Справа № 500/5926/21
Суддя: Мартиць Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2021-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №500/5926/21

21 грудня 2021 рокум. Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Мартиць О.І. розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Теребовлянської міської ради Тернопільського району Тернопільської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Теребовлянської міської ради Тернопільського району Тернопільської області, в якому просить:

визнати протиправним та скасувати рішення сесії Теребовлянської міської ради від 28.04.2021 №1157 щодо відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 0,2 га, для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в с. Залав`є, на території Теребовлянської об`єднаної територіальної громади, Теребовлянського району Тернопільської області,

зобов`язати Теребовлянську міську раду Теребовлянського району Тернопільської області повторно розглянути заяву про надання безоплатно земельної ділянки сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 0,2 га, для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в с. Залав`є, на території Теребовлянської об`єднаної територіальної громади, Теребовлянського району Тернопільської області, ОСОБА_1 та прийняти відповідне рішення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач користується земельною ділянкою загальною площею 0,20 га, яка знаходиться в с. 3алав`є, Теребовлянського району Тернопільської області та надана на підставі рішення Плебанівської сільської ради від 13.03.1993 її свекру ОСОБА_2 в розмірі 0,10 га та 0,10 га її чоловікові ОСОБА_3 на підставі рішення Плебанівської ради від 24.11.1995. Позивач звернулась до Теребовлянської міської ради із заявою про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,20 га, за рахунок сільськогосподарських земель, яка знаходиться на території Теребовлянської об`єднаної територіальної громади, Теребовлянського району Тернопільської області у межах норм безоплатної приватизації.

Однак Теребовлянською міською радою 28.04.2021 прийнято рішення №1157, яким позивачу відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо вказаної земельної ділянки.

На думку позивача таке рішення суб`єкта владних повноважень є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки суперечить положенням частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 21.09.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до статей 162-164 КАС України встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.

10.11.2021 позивач подала до суду клопотання про розгляд справи №500/5926/21 в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 16.11.2021 визначено розгляд справи №500/5926/21 проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Призначено у справі за позовом ОСОБА_1 до Теребовлянської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії судове засідання на 02.12.2021.

В судовому засіданні 02.12.2021 розгляд справи відкладено до 21.12.2021, у зв`язку з неявкою до суду представника відповідача.

У судовому засіданні 21.12.2021 позивач та її представник позовні вимоги підтримали, з підстав, наведених у позовній заяві, та просили позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 21.12.2021 просила відмовити у задоволенні позовних вимог з посиланням на те, що спірне рішення є законним та скасуванню не підлягає.

Заслухавши в судовому засіданні пояснення учасників справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, суд виходить з наступних підстав і мотивів.

ОСОБА_1 звернулася до Теребовлянської міської ради із заявою, в якій просила надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 0,20 га для ведення індивідуального садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення.

Відповідачем Теребовлянською міською радою Тернопільського району Тернопільської області на п`ятій сесії восьмого скликання прийнято рішення від 28.04.2021 №1157 "Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в с. Залав`є у власність ОСОБА_1 ".

Згідно зазначеного рішення, розглянувши заяву ОСОБА_1 керуючись статтями 12, 116, 118, 121 Земельного Кодексу України, статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", статтею 25 Закону України "Про землеустрій", статтею 21 Закону України "Про державний земельний кадастр", Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", враховуючи рекомендації постійної комісії міської ради з питань містобудування, земельних відносин та екології, відповідно до яких запропоноване бажане місце розташування земельної ділянки належить до земель, які не можуть передаватися у приватну власність (землі загального користування - пасовище), за результатами голосування - рішення не прийнято (при голосуванні рішення не набрало необхідної кількості голосів), Теребовлянська міська рада вирішила: відмовити ОСОБА_1 жительці с. Залав`є Тернопільського району у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,20 га для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту с. Залав`є Тернопільського району за рахунок земель сільськогосподарського призначення, угіддя-рілля в зв`язку із тим що зазначене на планово-картографічному матеріалі бажане місце розташування земельної ділянки не відповідає вимогам законів, прийнятих до них нормативно-правових актів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (земельна ділянка може перебувати в користуванні (власності) інших осіб, а саме - ОСОБА_4 ).

Не погоджуючись з рішенням про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, позивач звернулася з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість рішення відповідача на відповідність вимогам частини другої статті 2 КАС України, суд виходить з наступного.

Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Законом, який регулює земельні правовідносини, є Земельний кодекс України від 25.10.2001 №2768-III, а також прийняті відповідно до Конституції України та цього Кодексу нормативно-правові акти.

Відповідно до пункту "б" частини першої статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Відповідно до частин першої - третьої статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульовано статтею 118 Земельного кодексу України.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Земельного кодексу України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно з частинами шостою та сьомою статті 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Тобто, відповідно до частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України підставою для відмови у надання дозволу на розроблення проекту землеустрою може бути лише невідповідність місце розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі №813/481/17, від 18 жовтня 2018 року у справі №527/43/17, від 25 лютого 2019 року у справі №347/964/17 та від 22 квітня 2019 року у справі №263/16221/17.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність.

При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою, що свідчить про відсутність у відповідача підстав для встановлення будь-яких обмежень у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою іншій особі при дотриманні нею вимог вказаних статей Земельного кодексу України.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на вказану норму Конституції України суд зазначає, що неправомірною є відмова відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з підстав інших, ніж передбачено законом, а саме: невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Натомість, як вбачається з оскаржуваного в даній справі рішення відповідача, позивачу було відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,20 га для ведення особистого селянського господарства без належного обґрунтування причини відмови.

Суд зазначає, що у рішенні Теребовлянської міської ради №1157 від 28.04.2021 фактично не зазначено, в чому саме полягає невідповідність місця розташування земельної ділянки, що планується до відведення, вимогам законів, прийнятим відповідно до них нормативно-правовим актам, та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Рішення з цього приводу має бути вмотивованим та містити обґрунтування відмови із наведенням конкретних, а не загальних, підстав для цього.

Крім того, суд бере до уваги й те, що у вказаній відмові лише переписано підстави для відмови, передбачені статтею 118 Земельного кодексу України.

Також суд звертає увагу, що рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Отже відповідачем, при розгляді заяви ОСОБА_1 не надана оцінка обставинам на предмет відповідності її клопотання вимогам статті 118 Земельного кодексу України, а саме рішення містить суперечності, оскільки спочатку вказано, що "запропоноване бажане місце розташування земельної ділянки належить до земель, які не можуть передаватися у приватну власність (землі загального користування - пасовище)" в в подальшому "(земельна ділянка може перебувати в користуванні (власності) інших осіб, а саме - ОСОБА_4 )".

При цьому відповідачем не враховано, що спірна земельна ділянка перебуває в користуванні позивача та надана на підставі рішення Плебанівської сільської ради від 13.03.1993 її свекру ОСОБА_2 в розмірі 0,10 га та 0,10 га її чоловікові ОСОБА_3 на підставі рішення Плебанівської ради від 24.11.1995.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Рисовський проти України" (№ 29979/04) визнав низку порушень - пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "належного урядування". Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відмова відповідача у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою є протиправною.

Щодо способу поновлення прав позивача, порушення яких визнано судом, то необхідно зазначити наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 245 КАС України суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При вирішенні вказаного спору, суд не перебирає на себе властиві суб`єкту владних повноважень функції, а лише надає правову оцінку спірним правовідносинам і визначає належний спосіб захисту з урахуванням вимог статті 245 КАС України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2019 року у справі №509/1350/17 зазначила таке: "Щодо ефективності обраного судом апеляційної інстанції способу захисту (зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву) Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

При цьому застосування такого способу захисту у цій справі вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Разом з тим наведених обставин судами не встановлено. Оцінка правомірності відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою стосувалася лише тих мотивів, які наведені відповідачем у оскаржуваному рішенні. Однак суди не досліджували у повній мірі, чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усіх інших умов для отримання ним такого дозволу.

Отже, як зазначила Велика Палата Верховного Суду, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що належним способом захисту та відновлення прав позивача у цій справі буде зобов`язання відповідача повторно розглянути відповідну заяву позивача про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою."

Крім того, Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2019 року справа №804/6698/17 зазначено: "Крім того, відповідачем при розгляді клопотання позивача не надано його оцінка на предмет відповідності вимогам статті 118 ЗК України, тому вказане клопотання підлягає розгляду повноважним органом на відповідність вимогам закону, а суд на цьому етапі позбавлений процесуальної можливості приймати рішення за умови не перевірки, не надання оцінки та не встановлення певних обставин суб`єктом владних повноважень з цього питання".

Отже, належним та ефективним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,20 га для ведення індивідуального садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка розташована за межами населеного пункту с. Залав`є на території Теребовлянської об`єднаної територіальної громади Тернопільського району Тернопільської області, подану ОСОБА_1 16 квітня 2021 року та прийняти рішення.

Залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для його правильного вирішення.

При цьому суд враховує роз`яснення, що викладені у пункті 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, відповідно до якого обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Цей же принцип знайшов свій вираз у низці рішень Європейського суду з прав людини, у яких ЄСПЛ неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain); рішення у справі "Серявін та інші проти України")

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закріплений у частині першій статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Суд, враховуючи встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (частина перша статті 139 КАС України).

Таким чином, суд дійшов висновку, що слід стягнути на користь позивача понесені нею судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 908,00 грн згідно квитанції №0.0..1 від 14.09.2021.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Теребовлянської міської ради Тернопільського району Тернопільської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення сесії Теребовлянської міської ради Тернопільського району Тернопільської області від 28.04.2021 №1157 "Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в с. Залав`є у власність ОСОБА_1 ".

3обов`язати Теребовлянську міську раду Тернопільського району Тернопільської області повторно розглянути заяву про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,20 га для ведення індивідуального садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка розташована за межами населеного пункту с. Залав`є на території Теребовлянської об`єднаної територіальної громади Тернопільського району Тернопільської області, подану ОСОБА_1 16 квітня 2021 року та прийняти рішення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Теребовлянської міської ради Тернопільського району Тернопільської області в користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений згідно квитанції №0.0..1 від 14.09.2021 в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 28 грудня 2021 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач:

- Теребовлянська міська рада (місцезнаходження: вул. Князя Василька, 104а, м. Теребовля, Тернопільська область, 48100, ).

Головуючий суддя Мартиць О.І.