Справа № 380/5654/21
Суддя: Мричко Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2021-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 380/5654/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 грудня 2021 року місто Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої - судді Мричко Н.І.,

за участі секретаря судового засідання Максимович А.Я.,

представника позивача Ікавого М.Р.,

представника відповідача Західного територіального управління

Національної гвардії України Бондаренка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної гвардії України, Західного територіального управління Національної гвардії України про стягнення коштів, -

встановив:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 (далі позивач) до Головного управління Національної гвардії України (, місцезнаходження: 03151, м. Київ, вул.Народного Ополчення, 9-А), Західного територіального управління Національної гвардії України (, місцезнаходження: 79026, м. Львів, вул. Стрийська, 146), в якій позивач просить:

- стягнути на користь ОСОБА_1 солідарно з Головного управління Національної гвардії України та Західного територіального управління Національної гвардії України суму інфляційних збитків за вказаний період прострочення (03.02.2019-25.11.2020), що складає 32685,10 грн, 3% річних в сумі 23935,38грн, 50000,00грн в якості відшкодування завданої моральної шкоди, 5058,41грн в якості відшкодування понесених витрат на лікарські засоби.

Ухвалою від 19.04.2021 суддя прийняла позовну заяву до розгляду й відкрила провадження у справі.

Ухвалою від 16.09.2021 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою від 20.12.2021 суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача Західного територіального управління Національної гвардії України про залишення позовної заяви без розгляду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач прострочив термін прийняття відповідного рішення та виплати одноразової грошової допомоги. За таких обставин, позивач вважає, що відповідачі солідарно повинні відшкодувати йому суми понесених інфляційних втрат розрахованих за час прострочення грошового зобов`язання, а саме з 03.02.2019 по 25.11.2020, становить 32685,10 грн, 3% річних в сумі 23935,38 грн, 50000,00грн в якості відшкодування завданої моральної шкоди, 5058,41 грн в якості відшкодування понесених витрат на лікарські засоби.

13.09.2021 представник відповідача Головного управління Національної гвардії України подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечив. Відзив обґрунтований тим, що спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. Позивач не зазначив обставин того, у чому полягає моральна шкода, якими діями, рішеннями вона завдана, та якими доказами вона підтверджена. У позовній заяві не зазначено обґрунтування застосування медичних препаратів, а тому позов в цій частині також не підлягає до задоволення.

16.09.2021 представник відповідача Західного територіального управління Національної гвардії України подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечив. Відзив обґрунтований тим, що моральна шкода не може полягати у порушення права власності на грошову суму. Причинний зв`язок між купівлею ліків, захворюванням і «неправомірними» діями будь-кого з посадових осіб належним чином позивачем не доведено.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив суд позов задовольнити повністю.

У судовому засіданні представник відповідача Західного територіального управління Національної гвардії України проти позовних вимог заперечив. Просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.

У судове засідання відповідач Головне управління Національної гвардії України явку представника не забезпечило, належним чином повідомлене про дату, час та місце розгляду справи. Клопотань про розгляд справи без участі його представника до суду на надходило.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача Західного територіального управління Національної гвардії України, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач проходив військову службу у Західному територіальному управлінні Національної гвардії України.

Наказом Командувача Національної гвардії України від 05.05.2018 позивача звільнено відповідно до пункту «б» (за станом здоров`я) пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» з військової служби у запас Збройних Сил України.

Наказом начальника Західного територіального управління Національної гвардії України від 24.05.2018 №132 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

27.11.2018 позивачу встановлено третю групу інвалідності, через захворювання, пов`язане із захистом Батьківщини.

20.12.2018 позивач подав до Західного територіального управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_2 ) заяву про отримання одноразової грошової допомоги в порядку передбаченому постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013 «Про затвердження порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві».

У зв`язку з не призначенням і не виплатою одноразової грошової допомоги, позивач звернувся з позовом до Львівського окружного адміністративного суду.

19.11.2019 Львівський окружний адміністративний суд прийняв рішення у справі №1.380.2019.004290, яким: визнав протиправними дії Головного управління Національної гвардії України при розгляді заяви ОСОБА_1 про призначення йому одноразової грошової допомоги; зобов`язав Західне територіальне управління Національної гвардії України надіслати до Головного управління Національної гвардії України заяву ОСОБА_1 від 20.12.2018 для вирішення питання про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги на підставі поданих ним документів.

25.11.2020 позивачу здійснено виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975, в сумі 440500,00 грн.

Виходячи з наявності підстав для стягнення з відповідачів суми інфляційних збитків за період прострочення (03.02.2019-25.11.2020), що складає 32685,10 грн, 3% річних в сумі 23935,38 грн, 50000,00грн в якості відшкодування завданої моральної шкоди, 5058,41 грн в якості відшкодування понесених витрат на лікарські засоби, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Надаючи оцінку аргументам відповідача Головного управління Національної гвардії України про те, що спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, суд зазначає таке.

За змістом частини третьої статті 11 та частини першої статті 13 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 вказаного Кодексу.

Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин другої та третьої статті 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.

Частиною другою статті 4 ЦК України передбачено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.

Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора при цьому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України виникає кореспондуюче право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі №910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України дійшла висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог в одній справі не є обов`язковим.

Відтак ураховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.

Суд при розгляду вказаного питання враховує висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 09.02.2021 у справі № 520/17342/18.

Зважаючи на викладене, з огляду на те, що основний спір щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги вирішувався за правилами адміністративного судочинства, то позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів інфляційних втрат та 3% річних підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Разом із цим за правилами частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Аналіз положень частини п`ятої статті 21 КАС України та частини першої статті 19 КАС України у їх поєднані дозволяє виснувати, що юрисдикція спору про стягнення моральної шкоди із суб`єкта владних повноважень визначається як за правовою природою правовідносин, зокрема публічно-правових, так і у зв`язку з тим, чи пред`явлено позов про стягнення моральної шкоди в одному проваджені з вимогою про вирішення публічно-правового спору.

У випадку пред`явлення позову про відшкодування шкоди, у тому числі моральної, в іншому судовому проваджені такий спір підлягає розгляду за правилами цивільної або господарської юрисдикції, за виключенням випадку, якщо можливість об`єднання спорів у одне провадження в адміністративній юрисдикції не втрачена.

Суд звертає увагу на те, що у цій справі позов про відшкодування моральної шкоди та майнової шкоди (придбання ліків) пред`явлено в одному провадженні з позовними вимогами про стягнення грошових коштів за акцесорним публічно-правовим зобов`язанням. А тому такі позовні вимоги підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на характер правовідносин, що виникли між сторонами, зміст прав та обов`язків у цих правовідносинах і їх суб`єктний склад, суд дійшов висновку про те, що спір про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України та з одночасним відшкодуванням моральної та майнової шкоди підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, що свідчить про безпідставність доводів відповідача Головного управління Національної гвардії України в частині юрисдикційності спору.

При вирішенні спору по суті суд виходив з такого.

Суд повторно зазначає, що загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора при цьому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України виникає кореспондуюче право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу.

Суд вважає, що передбачена статтею 625 ЦК України відповідальність боржника за порушення грошового зобов`язання у виді інфляційних нарахувань і компенсації в розмірі трьох відсотків річних може виникати тільки у договірних правовідносинах і не стосується правовідносин, що виникають у зв`язку із несвоєчасною виплатою одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» від 25.12.2013 №975. Суд зазначає, що зобов`язання щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги має іншу правову природу, аніж договірні відносини, оскільки має соціальний характер.

Суд при розгляді враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах від 12.11.2018 у справі №826/22868/15, від 12.02.2020 у справі №826/17656/16.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача інфляційних збитків за вказаний період прострочення (03.02.2019-25.11.2020), що складає 32685,10 грн та 3% річних в сумі 23935,38 грн.

Щодо стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди у розмірі 50000,00грн та 5058,41 грн в якості відшкодування понесених витрат на лікарські засоби, то суд вказує таке.

Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Вирішуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди судам слід надавати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, чи існує причинний зв`язок, чи обґрунтовано грошовий вираз заявленої шкоди та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Ці обставини входять до предмету доказування у справі.

Суд при розгляді враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 09.04.2021 у справі № 260/1484/18.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Тобто, обов`язок доказування завданої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на позивача.

Однак позивач не навів доводів з належним їх обґрунтуванням і підтвердженням, що внаслідок протиправних дій відповідача йому заподіяно моральні чи фізичні страждання або втрати немайнового характеру.

Крім цього, позивач посилаючись на те, що погіршення стану здоров`я та емоційного стану безпосередньо перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з діями відповідачів не підтверджує це належними і допустимими доказами.

У цьому контексті, суд критично оцінює доводи позивача про те, що квитанції з аптек підтверджують погіршення стану здоров`я у зв`язку з діями відповідачів, оскільки з таких не вбачається придбання лікарських засобів саме для використання позивачем. Більше того, позивач не надав жодного лікарського висновку чи рецепту на такі лікарські засоби.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про безпідставність вимог позивача про стягнення з відповідачів на його користь 50000,00грн в якості відшкодування завданої моральної шкоди, 5058,41 грн в якості відшкодування понесених витрат на лікарські засоби.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позву необхідно відмовити повністю.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються.

Керуючись статтями 2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної гвардії України, Західного територіального управління Національної гвардії України про стягнення коштів, - відмовити повністю.

Судові витрати між сторонами не розподіляються.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складене 28 грудня 2021 року.

Суддя Мричко Н.І.