Справа № 420/15930/21
Суддя: Андрухів В.В.
Дата ухвалення: 2021-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., розглянувши в порядку загального позовного провадження у письмовому провадженні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області, третя особа державний виконавець Лиманського районного відділу ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Віюк Віталій Васильович, про визнання протиправною та скасування вимоги,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС в Одеській області, третя особа - державний виконавець Лиманського районного відділу ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Віюк Віталій Васильович, в якому просить:

визнати протиправним та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмка) № Ф-8626-54У від 09 листопада 2020 року, винесену Головним управлінням ДПС у Одеській області про зобов`язання ОСОБА_1 сплатити заборгованість по Єдиному внеску у розмірі 35190,73 (тридцять п`ять тисяч сто дев`яносто) грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 зареєстрований в Єдиному державному реєстрі 25 липня 2007 року. Видом господарської діяльності є перевезення вантажів автомобільним транспортом (КВЕД 49.41).

На облік платника податків в ДПІ у Комінтернівському районі був поставлений 02.08.2006 р. за № 3980. З 04.01.2007р. перебував на спрощеній системі оподаткування (єдиний податок, 1 група не використовував працю найманих осіб).

Як зазначає позивач, 20 березня 2007р. він отримав Ліцензію № AB 323133 на надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом загального користування (крім надання послуг з перевезення пасажирів та їх багажу на таксі) та розпочав господарську діяльність.

Позивач вказує, що у зв`язку з тим, що дозвільні документи діяли тільки до березня 2012 року він як фізична особа-підприємець фактично підприємницьку діяльність не здійснює з березня 2012 року.

Позивач зазначає, що вимогу № Ф-8626-54 від 09.11.2020р. Головного управління ГУДПС в Одеській області він не отримував, жодних повідомлень до 09 листопада 2020 року про необхідність сплати боргу не отримував, податкову перевірку господарської діяльності працівники податкової служби не проводили.

Як зазначає позивач, довідкою № 710 від 27.08.2021 р. підтверджується, що він у період з 01.05.2015 року по теперішній час перебуває у трудових відносинах з Комунальним підприємством «Автобаза санітарного транспорту» Управління обласної ради з майнових відносин Одеської обласної ради на посаді водія транспортних засобів 2 класу автоколони № 1 експлуатаційно-технічного відділу (Наказ № 167-к від 24.04.2015р.) та йому нараховано дохід (підтверджується довідкою № 75) за вказаний період та сплачено єдиний соціальний внесок.

Позивач вважає, що у нього відсутній обов`язок сплачувати ЄСВ у мінімальному розмірі як фізична особа-підприємець, у зв`язку з тим, що з 2012 року він не здійснює господарську діяльність і доходи не отримує та у цей період (вже з 2015 року) був найманим працівником та єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, з огляду на що оскаржувана вимога податкового органу є протиправною та підлягає скасуванню.

Ухвалою від 03.09.2021 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Ухвалено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 30 вересня 2021 року об 10:00 год.

У підготовчому засіданні продовжено строк підготовчого провадження у справі на 30 днів.

Протокольною ухвалою від 01.11.2021 року суду замінено відповідача по справі на правонаступника ГУ ДПС в Одеській області як відокремлений підрозділ ДПС України, код ЄДРПОУ ВП 44069166.

Ухвалою від 01.11.2021 року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті на 24 листопада 2021 року о 15 год. 30 хв.

У судове засідання, призначене на 24.11.2021 року на 15 год. 30 хв., сторони не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

01.11.2021 року від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі в порядку письмового провадження.

Відповідач про причини неявки суд не повідомив.

05.11.2021 року надійшов лист про розгляд справи без участі державного виконавця Віюк В.В.

Частиною 9 статті 205 КАС України передбачено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов до висновку про можливість розгляду справи по суті за відсутності осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, у порядку письмового провадження без фіксування судового засідання технічними засобами, що передбачено ч.9 ст.205, ч.4 ст.229 КАС України.

08.10.2021 року електронною поштою представник відповідача надав письмовий відзив на позов, у якому не погоджується з доводами позивача, у зв`язку з наступним.

Відповідач зазначає, що за даними інформаційної системи ДПС ОСОБА_1 знаходиться на обліку як фізична особа-підприємець в Доброславської ДПІ ГУ ДПС в Одеській області з 02.08.2006р., та при цьому з 30.07.2021р. відповідно до відомостей, отриманих від державного реєстратора, перебуває в процесі припинення.

Відповідач зауважує, що з 01.01.2017 до ст. 7 Закону No2464 було внесено змiни, одна із яких стосується порядку нарахування єдиного соціального внеску фізичними особами підприємцями та особами, які провадять незалежну професійну діяльність, у разі відсутності у них доходу у звітному році або окремому місяці звітного року.

Так, якщо раніше такі платники ЄСВ мали право самостійно визначати базу нарахування ЄСВ У разі відсутності доходу і сплатити суму єдиного соціального внеску з урахуванням встановленої максимальної величини бази нарахування ЄСВ та розміру мінімального страхового внеску, то з 01.01.2017 таке самостійне визначення бази для нарахування ЄСВ стає їх обов`язком.

Згідно до вимог пункту 2 частини першої статті 7 та абзацу третього частини восьмої статті 9 Закону №2464 (у редакції Закону, що була чинною на 01.01.2017 року) ФОП ОСОБА_1 повинен був сплатити єдиний внесок 2017 року в сумі 8448,0 грн., за 1 квартал 2018 р. в сумі 2457,18 грн., за 2 квартал 2018р. в сумі 2457,18 грн., 3 квартал 2018р. в сумі 2457,18 грн., за 4 квартал 2018р. в сумі 2457,18 грн., за 1 квартал 2019р. в сумі 2754,18 грн., за 2 квартал 2019р. в сумі 2754,18 грн., за 3 квартал 2019р. в сумі 2754,18 грн., за 4 квартал 2019р. в сумі 2754,18 грн., за 1 квартал 2020р. в сумі 2078,12 грн., за 2 квартал 2020р. в сумі 1039,06 грн., за 3 квартал 2020р. в сумі 3178,12 грн., за 4 квартал 2020р.( жовтень, листопад) в сумі 2200,0 грн. Загальна заборгованість станом на дату формування вимоги 09.11.2020р. - 35190,73 грн.

На підставі цих даних ГУ ДПС в Одеській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-8626-54У від 09.11.2020 року у розмірі 35190,73 гривень, відповідно до вимог чинного законодавства, яка направлена позивачу, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, однак не отримана через інші причини, що не дали змогу виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення.

Відповідач зазначає, що отримана позивачем заробітна плата як найманого працівника та факт реєстрації його фізичною особою - підприємцем без отриманого від підприємницької діяльності доходу є різними базами нарахування єдиного внеску, які не виключають один одного.

Додатково відповідач зазначає, що позивачем на підтвердження сплати єдиного внеску надано лише довідку про доходи за 2021 рік, хоча позивач стверджує, що сплата єдиного внеску здійснюється з 2015 року. Окрім того, даний факт не вказує на перерахунок відповідних коштів до бюджету.

Відповідач зауважує, що страховий стаж обчислюється за даними персоніфікованого обліку відомостей про застрахованих осіб Державного реєстру загальнобов`язкового державного соціального страхування, а за періоди до його запровадження - у порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.

Індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб надаються страхувальникам та/або застрахованій особі за формою згідно з додатком 4 (форма ОК-5) або додатком 5 (форма ОК-7) до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18.06.2014 № 10-1.

Однак, відповідач вказує, що вищевказанi вiдомостi до суду не надавалися.

Аналізуючи відомості з облікових даних iнформацiйної системи органу доходів i зборів, загальна сума заборгованості Позивача, станом на 31.10.2020 р. становить 35190,73 грн.

На підставі цих даних ГУ ДПС в Одеській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-8626-54 У від 09.11.2020 року у розмiрi 35190,73 гривень, вiдповiдно до в чинного законодавства.

Відповідач вважає, що вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-8626-54 У 09.11.2020 року у розмірі 35190,73 гривень ГУ ДПС в Одеській області є правомірною та

Дослідивши в порядку письмового провадження наявні в матеріалах справи докази, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 , зареєстрований як фізична особа підприємець та перебуває на обліку з 02.08.2006 року що підтверджується довідкою №338/7/29-0022 від 02.08.2006 року (а.с.12).

09.11.2020 року ГУ ДПС в Одеській області було сформовано вимогу №Ф-8626-54У про сплату боргу (недоїмки), якою ОСОБА_1 повідомлено, що заборгованість зі сплати єдиного внеску станом на 03.06.2021 року становить 35190,73 грн. (а.с.10).

Відповідно до інтегрованої картки платника ОСОБА_1 станом на 31.10.2020 заборгованість по нарахуванню єдиного внеску склала 35190,73 грн., яка виникла внаслідок несплати єдиного внеску за 2017-2020 роки.

Також судом встановлено, що в період з 01.05.2015 року по теперішній час позивач працює в Комунальному підприємстві «АВТОБЗА САНІТАРНОГО ТРАНСПОРТУ» Управління обласної ради з майнових відносин Одеської обласної ради на посаді водія автотранспортних засобів 2 класу автоколони №1 експлуатаційно-технічного відділу, відповідно до довідки від 27.08.2021 року №710, що також підтверджується записом № 18 у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 (а.с.21, 86-87).

Також, Комунальним підприємством «АВТОБЗА САНІТАРНОГО ТРАНСПОРТУ» Управління обласної ради з майнових відносин Одеської обласної ради надано довідку про доходи від 27.08.2021 року №75 за попередні шість місяців роботи (лютий-липень 2021р, а.с.20).

20 березня 2007р. позивач отримав Ліцензію № AB 323133 на надання послуг з перевезенням пасажирів і вантажів автомобільним транспортом загального користування (крім надання послуг з перевезення пасажирів та їх багажу на таксі). Строк дії ліцензії 21.03.2007 20.03.2012 (а.с.18-19).

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань до Реєстру 29.07.2021 року внесено запис № 006001976 про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , підстава: власне рішення (а.с.98).

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом № 2464-VI.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, зокрема ті, які обрали спрощену систему оподаткування (пункт 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Тобто, до 01.01.2017 року фізична особа-підприємець, яка перебувала на загальній системі оподаткування, за відсутності доходу мала право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.

З 01.01.2017 пункт 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI було викладено у новій редакції, відповідно до якої єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Отже, з 01.01.2017 визначення бази нарахування ЄСВ для фізичної особи-підприємця, яка перебуває на загальній системі оподаткування, стає обов`язком, а не правом, навіть за відсутності доходу у звітному періоді, при цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Разом з тим, суд зауважує на таких обставинах.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пунктів 2, 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України Про оплату праці, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Водночас, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір цього внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI, на якому наполягає податковий орган, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року (справа № 160/3114/19) та в подальшому підтримана у постановах від 4 грудня 2019 року (справа № 440/2149/19), від 23 січня 2020 року (справа № 480/4656/18), від 07.07.2021 року (справа № 142/252/19).

Як зазначено судом вище, у тому числі в період з січня 2017 року по червень 2021 року (період, за який нараховано ЄСВ) позивач працює в Комунальному підприємстві «АВТОБАЗА САНІТАРНОГО ТРАНСПОРТУ» Управління обласної ради з майнових відносин Одеської обласної ради на посаді водія автотранспортних засобів 2 класу автоколони №1 експлуатаційно-технічного відділу, і єдиний соціальний внесок за позивача як найманого працівника в цей період сплачував роботодавець, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, що перебував на спрощеній системі оподаткування та не отримував у цей період доходу від підприємницької діяльності.

Доказів зворотного, зокрема, отримання позивачем доходу від підприємницької діяльності у вказаний період чи несплату ЄСВ роботодавцем позивача відповідач, як суб`єкт владних повноважень, який до того ж має доступ до такої інформації, суду не надав.

Крім того, суд зауважує, що у вимозі про сплату боргу (недоїмки) від 09.11.2020 року визначено борг позивача станом на 03.06.2021 року, тобто ще у листопаді 2020 року відповідач визначив розмір боргу позивача на сім місяців наперед, що свідчить про незаконність такого рішення.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 вказаної статті в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За викладених вище обставин суд дійшов висновку, що сума боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначена відповідачем у вимозі від 09 листопада 2021 року №Ф-8626-54У, є безпідставною та необґрунтованою, відповідач не довів суду правомірність оскаржуваної вимоги, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають повному задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, згідно частини 1 статті 139 КАС України, суд присуджує позивачу здійснені нею документально підтверджені витрати зі сплати судового збору в розмірі 908 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 139, ч.9 ст.205, ч.4 ст.229, ст.ст. 241-246 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 ) до Головного управління ДПС в Одеській області (адреса: вул. Семінарська, буд. 5, м. Одеса, 65044, код ЄДРПОУ ВП 44069166), третя особа державний виконавець Лиманського районного відділу ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Віюк Віталій Васильович (адреса: вул. Центральна, 75, смт. Доброслав, Одеська область, 67500) задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмка) № Ф-8626-54У від 09 листопада 2020 року, винесену Головним управлінням ДПС у Одеській області про зобов`язання ОСОБА_1 сплатити заборгованість по Єдиному внеску у розмірі 35190,73 (тридцять п`ять тисяч сто дев`яносто) грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Одеській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 908 грн. (дев`ятсот вісім гривень).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.В. Андрухів