Справа № 140/2709/21
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2021-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

24 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 140/2709/21

адміністративне провадження № К/9901/44244/21

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Ковельської районної державної адміністрації Волинської області, Управління соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Ковельської районної державної адміністрації Волинської області (далі - Ковельська РДА), Управління соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації (далі - УСЗН Ковельської РДА), в якому просила: визнати протиправним і скасувати наказ начальника управління праці та соціального захисту населення Любомльської районної державної адміністрації Волинської області (далі - УПСЗН Любомльської РДА) від 08 лютого 2021 року №18-ос про звільнення її з посади начальника відділу персоніфікованого обліку УПСЗН Любомльської РДА Волинської області; поновити її на посаді начальника відділу персоніфікованого обліку пільг УПСЗН Любомльської РДА Волинської області; стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 лютого 2021 по момент винесення рішення суду без врахування обов`язкових до сплати платежів та 100000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2021 року, залишеним без змін, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2021 року, в позові відмовлено.

02 грудня 2021 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2021 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення ними норм процесуального права. Заявник просить переглянути і скасувати оскаржені судові рішення та задовольнити позов.

Предметом спору у цій справі є правомірність звільнення державного службовця з посади на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з реорганізацією райдержадміністрації та скороченням чисельності працівників.

За змістом пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Зі змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій вбачається, що позивач працювала на посаді, що у значенні Закону України "Про запобігання корупції" передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища.

З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно з частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Вирішуючи питання відкриття касаційного оскарження з вказаної підстави, Суд виходить з наступного.

За приписами пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України виключними підставами для відкриття касаційного провадження є, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Підставою перегляду оскаржуваних судових рішень заявник, зокрема, зазначив незастосування висновку Верховного Суду, сформованого у постановах, ухвалених у справах №№816/654/17, 812/1303/17, 440/1964/20, 140/6353/20, 821/3732/15-а, 819/95/16, 823/5361/15, 820/10744/15 та у постанові Верховного Суду України у справі №21-484а14 щодо застосування положення пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» та статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України)

Верховний Суд зазначає, що відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України можливе за умови зазначення у касаційній скарзі норми права щодо якої Верховним Судом висловлена правова позиція, подібність правовідносин та обґрунтування у чому саме полягає неправильне застосування судами цієї норми, з урахуванням обставин, установлених судами у цій справі.

Перевіряючи аргументи представника ОСОБА_1 щодо незастосування висновку Верховного Суду, сформованого у постановах №№816/654/17, 812/1303/17, 440/1964/20, 140/6353/20, 821/3732/15-а, 819/95/16, 823/5361/15, 820/10744/15, Судом установлено, що спірні правовідносини у зазначених справах не є подібними.

Так, із змісту оскаржуваних судових рішень у цій справі вбачається, що вирішуючи спір, суди виходили з того, що на момент прийняття оскаржуваного наказу питання звільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» були врегульовані саме цією статтею (з врахуванням змін внесених Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи від 4 січня 2020 року № 440-IX). Отже на момент видачі оскаржуваного наказу існував спеціальний порядок звільнення державних службовців. Водночас частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу» (з урахуванням змін внесених Законом №440-IX) визначено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення. Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу. Також судами установлено, що на момент звільнення ОСОБА_1 у зв`язку із проведенням адміністративної реформи було припинено структурний підрозділ юридичну особу УСЗН Любомльської РДА шляхом її приєднання до Любомльської РДА, яка, в свою чергу, також припинялася шляхом приєднання до Ковельської РДА, що є самостійною юридичною особою і не є правонаступником Любомльської РДА. Водночас суди установили, що гранична чисельність Любомльської РДА на момент винесення наказу про звільнення позивача була визначена в кількості - 0 (нуль) осіб і за приписами статті 87 Закону України «Про державну службу» яким встановлено порядок звільнення державних службовців, у тому числі ОСОБА_1 , керівник мав право, а не обов`язок пропонувати посаду в тому самому органі за наявності. Враховуючи те, що на момент звільнення позивача таких посад ні в УСЗН, ні в Любомльській РДА не було, відповідач не міг запропонувати вакантну посаду позивачу. Водночас інші вимоги, визначені Законом України «Про державну службу», зокрема і статтею 87, при звільненні позивача, відповідачами було дотримано, тому суди дійшли висновку про правомірність оскаржуваного наказу.

Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Проаналізувавши зміст судових рішень у справах №№ 816/654/17, 812/1303/17, 440/1964/20, 140/6353/20, 821/3732/15-а, 819/95/16, 823/5361/15, 820/10744/15, на які посилається ОСОБА_1 , як приклад правильного застосування пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» та статті 40 КЗпП України, Верховним Судом установлено наступне.

Так, у справах №№ 821/3732/15-а, 819/95/16, 823/5361/15 спірні правовідносини не є подібними до спірних, а зазначені заявником норми права у цих справах Верховним Судом не застосовувалися. Також не можна визнати подібними правовідносини у справах №№ 816/654/17, 812/1303/17, 820/10744/15, оскільки приписи пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» на момент їхнього виникнення по іншому врегульовували правовідносини у сфері звільнення державного службовця при скорочені штату або ліквідації органу.

Суд звертає увагу, що застосовність висновків Верховного Суду повинно здійснюватися через призму норми права, яка діє у часі та впливає на врегулювання спірних правовідносин, а відповідно і вирішення спору .

Висновки Верховного Суду у справах №№ 440/1964/20, 140/6353/20, на які послався заявник касаційної скарги стосується лише трансформації структурного підрозділу юридичної особи публічного права. Проте такі обставини судами попередніх інстанцій у оскаржуваних рішеннях не встановлювалися з огляду на те, що не лише відділ УСЗН Любомльської РДА припиняв діяльність, а і Любомльська РДА реорганізовувалася шляхом приєднання до іншої РДА.

З огляду на викладене, наведені у касаційні скарзі висновки Верховного Суду не є релевантними до застосування у спірних правовідносинах.

Суд також відхиляє посилання ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду України у справі №21-484а14, оскільки згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України підставою касаційного оскарження є застосування судом норми права без урахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду.

Інші аргументи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, переоцінки доказів та незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо дотримання відповідачем процедури звільнення державного службовця. Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а позивач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

Отже, у скарзі відсутні обґрунтовані мотиви, за яких суд може відкрити касаційне провадження на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Частиною першою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Проста констатація самого факту наявності або відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у справі з подібними правовідносинами не є достатньою підставою для відкриття касаційного провадження, оскільки норми КАС України вимагають визначення такої норми, щодо якої наявний або відсутній висновок Верховного Суду та викладення обґрунтувань неправильного застосування/ не застосування цієї норми права.

Тому, лише загальні посилання на застосування норми права без урахування висновку щодо її застосування, викладеного у постанові Верховного Суду за відсутності вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

За таких обставин, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Ковельської районної державної адміністрації Волинської області, Управління соціального захисту населення Ковельської районної державної адміністрації про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди повернути особі, яка її подала.

2. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С.А. Уханенко