило 3 801,00 грн. (3 801,00 + 3 801,00 = 7 602,00 грн).

Відтак, середньоденна заробітна плата становить 124,62 грн (за останні 2 місяці 7 602,00 грн. /61 календарних днів за останні два повні місяці березень та квітень 2014).

Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку становить 299 960,34 грн. (124,62 х 2407 днів = 299 960,34 грн.).

Водночас, у порівнянні із виплаченою сумою відповідачем у розмірі 36 208,42 грн., суму 299 960,34 грн. не можна вважати співмірною.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у постанові 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у вказаній справі, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні даного питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії позивача та відповідача щодо її виплати.

Суд зазначає, що при визначеній сумі несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення - 36 208,42 грн. середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні становить 299 960,34 грн., що у рази перевищує суму невиплаченого грошового забезпечення, а тому суд вважає за можливе застосувати до даних правовідносин принцип співмірності та пропорційності між інтересами позивача і відповідача.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 30.10.2019 у справі №806/2473/18 враховував істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

При вирішенні цього спору, суд враховує застосований Верховним Судом у справі №806/2473/18 підхід та у даному випадку істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку становить: 36 208,42грн. (частка несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення) / 299 960,34 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) х 100 = 12,07 %. Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 12,07 %, становить: 124,62 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) х 12,09 % = 15,04 грн.; 15,04 грн. х 2407 днів (дні затримки розрахунку) = 36 201,28 грн.

Таким чином, враховуючи очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд дійшов висновку про те, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 36 189,18 грн.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм законодавства, суд дійшов висновку про задоволення позову шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення з позивачем своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.12.2014 по 29.07.2021 у сумі 36 189,18 грн.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Головного управління Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити компенсацію за втрату частини доходів, за весь час порушення строку виплати грошового забезпечення у відповідності до судових рішень у справах №140/16034/20, №140/16036/20, суд зазначає наступне.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (далі - Порядок № 159).

Згідно зі статтями 1, 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Отже, дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Основною умовою для виплати громадянину компенсації, що передбачена статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком № 159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі - пенсійним органом) добровільно чи на виконання судового рішення.

Згідно з пунктом 2 Порядку № 159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Аналіз наведених нормативних актів дає підстави вважати, що основною умовою для виплати громадянину, передбаченої статті 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком № 159, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу не відповідає ознакам платежу, що має разовий характер, оскільки зумовлена порушенням строків сплати відповідачем пенсії, що носило триваючий характер. У зв`язку з цим виплата компенсації проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 18.11.2014 у справі № 21-518а14, від 11.07.2017 у справі № 21-2003а16, Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 у справі № 522/5664/17, від 21.06.2018 у справі № 523/1124/17, від 03.07.2018 у справі № 521/940/17, від 05.10. 2018 у справі № 127/829/17, від 12.02.2019 у справі № 814/1428/18, від 08.08.2019 у справі № 638/19990/16-а.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону №2050-ІІІ, окремих положень Порядку №159 дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Згідно із статтею 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до статті 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

За приписами статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Таким чином, у разі невиконання судового рішення, позивач має право на виплату компенсації за час затримки виконання судового рішення.

Використане у статті 3 Закону № 2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1- 3 вказаного Закону № 2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду України від 11 липня 2017 року № 21-2003а16, Верховного Суду від 22 червня 2018 року у справі № 810/1092/17 та від 13 січня 2020 року у справі № 803/203/17.

Таким чином, враховуючи наявність факту невиплати позивачу сум грошового забезпечення, суд вважає, що позивач має право на компенсацію втрати частини грошового забезпечення у зв`язку з порушенням строків його виплати саме з 15.04.2021 року по 29.07.2021 року (справа №140/16034/20) та 12.05.2021року по 29.07.2021 року (справа №140/16036/20).

Згідно рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22.01.2021 у справі №140/16034/20, яке набрало законної сили 15.04.2021, зобов`язано Волинський обласний військовий комісаріат здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення, із урахуванням індексації грошового забезпечення та раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги при звільненні.

Згідно рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28.01.2021 у справі №140/16036/20, яке набрало законної сили 12.05.2021, зобов`язано Волинський обласний військовий комісаріат здійснити перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60% місячного грошового забезпечення, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 09.2010 №889 із врахуванням раніше виплаченої суми одноразової допомоги.

Згідно постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.04.2021 у справі №140/16034/20 зобов`язано Волинський обласний військовий комісаріат здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.05.2013 по 30.04.2014 року. В решті рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 01.2021 у справі № 140/16034/20 залишено без змін.

Подібна правова позиція уже була висловлена Верховним Судом у постанові від 04.04.2018 у справі № 822/1110/16, у постанові від 20.12.2019 у справі №822/1731/16, у постанові від 13.03.2020 у справі № 803/1565/17, постанові від 19.09.2019 у справі №522/2370/17, постанові від 15.10.2020 у справі №240/11439/19, постанові від 23.12.2020 у справі №640/7975/15-а.

Водночас, враховуючи, що за приписами ст. 3 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться), а відповідачем станом на момент розгляду справи виконані вищезазначені рішення суду, а саме: на виконання рішення суду від 22.01.2021 у справі №140/16034/20 виплачено 3 691,12 грн., на виконання рішення суду від 28.01.2021 у справі №140/16036/20 виплачено 33 068,70 грн., відтак, позовні вимоги про стягнення конкретного розміру такої компенсації підлягають задоволенню.

Тому, для захисту порушених прав позивача, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині повністю, а саме зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити згідно з Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсацію за втрату частини грошового забезпечення у зв`язку з порушенням строків виплати за період з 15.04.2021 року по 29.07.2021 року (справа №140/16034/20) та 12.05.2021року по 29.07.2021 року (справа №140/16036/20).

Відтак, суд вважає необхідним зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виконання рішень суду за час затримки виплати - по день фактичної виплати.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в розмірі 908,00 грн., сплачений згідно з квитанцією від 18.08.2021 №95.

Керуючись статтями 243, 245, 246, 255, 257, 262 КАС України, Кодексом законів про працю, Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність бездіяльності Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні з лав Збройних Сил України.

Визнати протиправною бездіяльність Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення у відповідності до судових рішень у справах №140/16034/20, №140/16036/20.

Стягнути з Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 грудня 2014 року по 29 липня 2021 року у сумі 36 189,18грн. (тридцять шість тисяч сто вісімдесят дев`ять грн. 18 коп.).

Зобов`язати Волинський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення у відповідності до судових рішень у справах №140/16034/20, №140/16036/20.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Волинського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім грн. 00 коп.).

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статями 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням вимог підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Апеляційна скарга може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Відповідач: Волинський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (43008; Волинська область, м. Луцьк, вул. Теремнівська, 85-а; ).

Головуючий-суддя С.Ф. Костюкевич