Справа № 520/25868/21
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2021-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

23.12.2021р. справа №520/25868/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., за участі секретаря судового засідання - Стрєлка О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні без фіксування звукозаписувальними технічними засобами у порядку ст. 287 КАС України справу за позовом

ОСОБА_1
до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мельника Юрія Анатолійовича
провизнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, громадянин, боржник), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправними дій та бездіяльності приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Мельника Ю.А. при вирішенні питання про місце відкриття виконавчого провадження ВП №64273019 за виконавчим написом №67251, виданого 05.10.2020р. приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С.; 2) визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 64273019 від 26.01.2021р.; 3) зобов`язання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Мельника Ю.А. виключити ОСОБА_1 з Єдиного реєстру боржників.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що не проживає у місті Києві і не має на території міста Києва власного майна, а тому постанова про відкриття виконавчого провадження суперечить закону. Наполягав, що приватний виконавець вдався до порушення закону при визначенні місця знаходження боржника, вчинивши одночасно і дію, і допустивши бездіяльність. Стверджував, що приватного виконавця належить обтяжити обовязком виключити відомості з Єдиного реєстру боржників.

Відповідач, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва - Мельник Юрій Анатолійович (далі за текстом - владний субєкт, орган публічної адміністрації, Виконавець), з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що управлінське волевиявлення з приводу відкриття виконавчого провадження є цілком правомірним, позаяк відповідає відомостям виконавчого документа - виконавчого напису нотаріуса.

Зміст та характер спірних правовідносин, предмет доказування та обсяг наявних доказів, об`єктивно дозволяють вирішити спір на підставі матеріалів справи.

Тому перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, котрі урегульовують спірні правовідносини, суд виходить із таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Зареєстрованим місцем проживання заявника з 04.01.2019р. є АДРЕСА_1 .

05.10.2020р. приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу п. Гораєм О.С. відносно заявника як боржника за кредитним договором №R3B від 02.10.2012р. було вчинено виконавчий напис №67251 на суму боргу 17.063,78 грн.

25.01.2021р. письмовою заявою про примусове виконання рішення (згаданого вище виконавчого напису) стягувач, ТОВ "Фінансова компанія "Аланд", звернувся до відповідача - приватного виконавця виконавчого округу м. Києва п. Мельника Юрія Анатолійовича.

26.01.2021р. відповідачем було видано постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №64273019.

Стверджуючи про невідповідність закону управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації з приводу відкриття виконавчого провадження, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Суд відзначає, що суспільні відносини з приводу примусового виконання судових актів та рішень деяких суб`єктів владних повноважень, зміст та обсяг повноважень державного виконавця (чи приватного виконавця) з приводу примусового виконання документів з поміж кола тих, які віднесені до переліку виконавчих, а також спосіб та порядок реалізації цих повноважень визначені, насамперед, приписами Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження", у розумінні ч.1 ст.1 якого виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження (далі за текстом Закон №1404-VIII).

Статтею 1 Закону №1404-VIII унормовано, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно зі ст.1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», яка кореспондується з нормами статті 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках на приватних виконавців.

Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (ст.3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»).

За приписами п.3 ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Окрім того, за приписами ч.1 ст.19 Закону №1404-VIII, право вибору пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців, належить стягувачу.

Згідно з ч.1 ст.24 та ч.2 ст.24 Закону №1404-VIII виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Для проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи в іншому виконавчому окрузі приватний виконавець має право вчиняти такі дії самостійно або залучати іншого приватного виконавця на підставі договору про уповноваження на вчинення окремих виконавчих дій, типова форма якого затверджується Міністерством юстиції України (абзац третій частини п`ятої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно із ч.2 ст.25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

Виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя (ч.1 ст.25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»).

Відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України (пункт 4 частини 2 статті 23 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»).

Відповідно до ч.1 ст.27 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» фізичні або юридичні особи мають право вільного вибору приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного Законом України «Про виконавче провадження».

Звідси слідує, що прийняття державним чи приватним виконавцем виконавчих документів до виконання здійснюється за територіальним принципом, суть якого полягає у тому, що державний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких знаходиться на території, на яку поширюються його функції, а приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких знаходиться у межах його виконавчого округу, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність, та відомості щодо якого внесені та містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України.

При цьому, місце виконання виконавчого документу підлягає визначенню за критеріями, зазначеними у ч.2 ст.24 Закону №1404-VIII, до яких законодавець відносить, зокрема: місце проживання, перебування боржника - фізичної особи, місцезнаходження боржника юридичної особи, місцезнаходження майна боржника .

Згідно з п.1 ч.1 ст. 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

За змістом норм чинного законодавства, що регулюють питання, пов`язані з виконанням судових рішень і рішень інших органів, що підлягають примусовому виконанню, виконавчий документ, прийнятий виконавцем до виконання, є підставою для початку здійснення виконавцем примусового виконання рішення. Оригінал (дублікат) виконавчого документа подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця разом із заявою про примусове виконання рішення.

Вимоги до форми і змісту заяви про примусове виконання рішення визначені у ч.2 ст.26, ч.3 ст.26, ч.4 ст.26 Закону №1404-VIII, а також у пункті 3 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженій наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012р. у редакції наказу Міністерства юстиції України від 16.07.2019 року № 2165/5; далі за текстом - Інструкція ).

Пунктом 3 розділу ІІІ Інструкції визначено, що заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа.

У заяві про примусове виконання рішення зазначаються такі відомості: - назва і дата видачі виконавчого документа; - прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові стягувача; - дата народження та адреса місця проживання чи перебування стягувача; - реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) стягувача; - номер телефону стягувача; - спосіб перерахування стягнутих з боржника грошових сум (у разі виконання рішення про стягнення коштів); - реквізити рахунку, відкритого у банку або в іншій фінансовій установі, для отримання стягнутих з боржника грошових сум (за наявності).

У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо).

Згідно з пунктом 10 розділу ІІІ Інструкції місце виконання рішення визначається відповідно до вимог, встановлених статтею 24 Закону.

У силу правового висновку постанови Верховного суду від 27.09.2021р. у справі №520/3535/2020: 1) банківський рахунок це власність банку, інструмент для фінансових операцій клієнта; 2) відсутність коштів на банківському рахунку зумовлює відсутність підстав для стягнення заборгованості саме за місцем реєстрації банку; 3) наявність у боржника відкритого кредитного банківського рахунку, без власних коштів боржника, не є його майном у такому банку; 4) гроші банку на кредитних рахунках не можна ототожнювати із власними коштами божника; 5) наявність банківського рахунку не гарантує, що на цьому рахунку є грошові кошти, які належать боржнику, а не банку; 6) сама по собі наявність карткового рахунку, відкритого для обліку поточної заборгованості боржника по кредитній угоді не свідчить про наявність у боржника майна у вигляді власних грошових коштів; 7) майном, на яке може бути звернено стягнення є, зокрема, кошти, а не рахунки в банку; 8) наявність у боржника банківських рахунків не свідчить про наявність у боржника майна в такому банку та не є таким майном; 9) майном є не рахунки, а грошові кошти, які можуть розміщатися на рахунку особи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.08.2021р. у справі №420/10502/20.

За змістом правової позиції постанови Верховного Суду від 25.06.2021р. у справі №905/2214/14/908/5734/14, у виконавця є підстави для відкриття виконавчого провадження за таким критерієм як місцезнаходження майна боржника лише за наявності документального підтвердження відомостей про наявність такого майна у межах території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця. Зокрема, відомостей про відкриті на ім`я боржника рахунки в банках або інших фінансових установах, розташованих в межах території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби або у межах виконавчого округу приватного виконавця. Сама лише констатація стягувачем у заяві про примусове виконання рішення про наявність у боржника певних рахунків у банківських та / або фінансових установах, розташованих в межах території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або у межах виконавчого округу приватного виконавця, за відсутності доданих до заяви доказів у підтвердження цих обставин, не є достатньою підставою для відкриття виконавчого провадження за таким критерієм як місцезнаходження майна боржника.

Водночас, такий висновок не може тлумачитися як такий, що передбачає обов`язок стягувача додавати до заяви про примусове виконання рішення докази фактичної наявності грошових коштів на банківських рахунках боржника, оскільки у разі такого її тлумачення (застосування) ця норма суперечила б ст.60 та п.1 ч.1 ст.61 Закону України «Про банки і банківську діяльність», за змістом яких відомості про банківські рахунки клієнтів, фінансово-економічний стан клієнтів є банківською таємницею, забезпечення збереження якої є обов`язком банку, зокрема шляхом обмеження кола осіб, що мають доступ до інформації, яка становить банківську таємницю.

Відтак, стягувач, звертаючись до виконавця із заявою про примусове виконання рішення, має довести саме обставини знаходження майна боржника на території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця, надати (додати до заяви) докази місцезнаходження майна боржника на цій території, а не докази фактичної наявності майна боржника у місцезнаходженні такого майна.

За відсутності доданих стягувачем до заяви доказів знаходження майна боржника на території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця, у виконавця, який не має повноважень до відкриття виконавчого провадження вчиняти виконавчі дії, пов`язані з розшуком майна боржника, відсутні підстави приймати до виконання виконавчий документ за саме за місцезнаходженням майна боржника.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 21.05.2021р. у справі №905/64/15 боржник має інтерес на відкриття виконавчого провадження за власним місцезнаходженням або за місцезнаходженням власного реально існуючого майна.

Приєднаними до справи доказами достеменно доведено, що реальне та достовірне власне місцезнаходження заявника як боржника - учасника суспільних відносин у якості громадянина знаходиться поза межами м. Києва.

Доказів реального проживання заявника у місті Києві або реального існування у заявника майна на території міста Києва органом публічної адміністрації до суду у ході розгляду справи не подано.

З огляду на викладені вище міркування, вимога заявника про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження уданому конкретному випадку підлягає до задоволення.

Вирішуючи спір за вимогою про визнання протиправними дій приватного виконавця з приводу з`ясування місця реєстрації адреси проживання боржника громадянина та вимогою про визнання протиправною бездіяльності приватного виконавця з приводу з`ясування місця реєстрації адреси проживання боржника громадянина, суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.2 КАС України предметом судової перевірки у порядку адміністративного судочинства є рішення та діяння (дія чи бездіяльність) владних суб`єктів.

За загальним правилом п.18 ч.1 ст.19, п.19 ч.1 ст.4 КАС України, п.1 ч.2 ст.24, п.2 ч.2 ст.24, ч.3 ч.2 ст.24 Митного кодексу України рішенням суб`єкта владних повноважень є письмовий акт, дією суб`єкта владних повноважень є вчинок з приводу реалізації управлінського повноваження, а бездіяльністю є ухилення від виконання обов`язку.

Окрім перелічених вище форм, управлінське волевиявлення владного суб`єкта може втілюватись і у вигляді письмової відмови (листа) чи фактичної відмови, котрі за змістом, формою, способом реалізації повноваження не є рішенням чи дією, але здатні до створення перешкоди у реалізації публічного суб`єктивного права заявника-приватної особи.

Суд відзначає, що норми Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" не наділяють виконавця повноваженнями на перевірку достовірності відомостей виконавчого документа (у тому числі і виконавчого напису нотаріуса) за будь-якими параметрами (у тому числі і за реквізитом місця проживання боржника).

Таким обов`язком виконавець у силу положень Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" не обтяжений.

Відтак, за даним епізодом відсутня подія порушення приватним виконавцем як органом публічної адміністрації вимоги закону.

Указане зумовлює відмову у позові за цим епізодом.

Вирішуючи спір за вимогою про виключення заявника з Єдиного реєстру боржників суд зазначає, що дана вимога спрямована виключно наперед, стосується відносин, котрі ще не склались у часі та відносно яких відсутні обєктивні дані про існування у конкретної особи нездоланного наміру на вчинення у майбутньому конкретного діяння з метою порушення субєктивного права заявника.

Тому ця вимога задоволенню не підлягає у зв`язку із відсутністю об`єкту судового захисту порушеного органом публічної адміністрації суб`єктивного права приватної особи.

Окрім того, суд зважає, що згідно з п.1 ч.1 ст.26 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

У силу абз.1 ч.5 ст.26 названого закону виконавець виносить постанову про відкриття виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа.

Згідно положень ч.ч.5, 7 ст.9 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження", відомості про боржника вносяться до Єдиного реєстру боржників (крім відомостей щодо боржників, якими є державні органи, органи місцевого самоврядування, а також боржників, які не мають заборгованості за виконавчим документом про стягнення періодичних платежів більше трьох місяців, та боржників за рішенням немайнового характеру) одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" або постанови, передбаченої частиною четвертою статті 40 цього Закону, чи в день встановлення виконавцем факту відсутності заборгованості за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів.

З наведеного слідує, що управлінське волевиявлення органу публічної адміністрації з приводу включення відомостей про особу до Єдиного реєстру боржників та з приводу виключення відомостей про особу з Єдиного реєстру боржників відбувається в автоматичному режимі за рахунок відповідних налаштувань функціонування інформаційного ресурсу і не потребує реалізації внутрішньої волі конкретного державного виконавця (приватного виконавця).

Приводом для реалізації названого волевиявлення є подія винесення постанови про відкриття виконавчого провадження або подія винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, подія винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 ч.1 ст.37 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" або подія винесення постанови за ч.4 ст.40 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження", подія встановлення факту відсутності заборгованості за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів.

У контексті обставин даного конкретного спору виключення з Єдиного реєстру боржників згадки про заявника у режимі реалізації автоматичного управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації є неможливим у зв`язку із відсутністю прямо визначених законом приводів.

При цьому, матеріалами справи достеменно підтверджена обставина існування за заявником статусу боржника у виконавчому провадженні на момент вирішення спору по суті.

Ця обставина визнається усіма учасниками спору у порядку ч.1 ст.78 КАС України.

Таким чином, наразі (на календарну дату вирішення спору по суті) у Єдиному реєстрі боржників міститься актуальна та достовірна інформація про наявність у заявника статусу боржника за конкретним виконавчим провадженням, адже у заявника наявні невиконані зобов`язання у межах конкретно цього виконавчого провадження.

Суд констатує, що у розумінні ст.1 Закону України від 13.01.2011р. №2939-VI "Про доступ до публічної інформації" відомості Єдиного реєстру боржників є публічною інформацією.

Згідно з п.6 ч.1 ст.14 Закону України від 13.01.2011р. №2939-VI "Про доступ до публічної інформації" розпорядники інформації (до кола яких у силу ст.13 Закону України від 13.01.2011р. №2939-VI "Про доступ до публічної інформації" належить і відповідач) зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Відповідно до ч.2 ст.23 Закону України від 13.01.2011р. №2939-VI "Про доступ до публічної інформації" запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

З огляду на суспільну значимість інформації про наявність або відсутність у конкретної людини статусу боржника за виконавчим провадженням, суд доходить до переконання про те, що неактуальна та недостовірна інформація з цього питання підлягає виключенню з Єдиного реєстру боржників не у порядку Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження", а у порядку Закону України від 13.01.2011р. №2939-VI "Про доступ до публічної інформації".

Разом із тим, така публічна інформація набуває статусу недостовірної та неактуальної виключно у разі настання події набрання законної сили даним судовим актом.

Отже, наразі ця вимога заявлена передчасно, а тому підлягає відхиленню.

Продовжуючи вирішення спору, суд відзначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України і повинен виконуватись шляхом подання до суду доказів і наведення у процесуальних документах адекватних аргументів відповідності закону вчиненого волевиявлення і безпідставності доводів іншого учасника справи.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

До того ж і у силу правового висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19 визначений ст.77 КАС України обов`язок відповідача суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах допустив порушення ч.2 ст.19 Конституції України виключно за епізодом вчинення управлінського волевиявлення з приводу відкриття виконавчого провадження не за місцем реєстрації адреси проживання заявника боржника.

У цій частині позов належить задовольнити.

Решта вимог позову підлягає відхиленню у зв`язку із безпідставністю та недоведеністю.

При розв`язанні спору, суд зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), надав розгорнуту оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам, дослухався до усіх чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін, виклав судження з приводу застосування належних норм матеріального і процесуального права.

Розгорнуті мотиви та міркування суду з приводу оцінки усіх доречних, слушних та значимих факторів і норм права викладені у тексті судового акту. Решта доводів явно та очевидно не впливає на результат вирішення спору по суті, а тому на окрему оцінку не заслуговує.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст.139, 143 КАС України та Закону України Про судовий збір.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця від 26.01.2021р. про відкриття виконавчого провадження ВП №ВП № 64273019.

Позов у решті вимог - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення виготовлено у повному обсязі 23 грудня 2021 року; набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.6 ст.287 КАС України (протягом 10 днів з дати проголошення).

Суддя Сліденко А.В.