Справа № 460/1678/21
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2021-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2021 рокуЛьвівСправа № 460/1678/21 пров. № А/857/20529/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Ільчишин Н. В.,

з участю секретаря судового засідання Притули Р. Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2021 року (прийняте у м. Рівне суддею Недашківською К. М.; складене у повному обсязі 17 серпня 2021 року) в адміністративній справі № 460/1678/21

за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Дубровицька міська рада Рівненської області,

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просила визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Рівненській області (далі - ГУ ДПС у Рівненській області) від 11.03.2019 № 0-1705.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вказане податкове повідомлення-рішення, яким їй визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 2049,70 грн за 2018 рік, є протиправним, позаяк таким рішенням визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з урахуванням лише житлового будинку площею 204,7 кв. метрів, проте не взято до уваги факт наявності на праві власності 1/4 житлової квартири площею 60,9 кв. метрів. Тобто, контролюючий орган повинен був застосовувати пільгу у розмірі 180 кв. метрів: 204,7 кв. метрів (будинок) + 15,225 кв. метрів (1/4 житлової квартири площею 60,9 кв. метрів) = 219,925 кв. метрів 180 кв. метрів (пільга) = 39,93 кв. метрів. Також вказує, що у 2018 році не було правових підстав для застосування Рішення № 462, позаяк таке застосування є порушенням принципів податкового та бюджетного законодавства.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржила ОСОБА_2 , яка вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте без урахування фактичних обставин справи та з помилковим застосуванням норм матеріального права. Тому просила скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує загалом тими ж доводами, що й вимоги позовної заяви.

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не здійснювалося.

Також за приписами частини другої статті 313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з таких підстав.

Як встановлено судом ГУ ДПС у Рівненській області 11.03.2019 прийняло податкове повідомлення-рішення № 0-1705 (далі ППР), яким визначило позивачу суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 2049,70 грн за 2018 рік (а. с. 25).

ППР винесене з урахуванням рішення Дубровицької міської ради № 462 від 11 липня 2017 року, яким установлені ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; рішення застосовується з 01 січня 2018 року (далі Рішення № 462) (а. с. 41).

Відповідно до Рішення № 462 ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, установлюються за 1 квадратний метр бази оподаткування у розмірі: 0,65 % від розміру мінімальної заробітної плати, установленої законом на 1 січня звітного (податкового) року для об`єктів житлової нерухомості.

Пільги зі сплати податку: база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, у тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи платника податку, зменшується:

а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості на 60 кв. метрів;

б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості на 120 кв. метрів;

в) для різних типів об`єктів житлової нерухомості, у тому числі їх часток - 180 кв. метрів.

Вважаючи зазначене ППР неправомірним, ОСОБА_2 оскаржила його до суду.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив таке.

Відповідно до пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України (далі ПК України) платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Визначення платників податку в разі перебування об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб:

а) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку;

б) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом;

в) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб і поділений між ними в натурі, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку.

За правилами підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Відповідно до підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Підпунктом 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України визначено, що база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Відповідно до підпункту 266.4.1. пункту 266.4 статті 266 ПК України база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується:

а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів;

б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів;

в) для різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 180 кв. метрів.

Таке зменшення надається один раз за кожний базовий податковий (звітний) період (рік).

Відповідно до підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями).

Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів нежитлової нерухомості, встановлюються залежно від майна, яке є об`єктом оподаткування.

За правилами підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Органи місцевого самоврядування до 25 грудня року, що передує звітному, подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням об`єкта житлової та/або нежитлової нерухомості інформацію щодо ставок та наданих пільг юридичним та/або фізичним особам зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Статтею 12 ПК України визначені, зокрема повноваження сільських, селищних, міських рад щодо податків та зборів. Відповідно до пункту 12.4. цієї статті до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належать: встановлення ставок місцевих податків та зборів в межах ставок, визначених цим Кодексом; визначення переліку податкових агентів згідно із статтею 268 цього Кодексу; до початку наступного бюджетного періоду прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов`язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду.

Відповідно до підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Згідно із пунктом 12.5 статті 12 ПК України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Зазначені норми узгоджуються з принципом стабільності, на якому ґрунтується податкове законодавство, що закріплений у підпункті 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК України.

Відповідно до цього принципу зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Відповідно до пункту 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» від 07.12.2017 № 2245-VIII, установлено, що у 2018 році до рішень про встановлення місцевих податків і зборів, прийнятих органами місцевого самоврядування, у тому числі радами об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, після 15 липня 2017 року та у 2018 році, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 ПК України та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Враховуючи викладене, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення пункту 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» від 07 грудня 2017 року № 2245-VIII, яким фактично зупинено дію підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 ПК України та Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Податкове законодавство України ґрунтується зокрема на принципі стабільності, який треба розуміти так, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року (підпункт 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК України).

Позивач як підставу для задоволення позовних вимог зазначає порушення податковим органом положень підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК України принципу стабільності податкового законодавства.

Однак цей принцип скерований (орієнтований на) органам законодавчої влади, а у випадку передбаченому пунктом 4.4 статті 4 Кодексу органам місцевого самоврядування, з метою дотримання певного порядку внесення змін до будь-яких елементів податків.

Згідно з загальноприйнятою у правозастосуванні юридичною кваліфікацією змін до податкового законодавства Закон, який вносить зміни всупереч пункту 4.1.9 ПК України вважається чинним, оскільки не суперечить Конституції, як і іншим нормативно-правовим актам, аналогічно щодо місцевих податків і зборів, право на встановлення яких законодавчо передано органам місцевого самоврядування.

Норма підпункту 4.1.9 Кодексу встановлює обмеження, не передбачаючи жодних наслідків (зокрема санкцій) у разі його порушення.

Суд констатував, що позивач не скористалася правом звернення до суду з позовом про оскарження Рішення органу місцевого самоврядування № 462, яким керувався відповідач при винесенні оскаржуваного ППР.

Також, установлення місцевих податків і зборів входить до компетенції органів місцевого самоврядування, податковий же орган, яким є відповідач у справі, наділений повноваженнями по застосуванню в межах своєї компетенції вже прийнятих нормативно-правових актів, в тому числі рішень органів місцевого самоврядування, норми яких є чинними на час їх застосування та обов`язковими. Відтак, навіть за наявності можливого порушення принципу стабільності шляхом прийняття радою рішення (оскарження якого на предмет правомірності, законності не здійснене), без участі контролюючого органу в процесі внесення змін до порядку застосування пільги зі сплати податку до об`єкту оподаткування, враховуючи чинність Рішення № 462 на час прийняття відповідачем ППР, суд зазначив, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законами України.

Аналогічну правову позицію висловила, зокрема, Палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі № 825/1496/17 (постанова від 15 травня 2019 року).

Згідно з матеріалами справи позивач є власником житлового будинку загальною площею 204,7 кв. метрів (а. с. 22).

Саме щодо такого будинку міститься інформація у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яка і була використана контролюючим органом при визначення об`єкта оподаткування.

Надана позивачем копія Свідоцтва про право власності від 04.01.1999 (а. с. 21), відповідно до якого позивач є власником 1/4 квартири (спільна часткова власність) не може бути належним та допустимим доказом того, що при визначенні об`єкта оподаткування мала застосовуватися пільга 180 кв. метрів, а не 120 кв. метрів, оскільки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня інформація щодо такого володіння.

Норми ПК України не визначають обов`язку контролюючого органу щодо пошуку іншої, ніж міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, інформації щодо нерухомого майна.

Натомість, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних саме Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тому визначення контролюючим органом бази оподаткування (житловий будинок площею 204,7 кв. метрів) із застосуванням величини мінімальної заробітної плати у 2018 році 3723,00 грн є правомірним.

За таких обставин дії відповідача щодо прийняття оскаржуваного ППР відповідають прийнятому органом місцевого самоврядування Рішенню № 462 по встановленню певних правил, а також дотримано баланс публічних та приватних інтересів, з урахуванням майнового стану та рівня доходів фізичної особи, що запроваджено нормою підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України.

Проте, колегія суддів апеляційного суду вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, виходячи з таких підстав.

За приписами статті 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Підстави припинення права власності визначені главою 25 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як видно із свідоцтва про право власності від 04 січня 1999 року, виданого Дубровицькою міською радою народних депутатів, позивачу належить на праві власності 1/4 житлової квартири площею 60,9 кв. метрів, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і була приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Вказана квартира зареєстрована в Рівненському обласному бюро технічної інвентаризації на підставі свідоцтва про право власності і записана у реєстрову книгу за № 13.2.698.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав регулює Закон України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV).

Відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.

Статтею 3 Закону № 1952-IV визначено, що загальними засадами державної реєстрації прав є:

1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження;

2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав;

2-1) одночасність вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва та державної реєстрації прав;

3) публічність державної реєстрації прав;

4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом;

5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом.

За змістом цієї норми, право власності на житло, набуте до 1 січня 2013 року, є дійсним, незалежно від факту його державної реєстрації, а відсутність такої реєстрації не впливає на правомірність набуття права власності. Також, як встановлено, вказана квартира була зареєстрована 16.09.2021 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

З цього приводу Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 24 січня 2020 року в справі № 910/10987/18 зазначив, що відповідно до частини 1 статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Пункт 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі №916/675/15.

За таких обставин, коли у власності позивача перебувають об`єкти житлової нерухомості різних типів (зокрема, будинок та частка в квартирі), з урахуванням рішення Дубровицької міської ради № 462 від 11 липня 2017 року та підпункту 266.4.1. пункту 266.4 статті 266 ПК України, відповідач повинен був застосувати пільгу як для різних типів об`єктів житлової нерухомості і зменшити базу оподаткування на 180 кв. метрів, а не 120 кв. метрів (як для житлового будинку).

Тобто, відповідач помилково визначив базу оподаткування житлової нерухомості позивача, що має наслідком неправомірність податкового повідомлення-рішення та його подальше скасування.

Як уже було зазначено вище, суд першої інстанції у своєму рішенні покликався на те, що згідно з матеріалами справи позивач є власником житлового будинку загальною площею 204,7 кв. метрів і що саме щодо такого будинку є інформація у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яка і була використана контролюючим органом при визначення об`єкта оподаткування.

А надана позивачем копія Свідоцтва про право власності від 04.01.1999, відповідно до якого позивач є власником 1/4 квартири (спільна часткова власність) не може бути належним та допустимим доказом того, що при визначенні об`єкта оподаткування мала за-стосовуватися пільга 180 кв. метрів, а не 120 кв. метрів, оскільки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня інформація щодо такого володіння.

Норми ПК України не визначають обов`язку контролюючого органу щодо пошуку іншої, ніж є в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, інформації щодо нерухомого майна.

Натомість, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних саме Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тому визначення контролюючим органом бази оподаткування є правомірним.

З цьому приводу колегія суддів зазначає, що відповідно до приписів частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначені норми приписують обов`язок відповідача, як суб`єкта владних повноважень щодо доказування правомірності свого рішення. Всупереч цим приписам відповідач не надав таких доказів, а суд першої інстанції безпідставно не врахував цього.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови про задоволення позовних вимог.

Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позову.

Керуючись статтями 229, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2021 року в адміністративній справі № 460/1678/21 скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Рівненській області від 11.03.2019 № 0-1705.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Постанова складена у повному обсязі 24 грудня 2021 року.