Справа № 300/1912/21
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2021-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2021 рокуЛьвівСправа № 300/1912/21 пров. № А/857/18882/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Большакової О.О., Курильця А.Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу Управління Держпраці в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року у справі № 300/1912/21 за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці в Івано-Франківській області про визнання протиправною та скасування постанови (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Чуприна О.В. в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області 31.08.2021 року), -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач, ФОП ОСОБА_1 ) звернулася в суд з адміністративним позовом до Управління Держпраці в Івано-Франківській області (далі також відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення №ІФ79/535/АВ/П/ТД-ФС від 08.04.2021.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач, який покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що позивача правомірно притягнуто до відповідальності за порушення законодавства про працю у вигляді штрафу у зв`язку з виявленням повторного на протязі двох років порушення. Те, що вчинення позивачем попереднього порушення законодавства про працю було спростовано в судовому порядку, не впливає на висновки контролюючого органу щодо наявності ознак повторності при вчиненні аналогічного порушення, виявленого на протязі двох років з моменту вчинення попереднього порушення.

Позивач скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Справа розглядається в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши та обговоривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що інспекторами праці Управління Держпраці в Івано-Франківській області в період з 05.02.2021 по 18.02.2021, на підставі окремого доручення Державної служби України з питань праці від 25.08.2020 № Д-330/1/3.1-20, направлення Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 05.02.2021 № 782 та наказу контролюючого орану від 05.02.2021 № 103-Д, проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 з питань додержання вимог законодавства про працю в частині оформлення трудових відносин з працівниками за фактичною адресою здійснення підприємницької діяльності: готель « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Результати відвідування посадовими особами відповідача 18.02.2021 оформлені шляхом складання акту № ІФ79/535/АВ.

Актом встановлено, поряд з іншим, порушення частини 3 статті 24 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) допуск до роботи двох осіб без офіційного працевлаштування.

На підставі акта інспекційного відвідування контролюючим органом у відношенні до ФОП ОСОБА_1 складено попередження про відповідальність за порушення законодавства про працю від 18.02.2021 № ІФ79/535/АВ/П/ПВ та винесено припис про усунення виявлених порушень від 18.02.2021 № ІФ79/535/АВ/П, із визначеним терміном виконання до 12.03.2021.

На виконання припису від 18.02.2021 № ІФ79/535/АВ/П, позивач листом від 11.03.2021 № 8 повідомила відповідача про усунення виявлених в ході інспекційного відвідування порушень законодавства про працю, долучивши: копії наказу від 02.03.2021 № 4 про прийняття на роботу ОСОБА_2 на посаду покоївки з 03.03.2021, копії наказу від 02.03.2021 № 5 про прийняття на роботу ОСОБА_3 на посаду покоївки з 03.03.2021, копії трудових договорів від 03.03.2021 №№ 4, 5, Повідомлення про прийняття вказаних працівників на роботу від 02.03.2021 та квитанцію № 2, яка засвідчує обставину отримання 02.03.2020 Головним управління ДПС у Закарпатській області пакету документів про прийняття працівників на роботу.

Постановою відповідача від 08.04.2021 року № ІФ79/535/АВ/П/ТД-ФС позивача за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, а саме частини 3 статті 24 КЗпП України, на підставі абзацу 3 частини 2 статті 265 КЗпП України притягнуто до відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 360000,00 гривень.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції покликається на те, що позивач є фізичною особою-підприємцем, яка використовує найману працю та є платником єдиного податку другої групи, а також те, що порушення вимог частини 3 статті 24 КЗпП України позивачем вчинене вперше. Тому при прийнятті оскаржуваної постанови у відповідача, в силу вимог абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України, не було підстав для застосування до ФОП ОСОБА_1 санкції у вигляді штрафу, оскільки така відповідальність настає лише у випадку повторного на протязі двох років порушення.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з частиною четвертої статті 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 № 413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» (далі Постанова № 413) визначено, що повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором одним із таких способів: засобами електронного зв`язку з використанням електронного цифрового підпису відповідальних осіб відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу та електронного підпису; на паперових носіях разом з копією в електронній формі; на паперових носіях, якщо трудові договори укладено не більше ніж із п`ятьма особами.

Інформація, що міститься у повідомленні про прийняття працівника на роботу, вноситься до реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

З аналізу зазначених норм КЗпП України та Постанови № 413 вбачається, що працівник може бути допущений до роботи за трудовим договором лише після подання до територіального органу Державної фіскальної служби повідомлення про прийняття працівника на роботу за таким трудовим договором.

Судом першої інстанції правильно встановлено що матеріалами справи підтверджено порушення позивачем вимог законодавства про працю у вигляді допуску до роботи працівників без оформлення трудового договору.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про доведеність факту порушення позивачем вимоги частини четвертої статті 24 КЗпП України (в тексті оскаржуваної позивачем постанови відповідача та в оскаржуваному в апеляційному порядку рішенні суду помилково зазначено частина третя статті 24 КЗпП України).

Відповідно до абзаців 1-3 частини другої статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі:

- фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження;

- вчинення порушення, передбаченого абзацом другим цієї частини, повторно протягом двох років з дня виявлення порушення - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення.

Апелянт посилається на те, що законодавець не пов`язує накладення штрафу, відповідно до абзацу третього частини другої статті 265 КЗпП України із результатами розгляду справи щодо оскарження фінансових санкцій у судових інстанціях, а з моментом виявлення порушення. При цьому апелянт зазначає, що вперше порушення ФОП ОСОБА_1 щодо фактичного допуску працівників до роботи без оформлення із ними трудового договору (контракту) допущено 18.12.2019 року, що підтверджується Актом інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю від 18.12.2019 року № ІФ2120/1679/АВ).

Апеляційний суд з приводу викладених доводів апелянта зазначає наступне.

З матеріалів справи встановлено, що інспекторами праці Управління Держпраці в Івано-Франківській області в грудні 2019 року проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог законодавства про працю в частині належного оформлення трудових відносин із працівниками.

За наслідками перевірки складено акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю від 18.12.2019№ ІФ2120/1679/АВ, яким зафіксовано порушення ФОП ОСОБА_1 вимоги частини 3 статті 24 КЗпП України у вигляді допуску до роботи без належного оформлення трудових відносин працівників.

На підставі вищезазначеного акту Управлінням складено припис про усунення виявлених порушень від 18.12.2019 № ІФ2120/1679/АВ/П та протокол про адміністративне правопорушення від 18.12.2019 № ІФ2120/1679/АВ/П/ПТ, який направлено до розгляду до Яремчанського міського суду Івано-Франківської області.

Постановою відповідача від 16.01.2020 року № ІФ2120/1679/АВ/П/ПТ-ФС на позивача накладено штраф у розмірі 375570,00 гривень на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України за порушення вимог частини 3 статті 24 КЗпП України.

Постановою Яремчанського міського суду від 04.03.2020 закрито провадження у справі № 354/28/20 про притягнення ФОП ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності на підставі пункту 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Постанова набрала законної сили 17.03.2020 (https://reestr.court.gov.ua/Review/87998314). Судом у даній справі встановлено, що факт допуску позивачем працівників до роботи без належного оформлення не був доведений.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.04.2020 у справі № 300/185/20 визнано протиправною та скасовано постанову Управління Держпраці в Івано-Франківській області про накладення штрафу від 16.01.2020 № ІФ2120/1679/АВ/П/ПТ-ФС. З мотивувальної частини рішення вбачається, що суд дійшов висновку про недоведеність порушення, за яке позивача було притягнуто до відповідальності.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 78 КАС України).

Оскільки судовими рішеннями спростований факт допуску позивачем у грудні 2019 року до роботи осіб без належного оформлення із ними трудових відносин, апеляційний суд погоджується про відсутність підстав для твердження про наявність вчинення ФОП ОСОБА_1 порушення вимог статті 24 КЗпП України.

Відтак, виявлене 05.02,2021 року відповідачем порушення позивачем статті 24 КЗпП України, а саме допуск до роботи двох осіб без належного оформлення трудових відносин, є таким, що вчинене позивачем вперше.

Із довідки Головного управління ДПС у Закарпатській області від 07.05.2021 № 6948/6/07-16-24-01-05 вбачається, що ФОП ОСОБА_1 станом на 05.02.2021 перебувала на спрощеній системі оподаткування (2 група, 20 відсотків).

Відтак, враховуючи те, що позивач є фізичною особою-підприємцем, яка використовує найману працю та є платником єдиного податку другої групи, а також те, що порушення статті 24 КЗпП України позивачем вчинене вперше, то при прийнятті оскаржуваної постанови у відповідача, в силу вимог абзаців 2 та 3 частини другої статті 265 КЗпП України, не було підстав для застосування до ФОП ОСОБА_1 санкції у вигляді штрафу.

Щодо доводів апелянта про те, що підстав для стягнення судового збору з відповідача немає, оскільки останні звільнений від сплати такого, а тому судовий збір повинен стягуватись з державного бюджету України, колегія суддів зазначає, що частина перша статті 139 КАС України чітко передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Крім того, колегія суддів зазначає, що зазначені відповідачем в апеляційній скарзі доводи ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та скасуванню не підлягає.

Згідно частини першої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Наведені висновки суду є вичерпні, а доводи апелянта - безпідставні.

Апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Держпраці в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року у справі № 300/1912/21- без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді О. О. Большакова
А. Р. Курилець