Справа № 400/1899/21
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2021-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2021 р.м.ОдесаСправа № 400/1899/21
Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Миколаївської міської ради на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 липня 2021 року по справі за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Миколаївської міської ради з вимогами: визнати протиправною бездіяльність Миколаївської міської ради при розгляді заяви позивача від 17.08.2015 року; зобов`язати Миколаївську міську раду на черговому пленарному засіданні сесії розглянути по суті заяву ФОП ОСОБА_1 від 17.08.2015 року та прийняти рішення відповідно до ст. 123 ЗК України.

В обґрунтування позову позивач вказала про те, що звертаючись періодично з 2015 року до відповідача з неодноразовими заявами про погодження проекту технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі площею 80 кв.м. для обслуговування торгівельного павільйону за адресою АДРЕСА_1 , відповідачем відповідне рішення не прийнято. Позивач вважає таку бездіяльність міської ради протиправною, оскільки відповідачем порушено права та законні інтереси позивача на користування земельною ділянкою.

Відповідач у відзиві на позов зазначив, що з позовними вимогами не погоджується, вважає їх такими, що задоволенню не підлягають. У відзиві відповідач наголосив на тому , що позивачем порушено строк звернення до суду визначений ст.122 КАС України. Позовна заява ФОП ОСОБА_1 не містить жодних обґрунтувань поважності причин пропущеного строку звернення до суду, а також не містить жодного належного доказу пропуску такого строку.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 29.03.2021 року залишено позов ФОП ОСОБА_1 без руху та надано строк для усунення недоліків позову, а саме надання до суду:

- уточненої позовної заяви відповідно до вимог ст.160 КАС України з урахуванням визначеного в ухвалі суду;

- заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду, вказавши поважність причин пропуску такого строку;

- докази в обґрунтування пропущеного строку звернення до суду;

- уточнити першу позовну вимогу про визнання протиправною бездіяльність відповідача з урахуванням визначеного в ухвалі суду.

На виконання ухвали Миколаївського окружного адміністративного суду від 29.03.2021 року позивач 02.04.2021 року надала заяву про усунення недоліків разом із заявою про поновлення строку звернення до суду.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 липня 2021 року позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Миколаївської міської ради, що полягає у не розгляді заяви позивача від 17.08.2015 року. Зобов`язано Миколаївську міську раду на черговому пленарному засіданні сесії виконавчого комітету Миколаївської міської ради розглянути по суті заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 від 17.08.2015 року та прийняти рішення відповідно до норм чинного законодавства України. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Миколаївської міської ради (на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 ) судовий збір в розмірі 2270,00 грн., сплачений квитанцією від №ПН593 від 24.03.2021 року.

На вказане рішення суду Миколаївська міська рада подала апеляційну скаргу. Апелянт просить скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 липня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Згідно з вимогами ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 24.07.2014 року рішенням Миколаївської міської ради № 42/34 надано фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) орієнтовною площею 90 кв.м за рахунок земельної ділянки, відведеної рішенням міської ради від 11.07.2000р.№ 21/15, з метою передачі в оренду для обслуговування торговельного павільйону по АДРЕСА_1 .

08.04.2015 року на замовлення позивача ПП «Миколаївський міський земельно- кадастровий центр» виготовив технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), кадастровий номер :14:020:0015.

10.08.2015 року до Державного земельного кадастру позивачем внесено відомості про земельну ділянку, якій присвоєно кадастровий номер :14:020:0015, цільове призначення - для обслуговування торговельного павільйону, що підтверджується Витягом за № НВ-015 з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

17.08.2015 року позивач подала до управління земельних ресурсів, через Центр адміністративних послуг Миколаївської міської ради, заяву про погодження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 88.0 кв.м для обслуговування торговельного павільйону за адресою: АДРЕСА_1 з описом документів, а саме: копію паспорта позивача, ідентифікаційний код та технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі по АДРЕСА_1 .

Як зазначає позивач в позові, вона протягом періоду серпень 2015 - травень 2018 р.р. неодноразово зверталась до управління земельних ресурсів щодо погодження та затвердження вищезгаданої технічної документації, а також отримання рішення ММР про надання їй в оренду земельної ділянки по АДРЕСА_1 для обслуговування торгівельного павільйону.

Виходячи з позовної заяви, 03.04.2018 року позивач звернулась до управління земельних ресурсів щодо надання інформації про стан розгляду питання оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Відповідачем таке звернення у відзиві не заперечувалось.

14.05.2018 року листом за № 02-19/1288 управління земельних ресурсів повідомило позивача, що питання продовження оренди на 3 роки земельної ділянки за вищезгаданою адресою погоджено на засіданнях постійної комісії міської ради з питань містобудування, архітектури і будівництва, регулювання земельних відносин та екології від 28.08.2017 р., протокол № 56 та від 23.04.2018 р., протокол № 82, та включено в проект рішення ММР S- zr-614/35. Аркуш погодження вищезазначеного проекту рішення наданий на розгляд служб, визначених п.10 ст. 23 Регламенту Миколаївської міської ради VII скликання, затвердженого рішенням міської ради від 28.01.2016 року № 2/5 «Про затвердження Регламенту Миколаївської міської ради VII скликання» (із змінами) для подальшого розгляду на засіданні міської ради.

Як зазначила позивач, станом на час звернення до суду, рішення щодо надання в оренду позивачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 відповідачем так і не прийнято.

Позивач вважає таку бездіяльність протиправною, тому звернулась до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

На підставі пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Так, згідно з вимогами статті 5 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) одним із принципів земельного законодавства є забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави.

За змістом частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції відповідної ради належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, які розглядаються виключно на пленарному засіданні ради-сесії.

Статтею 80 ЗК України передбачено, що суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Згідно з вимогами статті 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Відносини, пов`язані з набуттям та припиненням права власності на об`єкти нерухомого майна, в тому числі і земельні ділянки, регулюються, зокрема, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України (далі - ГПК України) та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За правилами пункту 6 частини першої статті 20 ГПК України суди розглядають у порядку господарського судочинства справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Вирішуючи питання про віднесення спору до юрисдикції адміністративного суду, слід ураховувати не лише суб`єктний склад правовідносин, які склалися між сторонами, а й сутність (характер) таких правовідносин.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (вид діяльності 47.11 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами (основний)), тобто здійснює господарську діяльність у розумінні статті 3 Господарського кодексу України та є суб`єктом господарювання.

Крім того, згідно з розробленим проектом технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 88,0 кв.м, земельна ділянка надається саме для обслуговування торговельного павільйону.

З огляду на наведене, враховуючи суб`єктний склад сторін спірних правовідносин, цивільно-правову природу спору, що стосується приватних інтересів позивача, колегія суддів дійшла висновку про те, що ця справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Колегія суддів зазначає, що якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів особи, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту її цивільних прав та інтересів.

Отже, при визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Таким чином, на підставі наведеного, колегія суддів вважає, що спір у цій справі не має публічно-правового характеру та не відповідає нормативному визначенню адміністративної справи, а тому не підпадає під юрисдикцію адміністративних судів та має вирішуватися в порядку господарського судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до вимог частини 1 статті 239 КАС України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Наведені положення КАС України в контексті ухваленого рішення про закриття провадження у цій справі зумовлюють право позивача на подання до апеляційного суду заяви про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Відповідно до вимог ч.1 ст.319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених статтею 238 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19 КАС, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.238, 239, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Миколаївської міської ради - задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 липня 2021 року скасувати, провадження у справі №400/1899/21 за позовною заявою фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - закрити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий суддя Джабурія О.В.
Судді Вербицька Н. В. Кравченко К.В.