Справа № 640/16924/21
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2021-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2021 року м. Київ № 640/16924/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Бокатової Я.А., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області
доВідділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)
проскасування постанови державного виконавця
представники позивача та відповідача - не з`явилися;

сторін:

ВСТАНОВИВ:

Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області (адреса: 04071, м. Київ, вул. Ярославська, 40, ідентифікаційний код - 22933548, ел. пошта - ) (далі - позивач, ГУ ПФУ у Київській області) подано на розгляд Окружному адміністративному суду міста Києва позов до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (адреса: 03056, м. Київ, вул. Виборзька, 32, ідентифікаційний код - 43315602, ел. пошта - ) (надалі - відповідач, Відділ примусового виконання рішень), у якому позивач, з урахуванням заяви № 1000-0903-5/90695 від 09.09.2021 «Про зміну підстави адміністративного позову», просить суд скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 27.05.2021 про накладення штрафу в розмірі 5 100,00 грн. у ВП № 64244634 за невиконання управлінням виконавчого листа у справі № 320/3520/20.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.08.2021 (суддя Пащенко К.С.) відкрито провадження у адміністративній справі № 640/16924/21; постановлено розглядати справу за правилами, передбаченими ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України (скорочено - КАС України) у відкритому судовому засіданні на 26.08.2021; витребувано у відповідача належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження ВП № 64244634.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.09.2021 заяву Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві від 09.09.2021 № 1000-0903-5/90695 "Про заміну підстави адміністративного позову" прийнято до розгляду.

Призначеного дня, а також 23.09.2021, 13.10.2021 та 18.11.2021 розгляд справи відкладався; справу призначено до розгляду на 25.11.2021.

У вказаний день представники відповідача, незважаючи на належне повідомлення Відділ примусового виконання рішень про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися.

Позивачем подано заяву про розгляд справи без його участі.

Обґрунтовуючи позов ГУ ПФУ у Київській області зазначає, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 у справі № 320/3520/20 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 15% мінімальної пенсії за віком та доплати за проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю у розмірі однієї мінімальної заробітної плати відповідно до ст. 39 та ст. 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», за період з 01.01.2014 по 02.08.2014 включно, та виплатити різницю між перерахованим розміром пенсії та фактично отриманим та з урахуванням індексу інфляції.

Позивач примічає, що на виконання зазначеного рішення суду ним, згідно розпорядження № 171233 від 26.10.2020, перераховано пенсію ОСОБА_1 в порядку, визначеному судовим рішенням, за період з 01.01.2014 по 02.08.2014.

Тобто, рішення суду позивачем виконано самостійно в добровільному порядку до отримання постанови про відкриття виконавчого провадження.

ГУ ПФУ у Київській області повідомило, що виплати пенсій можуть бути здійснені виключно за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством. Будь-які бюджетні зобов`язання та платежі можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет України. Взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушенням бюджетного законодавства.

За таких обставин позивач вважає, що рішення суду виконане в частині повноважень ГУ ПФУ у Київській області до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а постанова про накладення штрафу винесена не правомірно, передчасно, незаконно та необґрунтовано, чим державним виконавцем проігноровано та порушено норми та положення ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження».

Разом з тим суд примічає, що у відповідності до ч. 1 ст. 269 КАС України, у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, заявами по суті справи є позовна заява та відзив на позовну заяву (відзив).

Відзиву на позовну заяву відповідач до суду не подав.

Втім через канцелярію до суду Відділом примусового виконання рішень подано копії матеріалів виконавчого провадження ВП № 64244634.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд відмічає таке.

Наразі, в аспекті вчинення органами державної виконавчої служби примусового виконання рішень, суд акцентує, що частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже для встановлення обставин протиправності оскаржуваної постанови, необхідним є перевірка судом такої на відповідність критеріям, що встановлені в ч. 2 ст. 2 КАС України.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження» (в тексті - Закон), «Інструкцією з організації примусового виконання рішень» (по рішенню - Інструкція), та іншими нормативно-правовими актами (тут і по тексту відповідні нормативно-правові акти наведено в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Частиною першою статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У відповідності до частини першої статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Рішення, що підлягають примусовому виконанню на підставі виконавчих документів визначені статтею 3 Закону України "Про виконавче провадження".

Згідно частини першої статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно частини другої цієї статті виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до частини третьої цієї статті виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

В свою чергу, відповідно до частини четвертої статті 19 Закону, сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

Частиною першою та другою статті 63 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Відповідно до частини першої статті 75 цього Закону у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Як вбачається із матеріалів справи в провадженні Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження ВП № 64244634 від 03.02.2021 з примусового виконання виконавчого листа № 320/3520/20, виданого 08.12.2020 Київським окружним адміністративним судом.

Згаданим виконавчим листом зобов`язано Головне управління Пенсійного управління України у Київській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, у розмірі 15 процентів мінімальної пенсії за віком та доплати за проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю у розмірі однієї мінімальної заробітної плати відповідно до статей 39 та 51 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", за період з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року включно, та виплатити різницю між перерахованим розміром пенсії та фактично отриманим та з урахуванням індексу інфляції.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бочковським Т.О. від 27.05.2021 за невиконання рішення без поважних причин накладено на боржника - Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області штраф у розмірі 5 100 грн.

Зі змісту даної постанови слідує, що: «Державним виконавцем відкрито виконавче провадження з примусового виконання даного виконавчого документа. Станом на 27.05.2021 рішення суду згідно виконавчого документа боржником не виконано. Доказів виконання рішення не надано, також не повідомлено про обставини, які зумовлюють обов`язкове завершення чи зупинення виконавчого провадження».

Не погоджуючись із вказаною постановою державного виконавця та оскаржуючи її в даній адміністративній справі, позивач у позовній заяві, поряд з обставинами виконання рішення суду в частині здійснення, до моменту відкриття виконавчого провадження № 64244634, перерахунку пенсії згідно розпорядження № 171233 від 26.10.2020, звертає увагу, по суті, на наявність поважних причин, що унеможливлюють повне виконання судового рішення, а саме не належне фінансування з державного бюджету (відсутність бюджетних асигнувань) для таких цілей, а тому відсутні підстави для застосування до позивача штрафних санкцій.

Частиною першою статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

В той же час, враховуючи принцип змагальності, закріплений зокрема у частині першій статті 9 КАС України, за яким розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, - позивач має довести належними та допустимими доказами порушене відповідачем право.

Так, перевіряючи спірне рішення відповідача, на відповідність зазначеним у частині другій статті 2 КАС України критеріям, слід вказати на таке.

З наведених вище статей 63, 75 Закону України "Про виконавче провадження" слідує, що покладення на боржника негативних наслідків у вигляді грошового стягнення (штрафу) може бути застосовано виконавцем у разі невиконання рішення без поважних причин у встановлений виконавцем строк.

"Поважність причин" це оціночне поняття.

Поважні причини - це обставини, що діють на волю суб`єкта, з яким законодавець пов`язує звільнення цього суб`єкта від виконання покладених на нього обов`язків або від визначених законодавством негативних наслідків його поведінки.

До поважних причин можуть бути віднесені будь-які обставини навколишнього світу. Це можуть бути як дії фізичних або юридичних осіб, так і явища, які не залежать від волі людини. Такі обставини мають впливати на волю суб`єкта відповідних правовідносин. Саме внаслідок дії цих обставин, що виникли раптово або закономірно, він не має змоги належним чином виконувати покладені на нього обов`язки.

Обставини, що визначаються законом як поважні причини, звільняють суб`єкта цих правовідносин від виконання покладених на нього обов`язків або негативних для нього наслідків.

За ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Тож для того, щоб особі був наданий судовий захист, суд має встановити порушене право і, що це право порушене відповідачем саме станом на час винесення оспорюваного рішення чи вчинення дії.

Суд визначає, що, по-перше, доказів інформування, до моменту відкриття (03.02.2021) виконавчого провадження № 64244634 Відділ примусового виконання рішень з боку ГУ ПФУ у Київській області про прийняття розпорядження № 171233 від 26.10.2020, згідно якого випливає про здійснення розрахунку пенсії за новою формулою, матеріали справи не містять.

По-друге, Відділом примусового виконання рішень не встановлено про виконання ГУ ПФУ у Київській області рішення в період з моменту відкриття виконавчого провадження № 64244634 по 27.05.2021.

По-третє, згідно виконавчого листа Київського окружного адміністративного суду № 320/3520/20 від 08.12.2020 Головне управління Пенсійного управління України у Київській області зобов`язано, у тому числі, виплатити різницю між перерахованим розміром пенсії та фактично отриманим та з урахуванням індексу інфляції.

Однак, доказів здійснення такої виплати до суду не представлено.

У позовній заяві позивач вказує на об`єктивну неможливість виконати рішення суду у повному обсязі в зв`язку з недостатністю фінансування з державного бюджету, однак суд оцінює оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень на час його прийняття. А станом на час прийняття такого рішення жодні посилання позивача на поважні причини невиконання ним рішення суду - відсутні.

Як вже було зазначено вище, у відповідності з положеннями статті 77 КАС України, кожна сторона має надати докази на переконання своєї позиції.

Позивач, оскаржуючи спірну постанову та стверджуючи про поважність причин невиконання в повному обсязі рішення Київського окружного адміністративного суду у справі № 320/3520/20, до позову не надав достатніх доказів в підтвердження своїх доводів. В свою чергу, Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області, як суб`єкт владних повноважень у справі № 320/3520/20, рішення в якій повинно було виконати у встановлений цим рішенням спосіб, має довести причину невиконання такого рішення та вказати, які саме дії ним вчинялись задля виконання рішення суду, що приймається іменем України, набрало законної сили і підлягає обов`язковому виконанню.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 24.01.2020 (справа № 420/2921/19).

Отже виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, проаналізувавши всі обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до положень статті 139 КАС України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для їх розподілу, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 72-78, 241-246, 268-271, 287 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову, з урахуванням заяви № 1000-0903-5/90695 від 09.09.2021 «Про зміну підстави адміністративного позову», Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області - задовольнити повністю.

Судові рішення за наслідками розгляду судами першої інстанції справ, визначених статтею 287 КАС України, набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 6 ст. 287 КАС України, апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

Суддя К.С. Пащенко