Справа № 640/7441/19
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2021-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2021 року м. Київ № 640/7441/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Маруліної Л.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві

про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі також- відповідач, ГУ ПФУ в м. Києві), в якому просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо проведення пенсійної виплати з обмеженням максимального розміру пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплат до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною);

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснювати виплату призначеної (перерахованої) пенсії громадянина ОСОБА_1 починаючи з 01.01.2019 року в розмірі проведеного перерахунку, відповідно до розрахунку Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (27572,98 гривень) без обмеження її максимальним розміром до проведення наступного перерахунку такої пенси, з урахуванням проведених виплат;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві виплатити громадянину ОСОБА_1 різницю між нарахованою та отриманою пенсією за період з 25.07.2018 року по день винесення судового рішення відповідно до розрахунків Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач неправомірно обмежив максимальним розміром належну до виплати позивачу пенсію, чим порушив гарантії соціального захисту позивача. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.05.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Через канцелярію суду 19.06.2019 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві подано відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач заперечує проти позову та просить відмовити в задоволенні позовних вимог з огляду на те, що виплату пенсії здійснено в розмірах, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року №103, станом на день перерахунку 01.03.2018 року позивачу пенсії з урахуванням розміру окладу за посадою, військовим (спеціальним) званням, відсоткової надбавки за вислугу. Крім того, відповідачем зазначено, що права позивача щодо виплати йому пенсії без обмеження розміру не порушені, оскільки при здійсненні перерахунку пенсії у квітні 2018 року сума пенсії не обмежувалась максимальним розміром визначеним у статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 №2262-XI.

Через канцелярію суду 24.06.2019 року від позивача надано відповідь на відзив, в якому він заперечує проти тверджень відповідача, просить їх відхилити та задовольнити позов в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , генерал-лейтенант у відставці, ветеран війни, інвалід 2-ї групи, проходив службу у Збройних Силах України та Внутрішніх військах МВС України, ветеран Внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України. З 13.04.2012 року Указом Президента України був звільнений з посади заступника командувача ВВ МВС України, а 20.04.2012 року був виключений зі списків особового складу головного управління ВВ МВС України.

20.04.2012 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві ОСОБА_1 була призначена пенсія за вислугу років (з 30.08.2017 року отримує пенсію по інвалідності як інвалід 2-ї групи) за нормами Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб".

Рішенням Окружного адміністративного суду від 25.07.2018 року у справі № 826/5584/18 адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено частково, а саме: визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо проведення пенсійної виплати ОСОБА_1 з обмеженням максимального розміру (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплат до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) починаючи з 04.10.2017 року; зобов`язано ГУ ПФУ виплатити різницю між нарахованою ОСОБА_1 та отриманою ним пенсією за період з 04.10.2017 по день винесення судового рішення (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплат до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.11.2018 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.07.2018 року у справі № 826/5584/18 було залишено без змін. Представником позивача (адвокатом) Коваленком В.О. подано заяву від 13.02.2019 року №16908 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві. Згідно якої представник позивача просив: 1) вжити заходи для виконання Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.07.2018 року по справі №826/5584/18; 2) проводити пенсійні виплати ОСОБА_1 у правомірний спосіб без обмеження максимального розміру з (урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплат до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною).

Відповідно до листа від 25.02.2019 року №38842/03 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві проінформувало, що на виконання рішення суду проведено у січні 2019 року перерахунок пенсії ОСОБА_1 . Виплату різниці пенсії на виконання вищевказаного Рішення суду від 25.07.2018 року за період з 04.10.2017 року по 25.07.2018 року (день винесення судового рішення) в сумі 142311,88 грн. буде проведено в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України №649 від 22.08.2018 року. З 01.02.2019 року розмір пенсійної виплати ОСОБА_1 не змінюється та становить 14970,00 грн. з врахуванням максимального розміру пенсії.

Позивач, вважаючи такі дії відповідача протиправними та такими, що порушують його законні права та інтереси звернувся до суду із даним позовом.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" визначено, що цей Закон визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом. Держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

Законом України від 24.12.2015 №911-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (набув чинності 01.01.2016), частину п`яту статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 №2262-XII доповнено реченням: "Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень".

Згідно з пунктом 2 розділу 2 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 №911-VIII, дія положень цього Закону щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються починаючи з 1 січня 2016 року. Законом України від 06.12.2016 №1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", (який набув чинності 01.01.2017) у частині сьомій статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" слова і цифри "у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року" замінено словами і цифрами "по 31 грудня 2017 року".

Рішенням Конституційного суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 року № 2262-XII зі змінами, а саме:

- частину сьому статті 43, згідно з якими максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень;

- першого речення частини першої статті 54, відповідно до яких тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються;

- положення частини сьомої статті 43, першого речення частини першої статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 року № 2262-XII зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до положень статті 152 Конституції України, закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, положення частини сьомої статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 №2262-XII зі змінами, щодо встановлення максимального розміру пенсії не більше десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, та щодо встановлення максимального розміру пенсії тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, не більше 10740 гривень, - втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 20.12.2016 року. Згідно з частиною другою статті 51 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 №2262-XII перерахунок пенсій, призначених особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей, провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачена йому не більш як за 12 місяців.

Постановою Пленуму Верхового Суду України від 13.06.2007 №8 "Про незалежність судової влади" зазначено, що відповідно до статті 8 та статті 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, що звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод.

Як вбачається із матеріалів справи, представником позивача (адвокат) Коваленко В.О. подано заяву від 13.02.2019 року №16908 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві із вимогами щодо виконання рішення по справі №826/5584/18. Згідно листа від 25.02.2019 року №38842/03 на заяву представника позивача від 13.02.2019 року Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві проінформувало, що у січні 2019 року здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_1 в порядку, встановленому судовим Рішенням по справі №826/5584/18. Виплату різниці пенсії на виконання вищевказаного Рішення суду за період з 04.10.2017 по 25.07.2018 року (день винесення судового Рішення) в сумі 142311,88 грн. буде проведено в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України №649 від 22.08.2018 року. Із 01.02.2019 року розмір пенсійної виплати не змінюється та становить 14970,00 грн. з врахуванням максимального розміру пенсії. Водночас, суд звертає увагу, що згідно матеріалів справи, позивач не звертався із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про: виплату призначеної (перерахованої) пенсії йому починаючи з 01.01.2019 року в розмірі проведеного перерахунку, відповідно до розрахунку Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві без обмеження її максимальним розміром до проведення наступного перерахунку такої пенсії, з урахуванням проведених виплат та про виплату різниці між нарахованою та отриманою пенсією за період з 25.07.2018 року відповідно до розрахунків Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві.

Проте, звернувся відразу з даними позовними вимогами до суду.

Конституція України гарантує кожному право порушити в суді будь-який позов, який стосується його прав та обов`язків. Однак «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, не мало б сенсу без можливості виконання рішення суду. У зв`язку з цим Європейський суд з прав людини зазначає, що «право на суд» було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» (справа Деркач та Палек проти України).

Статтею 129-1 Конституції України закріплено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Відповідно до частин 2 та 3 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Статтею 370 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Таким чином, виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, у справі «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997 Європейський суд вказав, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». Право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Крім того, положеннями статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України визначаються спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, до яких належать, зокрема, зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення тощо.

Приписами частини1 статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

При цьому, в порядку здійснення судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах не передбачено звернення позивача з окремим позовом щодо зобов`язання виконання судового рішення по іншій справі.

Заявлений у даній справі позов фактично спонукає суд адміністративної юрисдикції вдатися до перевірки належності виконання рішення суду, що набрало законної сили, і у випадку встановлення неналежності його виконання повторно зобов`язати відповідача вчинити тотожні дії. Отже, у спірних правовідносинах наявні обставини, з якими стаття 383 КАС України пов`язує наявність підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Тобто, якщо позивач вважає протиправними рішення, дії чи бездіяльність відповідача, вчинених на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.07.2018 у справі №826/5584/18 або порушення його прав, свобод чи інтересів, то він повинен був звернутись до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача, а не пред`являти новий адміністративний позов.

У постанові від 22.08.2019 у справі № 522/10140/17 Верховний Суд підкреслив, що зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі. Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача, задоволенню не підлягають, оскільки обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

При цьому, суд звертає увагу на те, що права позивача в частині обмеження виплати пенсії граничним розміром на час розгляду даної справи не порушені, а суд не може під час прийняття рішення вирішувати питання щодо правовідносин, які можливо матимуть місце у майбутньому. Більше того, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач обмежував розмір пенсії позивача певною сумою, а також відсутні підстави вважати, що відповідачем будуть протиправно застосовані такі обмеження у майбутньому.

Отже, виходячи з вищевикладеного, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є такими, що задоволенню не підлягають.

Згідно частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 78 цього Кодексу.

Доказів, які б спростовували доводи відповідача, позивач суду не надав. Згідно з частинами першою-другою статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Керуючись статтями 9,77,78, 242, 243, 251, 255 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статті 293, 294, 296, 297 КАС України.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (, адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16).

Повне рішення складено 23.12.2021 року.

Суддя Л.О. Маруліна