Справа № 320/4445/20
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2021-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2021 року м. Київ справа №320/4445/20

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Панової Г.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Дорошкевич Віри Леонідівни третя особа: Товариство з обмеженої відповідальності «Фінфорс» про визнання протиправними та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження,
В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Дорошкевич Віри Леонідівни (далі тако - відповідач, приватний виконавець Дорошкевич В.Л.) про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 19.05.2020 № 62122078.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03.08.2020 у справі № 320/4445/20 адміністративний позов було задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В.Л. про відкриття виконавчого провадження від 19.05.2020 ВП № 62122078.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2020 апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Дорошкевич Віри Леонідівни задоволено. Рішення Київського окружного адміністративного суду від 03.08.2020 скасовано та натомість прийнято нове рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24.06.2021 у справі № 320/4445/20 касаційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково. А саме скасовано рішення Київського окружного адміністративного суду від 03.08.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2020, а матеріали справи №320/4445/20 направлено на новий розгляд до Київського окружного адміністративного суду. При цьому, скасовуючи рішення Київського окружного адміністративного суду від 03.08.2020 у справі № 320/4445/20, Верховний Суд акцентував увагу на тому, що примусове виконання рішення здійснюється за заявою стягувача. У разі законодавчої можливості здійснення примусового виконання приватним виконавцем, стягувач здійснює вибір місця виконання, а саме: за місцезнаходженням майна боржника, за місцем його перебування чи проживання. Вибір місця виконання рішення стягувач формує за наявності у нього додаткової інформації про боржника та повідомляє про це у заяві про примусове виконання. Колегія суддів Верховного Суду також зауважила, що надаючи оцінку спірній постанові приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження, суди попередніх інстанцій не витребували від сторін та не надали оцінки заяві ТОВ «Фінфорс» (стягувача) про примусове виконання рішення, не дослідили чи зазначені у ній додаткові відомості щодо ідентифікації боржника, які, у свою чергу, можуть свідчити про фактичне місце проживання ОСОБА_1 .

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що без надання правової оцінки заяві стягувача про примусове виконання рішення, без здійснення аналізу виконавчого документу та зазначеної заяви, неможливо встановити правомірність відкриття провадження приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва.

12.07.2021 протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями справу передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Пановій Г.В.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.07.2021 суддею Пановою Г.В. прийнято до провадження адміністративну справу № 320/4445/20 за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Дорошкевич Віри Леонідівни про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 19.05.2020 №62122078. Також було ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, витребувано віл відповідача засвідчену копію заяви ТОВ «Фінфорс» про примусове виконання виконавчого напису нотаріуса, та призначено у справі судове засідання.

У призначені судові засідання сторони та третя особа явку своїх уповноважених представників не забезпечили та особисто не з`явились, хоча всі учасники справи були належним чином повідомлені про дати, час і місце судових засідань, що підтвердужється наявними у справі матеріалами.

Відповідач на виконання вимог ухвали судді від 19.07.2021 подав до канцелярії суду відзив на позовну заяву, разом із копією заяви стягувача (ТОВ «Фінфорс») від 21.04.2020 про примусове виконання рішення (вх. №7466 від 19.05.2020).

У свою чергу позивач подав до суду письмові додаткові пояснення, у тексті яких просив суд проводити судове засідання 28.09.2021 за його відсутності.

Третя особа своїм правом на подання до суду письмових пояснень по суті позовних вимог не скористалася.

З огляду на дані обставини судом, відповідно до ч. 3 ст. 194, ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку письмового провадження, на підставі наявних у справі матеріалів.

Розглянувши подані сторонами у справі документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як свідчать наявні у справі матеріали, 15.04.2020 приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №7465. Вказаним виконавчим написом з ОСОБА_1 , д.н. ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс» (, адреса місцезнаходження: 01042, м. Київ, Новопечерський провулок, буд. 19/3, корп. 2,офіс 9), заборгованість за кредитним договором № 201677-А від 17.02.2018 у розмірі 10 546,21 грн. Крім того, у тексті виконавчого напису нотаріуса зазначені наступні відомості про адреси місця реєстрації та місця проживача боржника: адреса місця реєстрації - АДРЕСА_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 .

ТОВ «Фінфорс» подало приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В.Л. заяву від 21.04.2020 про примусове виконання рішення, у якій зокрема просило відповідача:

1) відкрити за місце проживання (перебування) боржника виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису, виданого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В. від 15.04.2020 №7465 про стягнення з боржника, яким є ОСОБА_1 , коштів у розмірі 10 546,21 грн.;

2) накласти арешт на все рухоме майно, грошові кошти на банківських рахунках боржника в межах суми заборгованості;

3) у випадку встановлення доходу боржника, яким є ОСОБА_1 , звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без перевірки його майнового стану за місцем проживання (перебування) боржника.

До вказаної заяви стягувач долучив оригінал виконавчого напису №7465 від 15.04.2020, копію довіреності представника стягувача. Також у тексті заяви про примусове виконання стягувач зазначив наступні відомості про боржника: « ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 .

На цій підставі приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В.Л. винесла постанову від 19.05.2020 про відкриття виконавчого провадження №62122078 з примусового виконання виконавчого напису №7465, вчиненого 15.04.2020 приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик В.В.

За змістом вказаної постанови про відкриття виконавчого провадження адресою боржника ( ОСОБА_1 ) зазначено наступну адресу: АДРЕСА_2 .

Не погодившись із правомірністю постанови від 19.05.2020 про відкриття виконавчого провадження №62122078, ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду. В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на протиправність постанови приватного виконавця Дорошкевич В.Л. про відкриття виконавчого провадження від 19.05.2020 ВП №62122078 з тих мотивів, що виконавчий документ пред`явлено не за місцем його виконання (тобто, не за місцем проживання, перебування позивача та/або місцем знаходження його майна). А саме, як стверджує позивач (боржник у виконавчому провадженні), він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , про що зроблено відповідну відмітку в його паспорті громадянина України. При цьому, жоден із наданих стягувачем документів (кредитний договір та ін) не вказував про те, що місцем проживання ОСОБА_1 є місто Київ. Таким чином, оскільки виконавчим округом відповідача є місто Київ, то остання аж ніяк не могла провадити виконавчі дії за виконавчим документом щодо боржника, місце проживання якого знаходиться за межами її виконавчого округу.

Розглядаючи справу по суті, суд виходив з наступного.

Частиною другою ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VIII примусовому виконанню підлягають, зокрема, виконавчі написи нотаріусів.

Частиною першою ст. 5 Закону № 1404-VIII визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 № 1403-VIII (далі - Закон №1403-VIII) завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

За змістом ч. 1 ст. 4 Закону №1403-VIII, діяльність органів державної виконавчої служби та приватних виконавців здійснюється з дотриманням принципів: 1) верховенства права; 2) законності; 3) незалежності; 4) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 5) обов`язковості виконання рішень; 6) диспозитивності; 7) гласності та відкритості виконавчого провадження та його фіксування технічними засобами; 8) розумності строків виконавчого провадження; 9) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону № 1403-VIII державний виконавець та приватний виконавець повинні здійснювати свою професійну діяльність сумлінно, не розголошувати в будь-який спосіб професійну таємницю, поважати інтереси стягувачів, боржників, третіх осіб, не принижувати їхню гідність.

За приписами ч. 1 ст. 27 Закону № 1403-VIII фізичні або юридичні особи мають право вільного вибору приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

За тзмістом ч. 1 ст. 4 Закону № 1404-VIII у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону № 1404-VIII, приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону № 1404-VIII, виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України.

Згідно з ч. 5 ст. 24 Закону № 1404-VIII у разі необхідності проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець доручає проведення перевірки або здійснення опису та арешту майна відповідному органу державної виконавчої служби.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 і 6 ст. 25 Закону № 1403-VIII виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя.

Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону № 1404-VIII, у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.

Частинами першою, шостою ст. 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

За змістом ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV (далі - Закон №1382-IV): вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист; реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Відповідно до п. 10 ч. 4 ст. 4 Закону № 1404-VІІІ, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Пунктом 3 розд. ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 (далі - Інструкція) визначено, що заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа.

У заяві про примусове виконання рішення зазначаються такі відомості: назва і дата видачі виконавчого документа; прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові стягувача; дата народження та адреса місця проживання чи перебування стягувача; реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) стягувача; номер телефону стягувача; спосіб перерахування стягнутих з боржника грошових сум (у разі виконання рішення про стягнення коштів); реквізити рахунку, відкритого у банку або в іншій фінансовій установі, для отримання стягнутих з боржника грошових сум (за наявності).

У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо).

У разі пред`явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця за місцезнаходженням майна боржника до заяви про примусове виконання рішення додається документальне підтвердження, що майно боржника (грошові кошти на рахунках в банках або інших фінансових установах) знаходиться(яться) на території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця.

На кожен поданий на примусове виконання виконавчий документ стягувач подає окрему заяву про примусове виконання рішення.

Аналіз наведених норм Закону № 1404-VIII дає суду підстави для висновків, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи місце виконання яких знаходиться у межах його виконавчого округу, в іншому випадку - виконавець зобов`язаний повернути виконавчий документ стягувачу. У свою чергу, місце виконання визначається, виходячи із місця проживання/перебування боржника або місцезнаходження майна боржника.

У свою чергу, ст. 26 Закону № 1404-VIII та п. 3 розділу III Інструкції передбачено право стягувача, при поданні заяви щодо примусового виконання, надавати додаткові відомості про ідентифікацію боржника та які можуть сприяти примусовому виконанню рішення. Законодавцем визначено, що ці відомості можуть стосуватись місця роботи боржника, місцезнаходження його нерухомого майна, рахунків. Також вказаними правовими нормами покладено обов`язок на стягувача у разі пред`явлення виконавчого документу за місцезнаходженням майна, надавати відповідні підтверджуючі документи.

Таким чином, примусове виконання рішення здійснюється за заявою стягувача. У разі законодавчої можливості здійснення примусового виконання приватним виконавцем, стягувач здійснює вибір місця виконання, а саме: за місцезнаходженням майна боржника, за місцем його перебування чи проживання. При цьому, вибір місця виконання рішення стягувач формує за наявності у нього додаткової інформації про боржника та повідомляє про це у заяві про примусове виконання.

Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 24.06.2021 у цій справі, від 09.12.2020 у справі 460/3537/20, від 08.04.2020 у справі №804/6996/17, від 30.04.2020 у справі № 580/3311/19.

Дослідивши та проаналізувавши наявні у справі матеріали суд встановив, що за даними паспорта громадяна України ОСОБА_1 (серія НОМЕР_2 , виданий 06.08.2013 Бориспільським РВ Управління ДМС України в м. Києві та Київській області) зареєстрованим місцем проживання позивача є адреса: АДРЕСА_3 , та така ж адреса як «адреса місця реєстрації» була зазначена у виконавчому написі нотаріуса від 15.04.2020 № 7465 та у заяві стягувача про примусове виоконання рішення від 21.04.2020. Утім, поряд з цією адресою у тих ж виконавчому написі та заяві стягувача про примусове виконання такого виконавчого напису зазначена ще одна адреса, «адреса проживання» ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_2 , що слугувало для відповідача, виконавчим округом якої є місто Київ, підставою відкрити виконавче провадження.

Жодні інші документи, в т.ч. ті, що були оформлені між позивачем та кредитодацем/стягувачем, зі змісту яких приватний виконавець мав би можливість встановити ту обставину, що адреса місця проживання та адреса місця реєстрації позивача не збігаються, окрім наявних вже у матеріалах виконавчого провадження виконавчого напису та заяви стягувача, відповідач до суду не подав.

У контексті з цим суд враховує те, що правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів закріплено у гл. 14 Закону України «Про нотаріат» та гл. 16 розд. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій).

Зокрема, за змістом пп. 1.1, 1.4 гл. 16 розд. Порядку вчинення нотаріальних дій для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів.

Виконавчий напис вчинюється нотаріусом незалежно від місця виконання вимоги, місцезнаходження боржника або стягувача.

Для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо.

Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

Виконавчий напис вчинюється на оригіналі документа (дублікаті документа, що має силу оригіналу), що встановлює заборгованість (пп. 5.1 гл. 16 розд. Порядку вчинення нотаріальних дій).

Також зі змісту п. 7 гл. 16 розд. Порядку вчинення нотаріальних дій вбачається, що при оформленні виконавчого напису нотаріус встановлює відомості про найменування (П.І.П.) і місце проживання або місцезнаходження боржника на підставі документів, поданих саме стягувачем для вчинення виконавчого напису нотаріусом.

Оглянувши зміст наявної у матеріалах копії кредитного договору від 17.02.2018 №201677-А, на підставі якого в т.ч. був вчинений виконавчий напис №7465 від 15.04.2020, суд встановив відсутність у тексті вказаного документу відомостей про іншу адресу місця реєстрації (місця проживання) боржника ( ОСОБА_1 ) ніж адреса: АДРЕСА_3 . Саме копія цього кредитного договору із додатками та додатковими угодами наявна у приватного виконавця Дорошкевич В.Л.

Наведене дає суду підставу для висновку, що «адресу проживання» боржника приватний нотаріус Колейчик В.В. вказав у виконавчому написі на підставі відповідної заяви стягувача (ТОВ «Фінфорс»). У свою чергу, з огляду на зазначену в заяві стягувача про примусове виконання рішення (виконавчого напису) та в самому виконавчому написі нотаріуса «адресу проживання» боржника, яка, вочевидь, знаходиться у виконавчому окрузі, на який поширюється компетенція приватного виконавця Дорошкевич В.Л., стягувач (ТОВ «Фінфорс») визначив місце виконання рішення на території міста Київ, з яким відповідач, по суті, погодився, ухваливши спірну постанову.

У контексті з наведеним суд звертає увагу сторін на те, що в текстах виконавчого напису нотаріуса та заяви стягувача про примусове виконання рішення, з якими ТОВ «Фінфорс» звернулося до приватного виконавця (відповідача), серед іншого, були вказані дві (різні) адреси боржника: «адреса реєстрації» та «адреса проживання» (їх зазначено вище), які знаходилися в різних округах (Київська область та місто Київ). Проте, саме з огляду на «адресу проживання» відповідач визначила місце виконання виконавчого документа і ухвалила спірну постанову про відкриття виконавчого провадження.

В обгрунтування правомірності таких своїх дій та оспорюваного рішення відповідач послалася на норми ст. 24, 26 Закону України «Про виконавче провадження» та зазначила, що правом вибору місця виконання рішення наділений стягувач. При вирішенні питання щодо наявності підстав для відкриття виконавчого провадження відповідач керувалася змістом виконавчого напису нотаріуса та заявою стягувача про пред`явлення такого виконавчого документу до виконання. При цьому, приватний виконавець не був зобов`язаний перевіряти вірогідність відомостей, зазначених у виконавчому документі, та повідомлених стягувачем.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України враховує сформовану Верховним Судом у текстах постанов від 15.07.2021 у справі № 380/9335/20 та від 31.03.2021 у справі № 380/7750/20 за аналогічними спорами правову позицію щодо тлумачення положень ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» в контексті визначення місця проживання боржника, а також питання наявності у приватного виконавця обов`язку перевіряти перед відкриттям виконавчого провадження відомості у виконавчому документі стосовно місця проживання боржника.

Так, у тексті постанови від 15.07.2021 Касаційний суд зазначив, що у виконавчому провадженні місце проживання боржника відіграє важливу роль як для визначення виконавчого округу, в якому має здійснюватися виконавче провадження, так і для можливості реалізації боржником своїх прав і виконання обов`язків у виконавчому провадженні.

Статтею 19 Закону України «Про виконавче провадження» на боржника покладено низку обов`язків (зокрема, повідомляти виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, своєчасно з`являтися на вимогу виконавця, допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій), виконання яких передбачає перебування у безпосередній близькості до місця вчинення виконавчих дій.

У зв`язку з цим Верховний Суд погодився із висновками, викладеними у постанові від 31.03.2021 у справі № 380/7750/20, про те, що примусове виконання рішень має бути певним чином наближеним, прив`язаним до місця проживання/перебування боржника що, окрім іншого, дасть змогу останньому (чи принаймні створить йому відповідні умови) належним чином реалізовувати свої права та обов`язки як учасника виконавчого провадження.

При цьому, Верховний Суд врахував, що вказаним Законом передбачено право стягувача обирати місця відкриття виконавчого провадження між органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, але наголосив, що таке право не має нівелювати права боржника, передбачені ст. 19 Закону.

Касаційний суд також зауважив, що в силу ч. 1 та 2 ст. 4 Закону №1403-VIII приватний виконавець повинен здійснювати свою професійну діяльність сумлінно, поважати інтереси стягувачів, боржників, третіх осіб, не принижувати їхню гідність, а також повинен дотримуватися принципів верховенства права, законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності.

У силу положень ст. 16 Закону № 1403-VIII приватний виконавець також є особою, уповноваженою державою на примусове виконання рішень, тобто є суб`єктом владних повноважень, на дії якої поширюються вимоги, встановлені статтею 2 КАС України. Зокрема, суб`єкти владних повноважень мають приймати рішення (вчиняти дії) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), добросовісно, розсудливо та неупереджено.

Стосовно відсутності у чинному законодавстві вимог щодо здійснення виконавчого провадження виключно за місцем реєстрації боржника, то Верховний Суд зазначив, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна (ч. 1 ст. 24 Закону). Водночас визначення місця проживання та місця перебування наведено у Законі №1382-IV, відповідно до якого місцем проживання є житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Виходячи зі змісту приписів ст. 6 Закону № 1382-IV, місце проживання підлягає обов`язковій реєстрації, тобто Закон № 1382-IV пов`язує місце проживання особи насамперед із зареєстрованим місцем проживання. Таким чином, факт реєстрації особою свого місця проживання безумовно свідчить про те, що особа обрала певну адресу місцем свого проживання. Законом не заборонено особі мати декілька місць проживання, але у будь-якому випадку адреса, зареєстрована особою у встановленому порядку, виходячи з положень частини десятої статті 6 Закону, є офіційною адресою, а отже, особа правомірно очікує, що за цією адресою з нею буде вестися офіційне листування, а також вчинятимуться й інші юридичні дії, що пов`язані з місцем її проживання.

Отже, відкриття виконавчого провадження у виконавчому окрузі, до якого належить зареєстрована адреса місця проживання боржника, відповідатиме принципу юридичної визначеності, вимогам, установленим ч. 2 ст. 2 КАС України та вимогам ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, Касаційний суд звернув увагу на те, що ч. 2 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» пов`язує місце виконання рішення приватним виконавцем з фактичним місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи та місцезнаходженням боржника - юридичної особи, а не з адресою, зазначеною у виконавчому документі, як це, наприклад, закріплено у ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження».

Що стосується місця проживання боржника, яке незареєстроване у встановленому законом порядку, Верховний Суд виходив з того, що таке місце проживання боржника, в силу відсутності в нього офіційного характеру, має бути повідомлено самим боржником (що відповідатиме принципу вільного вибору місця проживання, встановленому Законом №1382-IV) або підтверджено належним чином з урахуванням принципу офіційного з`ясування обставин, оскільки просте зазначення будь-якої адреси без перевірки відповідних обставин не робить цю адресу саме адресою місця проживання особи у розумінні Закону №1382-IV.

Так, у цій справі судами попередніх інстанцій встановлено, що у виконавчому написі міститься інформація як про адресу реєстрації боржника, так і про адресу місця проживання.Отож з установлених обставин справи вбачається, що нотаріусом під час вчинення виконавчого напису самостійно зазначено адресу як адресу місця проживання боржника.

Верховний Суд ураховує, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус не встановлює відповідних обставин, адже не викликає особу, не спілкується з нею та не отримує від неї жодної інформації. Матеріали справи також не містять доказів на підтвердження того, що вищезазначена адреса піддавалась перевірці на предмет її достовірності.

Наведеним спростовуються доводи касаційної скарги про те, що саме виконавчим документом у цій справі встановлено фактичне місце проживання боржника.

Аналізуючи положення ст.ст. 9, 18 Закону № 1404-VІІІ, положення ст. 27 Закону № 1403-VIII, а також положення Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» №5942-VI, Верховний Суд дійшов висновку про те, що виконавець має реальну можливість перевірити місце знаходження боржника шляхом перевірки необхідної інформації у Єдиному демографічному реєстрі або шляхом запиту до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи. Такі дії відповідатимуть вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, яких приватний виконавець має дотримуватись.

Серед іншого, Верховний Суд зазначив, що норми КАС України також пов`язують місце проживання особи із зареєстрованим місцем її проживання. Так, відповідно до ч. 3 ст. 171 КАС України суд встановлює місце проживання фізичної особи шляхом надсилання запиту до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Отже, законодавець, оперуючи поняттям «місце проживання особи», передбачає, що таке місце проживання має бути особою зареєстровано і суб`єкти владних повноважень зобов`язані враховувати таку інформацію при здійсненні ними владно-управлінських функцій.

Таким чином, відсутність прямого обов`язку приватного виконавця перевіряти адресу проживання боржника не спростовує необхідності дотримання ним принципів верховенства права; законності; незалежності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; диспозитивності; гласності та відкритості виконавчого провадження та його фіксування технічними засобами; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями, які визначені частиною першою статті 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та кореспондуються з положеннями ч. 2 ст. 2 КАС України, на відповідність яким суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень.

В іншому випадку, нез`ясування адреси проживання боржника може мати наслідком порушення прав боржника, що виражатиметься у штучному створенні перешкод для вчинення боржником дій, зазначених у ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» (ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій тощо).

У взаємозв`язку із наведеним вище Верховний Суд наголосив, що відсутність прямої вказівки в Законі України «Про виконавче провадження» на обов`язок виконавця перевіряти місце проживання боржника не повинна слугувати інструментом ймовірних порушень прав боржника з боку виконавця - суб`єкта владних повноважень.

При цьому, виходячи із системного аналізу ст 4 Закону України «Про виконавче провадження» у сукупності з іншими положеннями Закону № 1404-VII, Верхорвний Суд дійшов виновку, що надання триденного терміну для вирішення питання щодо повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання спрямоване саме на необхідність перевірки органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем, зокрема і відповідності зареєстрованого місця проживання боржника - фізичної особи адресі боржника, вказаної у виконавчому документі, і належності такого зареєстрованого місця проживання виконавчому округу, на який поширюються повноваження приватного виконавця.

Підсумовуючи викладене, Касаційний суд зазначив, що саме лише зазначення місця проживання, яке не має жодного взаємозв`язку з особою боржника, не може вважатися достатньою підставою для прийняття виконавчого документа приватним виконавцем, територіальний округ якої охоплює місце виконання, визначеного за цією адресою.

Відповідні висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 31.03.2021 у справі №380/7750/20.

Враховуючи наведену правову позицію Верховного Суду, суд за результатами дослідження матеріалів справи № 320/4445/20 (в т.ч. окремих документів, що були подані відповідачем до суду із матеріалів виконавчого провадження №62122078) встановив відсутність будь-яких документів, зі змісту яких було б можливо встановити обізнаність стягувача (ТОВ «Фвнфорс») та/або приватного нотаріучас Колейчик В.В. про іншу адресу місця проживання боржника ( ОСОБА_1 ) ніж адреса: АДРЕСА_3 (адреса місця реєстрації).

Таким чином, за встановлених судом обставин у цій справі визначення місця виконання виконавчого документа щодо позивача (як фізичної особи-боржника) мало відбуватися за зареєстрованим місцем проживання боржника. При цьому, будь-яка інша адреса місця проживання чи відомості про місце перебування особи-боржника, у даному випадку зазначена стягувачем адреса: АДРЕСА_2 , (офіційність якої не підтверджено жодним доказом у справі) мали слугувати додатковою інформацією і сприяти примусовому виконанню рішення, але не використовуватися приватним виконавцем як юридичний факт, з яким Закон № 1404-VIII пов`язує місце виконання рішення, а з ним і виконавчий округ приватного виконавця.

З огляду на це, суд погоджується із позицією позивача про те що приватний виконавець Дорошкевич В.Л., виконавчим округом якої є місто Київ, не могла прийняти до примусового виконання виконавчий документ (виконавчий напис приватного нотаріуса Колейчик В.В. від 15.04.2020 №7465), місце виконання якого знаходиться в іншому виконавчому окрузі. А тому як наслідок вбачає за необхідне визнати протиправною та скасувати постанову відповідача від про відкриття виконавчого провадження від 19.05.2020 ВП № 62122078.

Частиною другою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, перевіривши та проаналізувавши матеріали справи і надані сторонами докази за правилами, встановленими ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат за налсідком розгляду цієї справи справи по суті суд дійшов висновків про наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Наявною у матеріалах справи квитанцією від 22.05.2020 № 59076 підтверджено, що за подання позову ОСОБА_1 до адміністративного суду сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн. У зв`язку з цим суд вказує про присудження на користь позивача відповідно до норм Кодексу адміністративного судочинства України за рахунок відповідача судові витрати у вказаній сумі коштів.

Керуючись статтями 9, 11, 14, 73 - 78, 90, 132, 139, 143, 242 - 246, 250, 257-262, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Дорошкевич Віри Леонідівни про відкриття виконавчого провадження від 19.05.2020 № 62122078.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) документально підтверджені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок) за рахунок приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Дорошкевич Віри Леонідівни (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця роботи: 02002, м. Київ, вул. Раїси Окіпної, 4-А, офіс 71-А).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Панова Г. В.