Справа № 161/17401/21
Суддя: Пушкарчук В. П.
Дата ухвалення: 2021-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Номер провадження: 8-а/161/2/21
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2021 року м. Луцьк

Суддя Луцького міськрайонного суду Волинської області Пушкарчук В.П., оглянувши матеріали заяви представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Плат Єлизавети Ігорівни про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2021 року у справі № 161/17401/21 за адміністративним позовом Управління ДМС України у Волинській області до громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про примусове видворення та затримання для забезпечення примусового видворення за межі території України,

В С Т А Н О В И В:

15.11.2021 року на адресу суду надійшла вищевказана заява, у якій заявниця (представник відповідача) просить переглянути за нововиявленими обставинами рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.09.2021 року у справі № 161/17401/21, яким вирішено затримати громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для забезпечення примусового видворення за межі території України з поміщенням до Пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України, терміном на 6 місяців, а також видворити останнього за межі території України.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.11.2021 року заяву представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Плат Є.І. про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.09.2021 року у справі № 161/17401/21 залишено без руху, у зв`язку з її невідповідністю вимогам п. 4 ч. 3 ст. 364 КАС України.

21.12.2021 року на виконання вищевказаної ухвали суду від адвоката Плат Є.І. надійшла заява про поновлення строку звернення до суду. В обґрунтування даної заяви остання зазначає, що ОСОБА_1 за своїм територіальним походженням є українцем, а відтак має право на отримання дозволу на міграцію, однак дана обставина суду на час розгляду справи відомою не була, а її довіритель, в силу юридичної необізнаності, не міг про це заявити. Таким чином, про існування даних обставин відповідач фактично дізнався 29.10.2021 року після укладення договору про надання правничої допомоги зі своїм представником.

Дослідивши заяву про продовження строку звернення до суду, суд приходить до наступного.

Порядок і строк подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами врегульовано ст. 363 КАС України, відповідно до п. 1 ч. 1 якої, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами може бути подано з підстави, визначеної п. 1 ч. 2 ст. 361 цього Кодексу, - учасниками справи протягом тридцяти днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про існування таких обставин.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

На переконання суду, поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами, для своєчасного вчинення відповідних процесуальних дій.

Слід також наголосити, що рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13.12.2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Так, основною підставою поновлення процесуального строку, у даному випадку, є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Однак, той факт, що ОСОБА_1 за своїм територіальним походженням є українцем на момент розгляду справи № 161/17401/21 беззаперечно був відомий останньому, проте про такий він суд не повідомляв.

На переконання суду, юридична необізнаність відповідача, у даному випадку, не може бути визнаною поважною причиною не вчинення ним відповідних процесуальних дій.

Варто зауважити, що розгляд справи № 161/17401/21 року здійснювався за участі представника ОСОБА_1 , а тому останній мав можливість реалізувати своє право на захист. При цьому, в ході судового провадження позивач не заявляв клопотання про забезпечення йому можливості змінити свого представника на іншого.

Відтак, вищенаведені доводи адвоката Плат Є.І. про обмеження ОСОБА_1 у праві вибору свого представника носить суб`єктивний характер та такі не заслуговують на увагу.

Крім того, той факт, що ОСОБА_1 має право на отримання дозволу на міграцію, не свідчить про фактичну реалізацію такого, а відтак й наявності нововиявленої обставини.

Таким чином суд вважає, що сторона відповідача не наводить у заяві будь-яких обставин, які б унеможливлювали і не залежали б від волі відповідача своєчасно звернутись за судовим захистом, та відповідно судом не встановлено обставин, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами, для своєчасного вчинення відповідних процесуальних дій, а отже суд не вбачає підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини (далі - «ЄСПЛ»).

Відповідно до правових висновків ЄСПЛ, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення у справі «Мельник проти України»).

Тобто, інститут строків в адміністративному судочинстві сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Отже, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій і стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Статтею 44 КАС України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (пункти 6, 7 частини п`ятої цієї статті).

Враховуючи означені вище приписи, суд зазначає, що чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів, що обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббігс на інші проти Великобританії, справа Девеер проти Бельгії).

Таким чином, заявником пропущено строк звернення до суду із заявою про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, будь-яких належних доказів чи пояснень щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом, ніж тих, що зазначені в заяві про поновлення процесуального строку, представником ОСОБА_1 до суду надано не було.

Із наведеного слідує, що заявником (відповідачем) недоліки на які було вказано в ухвалі від 19.11.2021 року про залишення заяви без руху не усунуто, зокрема, щодо наведення поважності причин пропуску строку звернення до суду із заявою про перегляд рішення за нововиявленими обставинами.

Відповідно до ст. 129 Конституції України та ст. 8 КАС України, однією із засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

У справі «Шишков проти Росії» (Shishkov v. Russia, заява № 26746/05, п. 108-112) суд нагадує, право на доступ до суду не є абсолютним та може бути обмеженим; це допускається, оскільки право доступу за своєю природою вимагає державного регулювання, що може змінюватися в часі та на місці відповідно до потреб та ресурсів громади та окремих осіб (Ashingdane v. the United Kingdom, 8225/78, п. 57).

Згідно ч. 2 ст. 366 КАС України до заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених ст. 364 цього Кодексу, застосовуються правила статті 169 цього Кодексу.

Відповідно до положень п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Оскільки на час постановлення цієї ухвали, сторона заявника не усунула недоліків заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, яку залишено без руху, суд вважає, що відповідно до вимог п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України дану заяву необхідно повернути особі, яка її подала.

Керуючись ст. ст. 44, 122, 123, 160, 161, 169, 363-365 КАС України,-

У Х В А Л И В:

Заяву представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Плат Єлизавети Ігорівни про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2021 року у справі № 161/17401/21 за адміністративним позовом Управління ДМС України у Волинській області до громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про примусове видворення та затримання для забезпечення примусового видворення за межі території України вважати не поданою та повернути заявнику.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст ухвали складено 28 грудня 2021 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області В.П. Пушкарчук