Справа № 320/6699/19
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2021-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2021 року м. Київ № 320/6699/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панченко Н.Д., розглянувши у письмовому провадженні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

до суду звернулася ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ПНПП НОМЕР_1 ) з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Київській області (03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 5-а, ) в якому просить суд визнати протиправним та. скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Ф» від 22.08.2019 №0-1027.

У якості підстави позову позивач зазначила, що податковим органом, за наслідками оцінки операцій з купівлі нерухомого майна ОСОБА_1 в період 2016-2018 роки, було визначено суму податкового зобов`язання платника податків перед бюджетом у загальному розмірі 268539,60 грн., проте позивач вважає, що законних підстав для визначення податкових зобов`язань не було, а сама процедура прийняття спірного рішення грубо порушена.

Ухвалою від 10.12.2019 суд відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 29.01.2020. Також, вказаною ухвалою суду запропонував відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати до суду відзив на позовну заяву.

29.01.2020 до суду надійшов відзив від Головного управління ДПС у Київській області, в якому відповідач не погоджується з позовними вимогами та вважає, що для задоволення позову немає підстав, оскільки з 01.01.2015 мало місце внесення змін до податкового законодавства щодо оподаткування нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки.

Так, відповідачем зазначено, що в процесі оброблення інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно було виявлено, що у власності ОСОБА_1 перебувають нежитлові будівлі загальною площею 5543,3 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 . У відповідності з пп.266.10.3 п. 266.10 ст. 266 Податкового кодексу України податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди в межах строків, визначених п. 102.1 ст. 102 Податкового кодексу України, а тому податковим органом у відповідності до вимог чинного законодавства сформовано оскаржуване позивачем податкове повідомлення-рішення за 2016-2018 роки.

Ухвалою суду від 13.04.2020 закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

У зв`язку із наявністю клопотань учасників процесу про здійснення розгляду справи за їх відсутності суд, на підставі частини 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, прийняв рішення про подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Головним управлінням ДПС у Київській області проведено перевірку, а саме здійснено оброблення інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, за наслідками якої виявлено, що у власності ОСОБА_1 з 31.07.2013 перебувають нежитлові приміщення загальною площею 5543,3 кв. м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 (будівлі літ. «А», «Б». «В», «Г», «Ж», «З-Е», «З-Ж», «З-З» та споруди).

За наслідками такої перевірки податковим органом у відношенні позивача сформовано податкове повідомлення-рішення №0-1027 від 22.08.2019 щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016-2018 роки.

Так, з витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (копія додається) вбачається, що позивачці на праві приватної власності належить комплекс нежитлових будівель літ. «А», «Б», «В», «Г», «Ж», « 3-Е», « 3-Ж», « 3-З» (цехи, цех по розфасовуванню круп, адміністративна будівля, сторожка, корпус 208), що знаходиться в адміністративних межах Терезинської селищної ради Білоцерківського району Київської області, за юридичною адресою: Київська обл., м. Біла Церква, вул. Храпачанська, буд. 70, загальною площею 5 543,3 м2, придбаний позивачкою у ТОВ «Тілігул» за договором купівлі - продажу від 31.07.2013 року № 2038)

Відповідно до п.1 Розпорядження Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області №241 від 26.07.1999 року «Про надання дозволу на проектно- вишукувальні роботи» (копія додається) компетентним органом влади Товариству з обмеженою відповідальністю «Тілігул» було надано дозвіл на проведення проектно-вишукувальних робіт по реконструкції виробничої бази на площі 0.94 га, кадастровий номер :06:005:0015 (в т.ч. на ділянці площею 0,50 га із землекористування АТ «Білоцерківсільмаш»). Крім того, листом №135 голова правління ВАТ «Білоцерківсільмаш» підтверджує купівлю-продаж саме виробничої бази на вказаній земельній ділянці.

Висновок №43 по відведенню земельної ділянки під будівництво від 14.07.1999 підтверджує, що дані приміщення є виробничими приміщеннями. Крім того, відповідно до Висновку № 03/02-04-07.32 щодо вибору (відведення) земельної ділянки під забудову від 30.11.2009 року на даній земельній ділянці знаходиться цех по виробництву будівельних матеріалів (сандвіч-панелей) ТОВ «Тілігул» на землях промисловості Терезинської селищної ради.

Крім того, згідно із довідками Терезинської селищної ради Білоцерківського району Київської області від 25.10.2019 № 02-33/530 та № 02-33/529 (копії додаються) земельна ділянка загальною площею 0, 94 га, кадастровий номер :06:005:0016 призначена для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, розміщена за адресою: м. Біла Церква, вул. Храпачанська, буд. 70 та знаходиться в межах Терезинської селищної ради.

Як вбачається із матеріалів справи, у подальшому, після придбання вказаних приміщень у власність позивачка відповідно до Договору позички від 02.01.2018 та Акту прийому - передачі нежитлових будівель в позичку від 02.01.2018 передала вказаний комплекс будівель в безоплатну позичку ТОВ «НВФ «Тілігул» () для розміщення виробничої бази та промислового виробництва будівельних матеріалів (сандвіч-панелей).

Згідно з даними ЄДРЮОФОП та ГФ, основним видом діяльності ТОВ «НВФ «Тілігул» за КВЕД є « 25.12 Виробництво металевих дверей і вікон (основний)».

Згідно із Договором суборенди приміщення № 02/01/16 від 02.01.2018 одне із вказаних приміщень (адміністративна будівля площею 400 м2) було передане ТОВ «НВФ «Тілігул» в тимчасове платне користування на користь ТОВ «Виробнича група «Кайман» під розміщення офісного приміщення.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до п.п.14.1.1291 п.14.1 ст.14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості, серед іншого, виділяють будівлі промислові та склади (абзац «ґ» цього підпункту).

На основі норм Класифікатора видів економічної діяльності (далі - КВЕД) в Україні визначається критерій приналежності підприємства до промислового: здійснення ним промислового виробництва у передбачених даним нормативно-правовими актами секціях промисловості (С «Переробна промисловість»: Р «Будівництво»). Переробна промисловість - галузь промисловості, в якій як сировина використовуються продукти сільського господарства (бавовна, шерсть, зерно, крупи, тощо) Переробні галузі АПК - це комплекс підприємств, що переробляють сільськогосподарську сировину, з якої отримують продукти харчування і сировину для харчової промисловості. Вони забезпечують населення продуктами харчування та створюють певні ресурси для зовнішнього обміну.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 року № 507 (далі - ДК 018-2000), до групи «Будівлі промислові та склади» (код 125) належать: криті будівлі промислового призначення: фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства та інше, за їх функціональним призначенням. Зазначені будівлі відносяться до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

Цей клас включає підкласи:

125 1.4 "Будівлі підприємств легкої промисловості":

125 1.5 "Будівлі підприємств харчової промисловості"

125 1.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості».

Згідно із ч.2 ст.191 Цивільного кодексу України до складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торгову марку або інші позначення та права, якщо протилежне не встановлено договором або законом.

Відтак, зміст поняття «будівлі промисловості» не обмежується лише промисловими та складськими будівлями, тобто тими, що використовуються для виробництва та зберігання продукції, зберігання матеріалів. Будівлі, які не задіяні безпосередньо для виготовлення продукції, використовуються промисловим підприємством для розміщення персоналу та обладнання, необхідного для адміністративного, побутового (опалення, водопостачання тощо), транспортного забезпечення, а також виконання інших функцій. За таких обставин суд вважає, що будівлі (як виробничі, так і адміністративні та допоміжні), що входять до складу цілісного майнового комплексу промислового підприємства та використовуються для забезпечення його діяльності, необхідно відносити до будівель промисловості.

За такого правового регулювання, належний позивачці цілісний майновий комплекс нежитлових будівель, розміщений за адресою: Київська обл., м. Біла Церква, вул. Храпачанська, буд. 70, за визначенням відноситься до складу об`єктів промисловості і використовується промисловим підприємством-виробником (ТОВ «НВФ «Тілігул») у безпосередній діяльності з виробництва будівельних матеріалів, про що безпосередньо свідчать всі перераховані вище обставини та матеріали справи.

Згідно із п.п.265.1.1 п.265.1 ст. 265 ПК України податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відноситься до складу податку на майно.

Відповідно до п.п.266.1 ст. 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до п.266.2 ст. 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

При цьому, відповідно до п.п. «є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Відтак, вказаний комплекс будівель, належний ОСОБА_1 на праві приватної власності, відноситься до будівель промисловості та за визначенням не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Слід зазначити, що застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті "є" п.п .266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.

Обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм "будівлі промисловості", лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано у спірній ситуації, оскільки положеннями п.п. 266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Наведені норми свідчать, що застосування п.п. "є" п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Зміст наведених положень дає підстави дійти правового висновку, відповідно до якого застосування підпункту «є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України можливе у разі, якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

При цьому, норма п.п. «є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України в розрізі основоположного принципу єдиного підходу до встановлення податків і зборів, передбаченого п.п.4.1.11 п.4.1 ст. 4 ПК України, і принципу нейтральності оподаткування, встановленого у п.п.4.1.8 п.4.1 ст. 4 ПК України, не містить жодних виключень, обмежень чи застережень щодо включення будівель промисловості, що належать на праві приватної власності фізичним особам, до об`єктів, які не оподатковуються в силу закону за умови використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Аналогічна правова позиція, щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду Верховного Суду у постанові від 17.02.2020 року у справі №820/3556/17 та від 30.03.2020 року у справі 814/1469/18.

В подальшому вказаний висновок підтримано Верховним Судом у постановах від 16 квітня 2020 року у справі №810/1011/18, від 30 березня 2020 року у справі №814/1469/18, від 12 березня 2020 року у справі №2240/2385/18, від 06 квітня 2020 року у справі №420/879/19.

Відтак, вказаний комплекс будівель відноситься до будівель промисловості та за визначенням не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Щодо застосування відповідачем норм права, прийнятих із порушеннями законодавчо визначеного порядку суд зазначає наступне.

Відповідно до п.4.4 ст. 4 ПК України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами та радами об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Згідно із п.8.1 ст. 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

Відповідно до п.8.3 ст. 8 ПК України до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно із п.п.10.1.1 п.10.1 ст. 10 ПК України податок на майно належить до місцевих податків. Відтак, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є місцевим податком, який відповідно до ст. 143 Конституції України, ПК України та ч.1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» встановлюється органами місцевого самоврядування із врахуванням положень податкового законодавства України, прийнятого Верховною Радою України. При цьому, ВР України відповідно до своїх повноважень встановлює тільки перелік дозволених для встановлення місцевими радами місцевих податків і зборів та граничні параметри таких податків. Власне, встановлення місцевих податків із дотриманням встановлених ВР України критеріїв належить до виключної компетенції відповідних місцевих рад (п.4.4 ст. 4 ПК України).

Відповідно до п.12.3 ст. 12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Відповідно до п.п.12.3.1 п.12.3 ст. 12 ПК України (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно із п.п.12.3.3 п.12.3 ст. 12 ПК України копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів.

Відповідно до п.п.12.3.4 п.12.3 ст. 12 ПК України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Вказане положення кореспондує із вимогою п.п.4.1.9 п.4.1 ст. 4 ПК України, згідно з якою принципом податкового законодавства України є стабільність - зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Згідно із ст. 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Відповідно до ч.3 ст. 27 Бюджетного кодексу України закони України, які впливають на показники бюджету і приймаються після 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Таким чином, зміни до будь - яких елементів податків і зборів не можуть вноситись пізніше, як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватись протягом бюджетного року.

Відповідно до п.п.12.4.3 п.12.4 ст. 12 ПК України до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належить, серед іншого, до початку наступного бюджетного періоду прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов`язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду.

З метою реалізації власних повноважень Білоцерківською міською радою Київської області було прийняте Рішення від 28.01.2016 № 46-05-VIІ «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у м. Білій Церкві» з додатком № 1 під назвою «Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» (далі - Положення № 46, копія додається). Вказане рішення було оприлюднене на офіційному веб-сайті ради за адресою: http://bc-rada.gov.ua/node/4978.

Таким чином, вказані Рішення та Положення не можуть бути застосовані відносно належного позивачці об`єкта нерухомості у 2016 році, оскільки вони прийняті та оприлюднені Білоцерківською міською радою з порушеннями вимог п.п.12.3.4 п.12.3 та п.п.12.4.3 п.12.4 ст. 12 ПК України (28.01.2016, а не до 15.07.2015, як того вимагає ПК України).

Отже, у даному випадку 2016 рік є плановим періодом, а 2017 рік - вже бюджетним.

За наведених обставин та особливостей правового регулювання суд вважає, що застосування контролюючими органами положень ст. 266 ПК України з метою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з врахуванням порушення Білоцерківською місцевою радою строків прийняття Рішення № 46-05-VIІ не може мати місце у 2016 році.

Аналогічна ситуація має місце із встановленням Білоцерківською міською радою податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2017 рік, оскільки цей податок було встановлено Рішенням № 560-28-VII від 23.03.2017 року з додатком № 1 під назвою «Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» (далі - Положення № 560). Вказане рішення було оприлюднене на офіційному веб-сайті ради за адресою: https://www.bc-rada.gov.ua/node/6883.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Тобто, обов`язок доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень одночасно покладено на усіх учасників процесу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання цих вимог відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність вчинених дій.

Водночас докази, подані позивачем, підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог, та не були спростовані відповідачем.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

При прийнятті рішення суд також враховує, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, судовий збір в розмірі 2680, 40 грн. сплачений за квитанцією від 05.12.2019 підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. ст. 73 - 77, 90, 94, 241, 245, 246, 250, 259 - 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Київській області форми «Ф» від 22.08.2019 №0-1027.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ПНПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Київській області (03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 5-а, ) судовий збір у розмірі 2680 (дві тисячі шістсот вісімдесят) грн. 40 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 28.12.2021

Суддя Панченко Н.Д.