Справа № 520/3447/21
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2021-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2021 р. Справа № 520/3447/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 ( військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31.05.2021, головуючий суддя І інстанції: Старосєльцева О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 31.05.21 по справі № 520/3447/21

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( військова частина НОМЕР_1 )

про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
У березні 2021 року ОСОБА_1 (надалі також позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) (надалі також відповідач, в/ч НОМЕР_1 ), в якій просив:

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військову частину НОМЕР_1 ) нарахувати і виплатити йому різницю між виплаченою сумою одноразової допомоги при звільненні з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та винагороди за бойове чергування у розмірі 50% грошового забезпечення за 32 повних календарних років служби.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року адміністративний позов задоволено.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військову частину НОМЕР_1 ) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 різницю між виплаченою сумою одноразової допомоги при звільненні з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та винагороди за бойове чергування у розмірі 50% грошового забезпечення за 32 повних календарних років служби.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 908,00 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_2 оскаржила його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення суду ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що винагорода, встановлена Постановою КМУ №889, не входить до структури і складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого нараховується й виплачується одноразова грошова допомога, передбачена ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців» № 2011-XII. Ця винагорода має окремий, особливий і разовий характер виплати, оскільки виплачується за умови наявності передбачених для її виплати коштів у фонді грошового забезпечення і лише тим категоріям військовослужбовцям, перелік яких наведений у Постанові КМУ № 889. Така винагорода виплачується як доповнення до суми грошового забезпечення і можлива, коли військовослужбовець перебуває на військовій службі, але не включається до складу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби. Просить урахувати висновки, сформовані Верховним Судом у постановах від 13.10.2020 у справі № 240/9504/19, від 31.01.2019 у справі № 522/24664/16-а, від 14.05.2020 у справі № 817/1196/17, від 16.07.2020 у справі № 820/5473/17, від 16.09.2020 у справі № 826/14853/17.

За результатами апеляційного розгляду відповідач просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до положень ч.1 ст. 308 , п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які відповідач посилається в апеляційній скарзі, прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини, які не оспорені сторонами.

Позивач проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 - Харківському прикордонному загоні Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України, що не заперечується відповідачем.

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 10.10.2017 №428-ос «По особовому складу» припинено контракт, звільнено в запас Збройних Сил України, виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення старшого прапорщика ОСОБА_1 , інспектора прикордонної служби 1 категорії 4 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » І категорії (тип Б), в запас Збройних Сил України за ст.26 ч.6 пп. «а», з урахуванням ст. 26 ч. 8 п. 1 пп. «ї», Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 10.10.2017. Наказано виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення на день звільнення за 32 повних календарних років військової служби.

На виконання Наказу від 10.10.2017 №428-ос позивачу нарахована та виплачена одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 32 повних календарних років військової служби у сумі 92195,89 грн. (з урахуванням обов`язкових утримань), що підтверджується: кінцевим розрахунком одноразової грошової допомоги при звільненні №130 від 10.10.2017.

Як зазначає позивач у позові, йому виплатили одноразову грошову допомогу в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення на день звільнення за 32 повних календарних років служби, але без врахування щомісячної додаткової грошової винагороди та винагороди за бойове чергування.

У зв`язку з цим, 20.10.2020 позивач подав заяву (повторну) начальнику Харківського прикордонного загону, в якій просив здійснити правильне нарахування і виплатити йому різницю грошей за одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 32 повних календарних років служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та винагороди за бойове чергування від перерахованої в подальшому суми і нарахованої та виплаченої суми.

Листом Харківського прикордонного загону від 04.11.2020 року №11/11896/К-366 позивача повідомлено про те, що щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою КМУ від 22.09.2010 року № 889 та винагорода за бойове чергування, передбачена Наказом АДПСУ від 20.05.2008 року № 425, є винагородами та не входять до складу місячного грошового забезпечення, отже при виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби не враховані.

Позивач, вважаючи, що одноразова грошова допомога виплачена у розмірі, що визначений всупереч вимогам законодавства, звернувся до суду з позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 29.04.2020 у справі № 522/2738/17, та правову позицію Верховного Суду, викладену в постановах Верховного Суду від 06.09.2019 у справі № 820/1784/17, від 24.06.2020 у справі №640/4032/18, від 16.05.2019 у справі № 826/11679/17, дійшов висновку, що оскільки позивач додаткову грошову винагороду та винагороду за бойове чергування отримував щомісячно під час проходження служби і вони входили до складу грошового забезпечення, то, відповідно, вказані складові повинні включатися до розрахунку грошової допомоги військовослужбовців при звільненні, а отже, відповідач протиправно не включив до складу грошового забезпечення позивача, з якого йому нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні, щомісячну додаткову грошову винагороду та винагороду за бойове чергування.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає таке.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Разом з цим, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у статті 1 якого, зокрема, встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно із частиною другою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Частиною четвертою статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що грошове забезпечення виплачується в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та має забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до абзацу 1 пункту 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Крім того, положеннями пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України № 1294 від 07.11.2007 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» визначено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 за № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено виплату щомісячної додаткової грошової винагороди 1) військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які займають посади у Військово-Морських Силах Збройних Сил та Морській схороні Державної прикордонної служби, посади наземних авіаційних спеціалістів, що забезпечують безпеку польотів літаків та вертольотів, у військових частинах і підрозділах Повітряних Сил та Сухопутних військ Збройних Сил, посади у військових частинах і підрозділах високомобільних десантних військ та спеціального призначення Збройних Сил, і військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) льотного складу Збройних Сил, Національної гвардії та Державної прикордонної служби - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення. 2)військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби): з 1 квітня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2013 за № 161 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889" для військовослужбовців, зокрема, Збройних Сил України (крім тих, що зазначені у підпункті 1 пункту 1 цієї постанови, та військовослужбовців строкової військової служби) запроваджений новий вид забезпечення - щомісячна додаткова грошова винагорода у таких розмірах: з 1 квітня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Окрім того, питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №522/2738/17. Ухвалюючи постанову від 06.02.2019 у вказаній справі, Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків: до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних або тих, що виплачуються раз на місяць.

Судовим розглядом установлено, що позивач під час проходження служби отримував щомісячну винагороду і винагороду за бойове чергування.

Даними особистої картки грошового забезпечення позивача з січня по жовтень 2017 року підтверджується, що щомісячна додаткова грошова винагорода і винагорода за бойове чергування носили систематичний, щомісячний характер.

Згідно з розрахунком одноразової допомоги позивача при звільненні до складу грошового забезпечення позивача для обрахування цієї допомоги при звільненні з військової служби не включені: додаткова грошова винагороду в розмірі, передбаченому Постановою №889 та винагорода за бойове чергування.

Підставою для виплати позивачу одноразової грошової допомоги без врахування щомісячної додаткової грошової винагороди та винагороди за бойове чергування слугував Наказ начальника Харківського прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 10.10.2017 №428-ос, відповідно до якого позивачеві нараховано і виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні відповідно до вимог Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом адміністрацією Державної прикордонної служби України 20.05.2008 № 425 (далі - Інструкція).

Так, за змістом п.4.10.1 Інструкції військовослужбовцям, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Відповідно до п. 1.2 Інструкції встановлено, що місячне грошове забезпечення - це грошове забезпечення, на отримання якого у відповідному місяці має право військовослужбовець згідно із чинним законодавством. До складу місячного грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати та премія).

Отже, Інструкцією не передбачено включення до складу грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби, таких складових як щомісячна додаткова грошова винагорода і винагорода за бойове чергування.

Проте, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про пріоритетність законів над підзаконними актами та дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу.

Частиною четвертою статті 9 Закону №2011-ХІІ Міністру оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом не віднесено до їх компетенції та може бути змінений лише законодавцем.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає Закон №2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам Закону №2011-ХІІ, є правомірним.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №820/1784/17.

Колегія суддів ураховує, що питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 522/2738/17. Ухвалюючи постанову від 06.02.2019 у вказаній справі, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків.

Згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Отже, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних або тих, що виплачуються раз на місяць.

Судовим розглядом установлено, що останні 10 місяців перед звільненням додаткова грошова винагорода та винагорода за бойове чергування нараховувались та виплачувались позивачу щомісяця, а тому, за жодних обставин, такі складові не можуть вважатись одноразовими.

Виплата позивачу додаткової грошової винагороди та винагороди за бойове чергування у вказаний період відповідачем не заперечується.

Оскільки на підставі Постанови №889 додаткова грошова винагорода нараховувалася і виплачувалася позивачу щомісяця, підстави уважати такі винагороди одноразовим видом грошового забезпечення відсутні.

У зв`язку з тим, що позивач додаткову грошову винагороду та винагороду за бойове чергування отримував щомісячно під час проходження служби і вони входили до складу грошового забезпечення, то, відповідно, отримувані позивачем щомісячна додаткова грошова винагорода та винагорода за бойове чергування, мають бути включені до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється розрахунок одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби.

На момент звільнення позивача його календарна вислуга років складала 32 роки, а відтак, відповідно до частини другої статті 15 Закону №2011-ХІІ, позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

За такого правового регулювання та обставин справи колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що відповідач протиправно не включив до складу грошового забезпечення позивача, з якого йому нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні, щомісячну додаткову грошову винагороду та винагороду за бойове чергування.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 16.05.2019 у справі №826/11679/17, від 31.07.2019 у справі №826/3398/17, від 22.10.2019 у справі №826/2447/18 та справі №520/3505/19, від 31.10.2019 у справі №826/3397/17, від 19.03.2020 у справі №820/5286/17, від 29.04.2020 у справі № 240/10130/19, від 31.03.2021 у справі №620/2878/20.

Щодо посилання відповідача у апеляційній скарзі на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 13.10.2020 у справі № 240/9504/19, від 31.01.2019 у справі № 522/24664/16-а, від 14.05.2020 у справі № 817/1196/17, від 16.07.2020 у справі № 820/5473/17, від 16.09.2020 у справі № 826/14853/17, то колегія суддів вказує на їх необґрунтованість, оскільки, виходячи з процесуальних механізмів забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду, за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції, слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду, мають перевагу над іншими висновками колегій судів касаційної інстанції.

До того ж, правовий висновок Верховного Суду з приводу включення щомісячної додаткової грошової винагороди до місячного грошового забезпечення військовослужбовця у цілях обчислення розміру та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні викладений і у постанові від 31.03.2021 у справі №620/2878/20, що є останньою у часі практикою Верховного Суду.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Ураховуючи положення статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 ( військова частина НОМЕР_1 ) - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року по справі № 520/3447/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк