Справа № 400/9240/21
Суддя: Лісовська Н. В.
Дата ухвалення: 2021-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 грудня 2021 р. № 400/9240/21
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Лісовської Н.В., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до відповідача:Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, вул. Декабристів, 5, м. Миколаїв, 54001,
про:визнання протиправним та скасування наказу від 25.08.2021 № 495 о/с в частині; поновлення на посаді з 25.08.2021; зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області (далі по тексту Відповідач) про визнання протиправними та скасування Наказу № 495о/с від 25.08.2021 року, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої позовні вимоги Позивач обґрунтовує тим, що оскаржуваний Наказ «Про звільнення» винесено позивачем з підстав п. ч.1ст. 87 ЗУ «Про державну службу», під час проходження Позивачем військової служби за контрактом в лавах ЗСУ, що є безумовним порушенням ст. 119 КЗпП України. Позивач також зазначає, що відповідачем порушений порядок звільнення його з посади, оскільки при ознайомленні з попередженням про звільнення у зв`язку з організаційно-штатними змінами ГУ Нац Поліції в Миколаївській області Позивачеві не було запропоновано аналогічну або рівнозначну посаду. Позивач вважає, що Наказ «Про звільнення» є протиправним та належить скасуванню, просить суд поновити його на посаді та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, в тому числі й за час вимушеного прогулу за період з 01.01.2021 року по 25.08.2021 року, коли його було поновлено на посаді на виконання рішення ПААС по справі № 400/4354/20 від 10.06.2021 року, але кошти за час вимушеного прогулу на його корить не стягнуто.

Ухвалою суду від 12.10.2021 року судом відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження (а. с. 57-58).

08.11.2021 року від ГУ НП в Миколаївській області до суду надійшов Відзив на позовну заяву з додатками, які були витребувані судом, де Відповідач висловив незгоду з позовними вимогами позивача та зазначив, що 21.12.2020 року прийнято наказ № 999 «Про організаційно-штатні зміни в ГУ Національної поліції в Миколаївській області», відповідно до якого посада Позивача - старшого слідчого слідчого відділення Южноукраїнського відділення поліції Первомайського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області скорочується. Позивач у цей період часу переобув на службі в ЗСУ, йому неодноразово направлялися Попередження про звільнення через скорочення штату, але він ігнорував отримувати попередження та тільки 23.07.2021 року Позивачу вручено попередження. З метою запропонування йому посад у новостворених структурах ГУНП, позивача було запрошено прибули до управління. Але 11.08.2021 року від командира в/ч надійшов лист, з якого Відповідач дізнався, що Позивач не бажає прибути до ГУНП. Після спливу двох місяців після отримання Позивачем попередження про звільнення, Відповідачем прийнято наказ про його звільнення у зв`язку зі скороченням штату. Відповідач зазначає, що виконав всі вимоги ЗУ «Про державну службу», спірний Наказ винесений у межах своїх повноважень та у спосіб, визначений законом. Щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу при поновленні на посаді на виконання рішення суду № 400/4354/21, відповідач зазначає, що виконав рішення суду в повному обсязі. Поновив позивача на посаді на виконання рішення суду в частині негайного виконання, а згодом виконав і рішення П`ятого Апеляційного адміністративного суду. Відповідач зазначає, що перед позивачем не має заборгованості щодо стягнутих за рішенням суду на його користь сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову (а. с. 63-191).

В судовому засіданні сторони підтримали свої правові позиції, викладені в процесуальних заявах, та подали клопотання про слухання справи в порядку письмового провадження.

З`ясував позиції сторін, дослідив докази, що містяться у справі, судом встановлено:

З 21.11.2016 року позивач призначений на посаду старшого слідчого Южноукраїнського відділення поліції Первомайського ВП ГУНП в Миколаївській області.

Керуючись приписами Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, позивач як військовозобов`язаний, який перебуває на військовому обліку, в травні 2020 року прийняв рішення про проходження військової служби за контрактом (а. с. 33-34, 36).

Наказом ГУНП в Миколаївській області № 361о/с від 22.06.2021 року Позивача поновлено на посаді з 31.08.2021 року на виконання рішення ПААС від 10.06.2021 року по справі № 400/4354/20 (а. с. 47).

23.07.2021 року Позивача, через командира в/ч НОМЕР_1 , ознайомлено з попередженням ГУНП від 20.05.2021 року вих № 3129/05/14-2021 про зміни в організаційно-штатному розкладі ГУНП та подальше звільнення ОСОБА_1 з підстав п. 1 ч. 1 ст. 87 ЗУ «Про державну службу» (а. с. 72 зворотня частина).

27.07.2021 року Позивачу листом запропоновано прибути до ГУНП з метою вирішення питання подальшого проходження служби у поліції (а. с. 74 зворотня частина).

11.08.2021 року командир в/ч НОМЕР_1 листом за вих № 2507 повідомив Відповідача, що Позивач відмовляється прибути до ГУНП (а. с. 75-76).

25.08.2021 року Наказом № 495о/с Позивача звільнено з поліції на підставі ч. 1 п. 1 ст. 87 ЗУ «Про державну службу» (а. с. 74).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного Наказу, суд виходить з наступного.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначає Закону України Про державну службу від 10.12.2015 року №889-VIII.

За визначеннями, наведеними у ч.ч. 1, 2 ст. 1, п. 10 ч. 1 ст. 2 Закону України Про державну службу від 10.12.2015 року №889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо:

1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів;

2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів;

3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг;

4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства;

5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням;

6) управління персоналом державних органів;

7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Так, відповідно до положень п.1ч.1ст. 87 цього закону визначено, що Підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Частина 3 ст. 87 (в редакції від 23.02.2021 року, яка була чинна на час звільнення Позивача) визначає алгоритм поведінки роботодавця при проведенні зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу, а саме - Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Виходячи з фактичних обставин справи, вбачається, що Попередження про наступне вивільнення отримано Позивачем - 23.07.2021 року, на той час положення ч. 3 ст. 87 ЗУ «Про державну службу» (в редакції від 16.07.021 року), містило припис суб`єкту призначення або керівнику державної служби попереджати державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Як вбачається з листа ГУНП від 20.05.2021 року за вихід. № 3129/05/14-2021, Позивачеві констатовано, що відповідно до організаційно-штатних змін його посада скорочена та його буде звільнено. Але ніяких пропозицій та/або пропонувань посад Позивачеві текст цього листа не містить (а. с. 72 зворотня сторона).

Суд приходить до висновку, що під час попередження Позивача про звільнення на підставі п. 1ч. 1 ст. 87 ЗУ «Про державну службу» Відповідач порушив положення ч. 3 ст. 87 ЗУ «Про державну службу», а саме: не запропонував належним чином ОСОБА_1 перелік вакантних (на той час) посад з метою забезпечення Позивача працевлаштуванням після введення організаційно-штатних змін в установі.

Суд критично оцінює позицію відповідача про те, що він належним чином пропонував вакантні посади позивачеві, яка зводиться до запрошення Позивача прибути до ГУНП, яке той проігнорував. Запрошення прибути до ГУНП не може бути прийнято судом як доказ належного виконання обов`язку «запропонувати вакантні посади», покладеного на суб`єкта призначення ЗУ «Про державну службу». Закон чітко визначає, що пропозиція вакантних посад від суб`єкта призначення повинна бути письмовою з переліком посад та під час вручення попередження про звільнення не пізніше ніж за 30 днів до звільнення.

Окрім того, п. 3 ч. 3 ст. 87 ЗУ «Про державну службу» чітко визначає, що державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Разом з цим, за правилами ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

За приписами ч.ч. 1, 2, 3 ст. 1 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає, у тому числі, прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу.

При цьому, згідно із ст. 1 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Слід враховувати, що особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Так, особливий період діє в Україні з 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 Про часткову мобілізацію, відповідне рішення про закінчення особливого періоду не приймалось.

Як свідчать обставини справи, Позивач під час проведення організаційно-штатних змін ГУНП перебував на службі ЗСУ.

Про виконання цього військового обов`язку на підставі чинного контракту відповідачу було достеменно відомо. А відтак, в силу приписів ст. 119 КЗпП України це виключає можливість звільняти військовослужбовця з органів поліції з будь-яких підстав, до моменту закінчення контракту та повернення працівника до виконання своїх функціональний обов`язків в поліції.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що у спірних правовідносинах суб`єкт владних повноважень діяв не у спосіб, визначений законом, а оскаржуваний наказ прийнято не на підставі, визначеній ст. 87 Закону № 889-VІІІ та з порушенням критеріїв, передбачених частиною 2 статті 2 КАС України.

Оскільки оскаржуваний Наказ «Про звільнення» № 495 о/с від 25.08.2021 року винесений Відповідачем 1 протиправно та належить скасуванню, належним шляхом захисту порушеного права позивача на працю є поновлення позивача на посаді.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Аналіз наведених норм показав, що встановлення в судовому порядку неправомірності звільнення працівника є підставою для його поновлення на попередній посаді саме з дати незаконного звільнення.

Втрата працівником заробітку з підстав незаконного звільнення підлягає відновленню за цей час виплатою середнього заробітку.

Водночас, як свідчать обставини справи, на момент звільнення з державної служби позивачем укладено контракт на проходження строкової військової служби.

Отже, з дня укладення відповідного контракту позивач відповідно до положень ч. 3 ст. 119 КЗпП України не вважався таким, що перебував у вимушеному прогулі та мав забезпечуватись середнім заробітком за цей період військової служби.

Тобто, із прийняттям оспорюваного наказу позивач має право на забезпечення середнього заробітку, який нараховується відповідно до положень вказаних правил трудового законодавства та здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відповідач у даному випадку не нараховує та не виплачує середній заробіток Позивачеві під час проходження ним служби в лавах Збройних Сил України.

Разом з цим, оскільки звернення із цим позовом не ґрунтується на неврахуванні таких сум саме Відповідачем, суд вважає, що в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід відмовити. Безперечним обов`язком Відповідача, відповідно до положень ст. 119 КЗпП є безумовне зберігання за Позивачем робочого місця.

Така стала правова позиція викладена й у постанові П`ятого апеляційного суду по справі № 400/4354/20, де позивачеві відмовлено в частині позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Так, колегія суддів ПААС своєю постановою від 10.06.2021 року поновила Позивача на посаді з 31.08.2020 року та зазначила, що період з 31.08.2020 по 10.06.2021 року (дата прийняття рішення апеляційною інстанцією) це не є час вимушеного прогулу, на підставі чого позивачеві відмовлено в задоволенні позовних вимог в цій частині щодо стягнення середнього заробітку за цей час.

Щодо заявлення позовних вимог у даній справі про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 31.08.2020 по 10.06.2021 року (дата винесення апеляційним судом рішення по справі № 400/4354/20 щодо поновлення на роботі Позивача), суд вважає, що в цій частині позовні вимоги належать закриттю, відповідно до положень ч. 4 ст. 238 КАС України, оскільки ПААС під час розгляду справи № 400/4354/20 вже надав правову оцінку цим же підставам, що й у даній справі, відповідно до яких позивач вважав, що має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зазначений період.

Період з 11.06.2021 року по 25.08.2021 року позивач вважає також періодом вимушеного прогулу та просить в межах цієї справи вирішити суд питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але як вбачається з матеріалів справи оскаржуваний в даній справі Наказ № 492 о/с «Про звільнення» датований 25.08.2021 року, а відтак період з 11.06.2021 року по 25.08.2021 року - є періодом часу, який передував даті винесення спірного наказу, а відтак суд вважає, вимоги позивача про стягнення за цей час середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставними та лежать поза межами площини даного спору, що розглядається судом в даній справі.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. А отже, звільнення державних службовців без існування відповідного правового регулювання має наслідком свавільне втручання відповідного органу у право на працю та, як наслідок, суперечить вимогам принципу верховенства права.

Керуючись ст. 2, 19, 241, 244, 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
УХВАЛИВ:
1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області (вул. Декабристів, 5, м. Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код 40108735) задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 25.08.2021 № 495о/с «Про звільнення».

3. Поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) з 26.08.2021 року на посаді старшого слідчого слідчого відділення Южноукраїнського відділення поліції Первомайського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області.

4. Рішення суду в частині поновлення на посаді підлягає негайному виконанню.

5. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дата складення повного судового рішення 24.12.2021 р.

Суддя Н.В. Лісовська