Справа № 120/7078/21-а
Суддя: Бошкова Юлія Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

13 грудня 2021 р. Справа № 120/7078/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді: Бошкової Ю.М.,

за участю:

секретаря судового засідання: Марисік В.Ю.,

представника позивача: Юрченка Т.П.,

представника відповідача 2: Мавроді Р.Ф.,

представника третьої особи - Подільської митниці: Мавроді Р.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Державної фіскальної служби України; Державної митної служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спор, на стороні відповідачів - Вінницька митниця ДФС; Подільська митниця Держмитслужби

про: визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправною бездіяльності, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України (далі ДФС України, відповідач 1); Державної митної служби України (далі ДМС України, відповідач 2), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спор, на стороні відповідачів - Вінницька митниця ДФС; Подільська митниця Держмитслужби.

За змістом позовних вимог позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 02.06.2021 № 846-о «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- визнати протиправною бездіяльність Державної митної служби України від 06.08.2020, від 13.10.2020 та від 12.01.2021 у прийнятті на роботу ОСОБА_1 в порядку переведення із Вінницької митниці ДФС до Подільської митниці Держмитслужби;

- поновити на державній службі ОСОБА_1 , на посаді начальника Вінницької митниці ДФС України з 02.06.2021 та зобов`язати Державну митну службу України прийняти на роботу ОСОБА_1 на рівнозначну посаду державної служби в порядку переведення із Вінницької митниці ДФС у відповідності до вимог статті 87 Закону України «Про державну службу»;

- стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення заробітної плати на його користь в межах суми стягнення за один місяць.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що наказом Державної фіскальної служби України від 02.06.2021 № 846-о «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади начальника Вінницької митниці ДФС у зв`язку з реорганізацією, скороченням чисельності штату державних службовців. Водночас, представник відповідача вказує, що звільнення ОСОБА_1 є частиною процедури реорганізації Вінницької митниці ДФС, яка розпочалась 29.11.2019, тому до правовідносин щодо його звільнення необхідно застосовувати положення Закону України «Про державну службу», чинні на момент виникнення таких правовідносин, а саме в період коли розпочався процес реорганізації Вінницької митниці ДФС.

Так, з аналізу Закону України «Про державну службу» та Кодексу Законів про працю України, які діяли на момент початку процедури реорганізації митних органів, в тому числі і Вінницької митниці ДФС вбачається, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю, а звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Сторона позивача звертає увагу, що ОСОБА_1 і Подільська митниця Держмитслужби неодноразово звертались до Державної митної служби України з метою переведення позивача до новоствореного територіального митного органу, однак вказані звернення залишені без розгляду.

02.02.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 12.12.2019 № 378-ІХ, яким внесено зміни до Кодексу Законів про працю України та викладено його у новій редакції.

Також, Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14.01.2020 № 440-ІХ внесені аналогічні зміни до Закону України «Про державну службу», який набрав чинності 13.02.2020.

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» (в редакції Закону України від 14.01.2020 № 440-ІХ) суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому, не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації) профспілкового представника) на звільнення.

Однак, на переконання позивача, надання за цим Законом можливості керівнику органу або суб`єкту призначення пропонувати будь-яку вакантну посаду державної служби у цьому органі (за наявності) кореспондує обов`язок суб`єкта владних повноважень реалізовувати це право обґрунтовано та мотивувати рішення про звільнення працівника з посади з метою уникнення сумнівів у державного службовця щодо упередженого ставлення до нього чи інших чинників, які б порушували принцип «правової визначеності». Відтак, ОСОБА_1 вважає, що відповідачем не обґрунтовано, чому попри наявні вакантні посади не пропонувалась будь-яка інша робота за відповідною професією чи спеціальністю.

З огляду на зазначене, позивач просить визнати протиправним та скасувати наказ ДФС України від 02.06.2021 № 846-о, а також визнати протиправною бездіяльність ДМС України від 06.08.2020, від 13.10.2020 та від 12.01.2021 щодо не прийняття на роботу ОСОБА_1 в порядку переведення із Вінницької митниці ДФС до Подільської митниці Держмитслужби.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 06.07.2021 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 26.07.2021. Даною ухвалою вирішено витребувати у ДФС України всі належним чином засвідченні копії документів, які стали підставою для винесення наказу від 02.06.2021 №846-о "Про звільнення ОСОБА_1 " та витребувати у Вінницької митниці ДФС довідки про розмір середнього заробітку ОСОБА_1 за два останні місяці перед звільненням та про середньоденний розмір заробітної плати позивача на дату його звільнення з Вінницької митниці ДФС.

Окрім того, залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Вінницьку митницю ДФС та Подільську митницю Держмитслужби.

13.07.2021 до суду надійшли пояснення Подільської митниці Держмитслужби та витребувані судом докази. Так, представником третьої особи зазначено, що Подільська митниця Держмитслужби є правонаступником Вінницької митниці ДФС, у свою чергу, наказом від 03.06.2021 №186-о «Про розрахунок ОСОБА_1 » з позивачем проведено повний розрахунок, а саме: виплачено грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у кількості 114 календарних днів та виплачено вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Ухвалою від 26.07.2021 задоволено клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи та повторно витребувано у Державної фіскальної служби України всі належним чином засвідчені копії документів, які стали підставою для винесення наказу від 02.06.2021 №846-о "Про звільнення ОСОБА_1 ". Підготовче судове засідання у справі відкладено на 16.08.2021.

12.08.2021 до суду надійшли пояснення Державної фіскальної служби України щодо витребування доказів та клопотання про призначення підготовчого судового засідання на іншу дату.

13.08.2021 представником позивача також подано клопотання про відкладення розгляду справи.

У свою чергу, представником Подільської митниці Держмитслужби подано заяву, у якій остання вказала, що не заперечує щодо відкладення розгляду справи.

Ухвалою від 16.08.2021 вирішено задовольнити вищезазначені клопотання представників Державної фіскальної служби України, позивача та Подільської митниці Держмитслужби та відкласти підготовче судове засідання у даній справі на 13.09.2021.

18.08.2021 надійшов відзив Державної митної служби України, у якому відповідач позовні вимоги заперечує та просить відмовити у їх задоволенні. Мотивуючи свою позицію відповідач 2 вказує, що Національне агентство України з питань державної служби надало роз`яснення від 20.02.2020 № 86р/з щодо процедуру вивільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 Закону № 889). Відповідно до такого роз`яснення при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.

При цьому, при вивільненні державних службовців державного органу відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» мають застосовуватися положення статті 49-2 КЗпП України з урахуванням змін, внесених Законом № 378.

Враховуючи зазначене, на переконання ДМС України, наказ ДФС України № 842-о від 02.06.2021 «Про звільнення ОСОБА_1 » з посади начальника Вінницької митниці ДФС виданий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

26.08.2021 представником Державної фіскальної служби України подано відзив на позову заяву, у якому серед іншого відповідач просить вилучити Державну фіскальну службу України з числа відповідачів. Водночас, з приводу предмету позову відповідачем 1 вказано, що до ОСОБА_1 , як державного службовця, не застосовується норми ч. 2 ст. 40 та ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України, на які останній посилається в позовній заяві. При цьому, пропонування рівнозначних посад позивача було не обов`язком, а правом державного органу відповідно до ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Окрім того, відповідач 1 зазначає, що позивачу відмовлено Державною митною службою України в переведені до структурних підрозділів Держмитслужби, оскільки Державна митна служба не належить до структурних підрозділів та не підпорядковується ДФС, тому ДМС України не могла запропонувати та перевести позивача на рівнозначну посаду до органів Державної митної служби України. Отже враховуючи те, що у Вінницькій митниці ДФС відсутні рівнозначні посади, які могли б бути запропоновані, а згоди Державної митної служби України про переведення не було, позивача звільнено із займаної посади.

13.09.2021 представником позивача подано відповідь на відзив ДФС України, у якій сторона позивача звертає увагу на те, що відповідачем 1 не спростовано те, що з аналізу Закону України «Про державну службу» та Кодексу законів про працю України, які діяли на момент початку процедури реорганізації митних органів, в тому числі і Вінницької митниці ДФС вбачається, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю, а звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

При цьому, представником ОСОБА_1 вказано, що у заявленому адміністративному позові визначено вірний склад відповідачів, відтак, клопотання Державної фіскальної служби України не підлягає задоволенню.

13.09.2021 до суду подано клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

Ухвалою від 13.09.2021 задоволено вищезазначене клопотання представника позивача та відкладено підготовче судове засідання на 06.10.2021. Окрім того, вирішено продовжити строк підготовчого провадження у даній справі на 30 днів.

04.10.2021 до суду надійшло клопотання представника позивача, за змістом якого останній просить закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті. Розгляд такого клопотання просив здійснити без його участі.

У свою чергу, представником ДМС України та Подільської митниці Держмитслужби, 06.10.2021 подано заяву, у якій остання вказує, що не заперечує щодо закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті.

Ухвалою від 06.10.2021 вирішено відмовити у задоволенні клопотання Державної фіскальної служби України про вилучення останньої зі складу відповідачів. Закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.11.2021.

У судовому засіданні, 03.11.2021, представник позивача надав пояснення по суті позовних вимог та звернув увагу суду на те, що відповідно до змісту оскаржуваного наказу підставами для звільнення позивача слугували: реорганізація та скорочення чисельності, штату державних службовців. Водночас, до правовідносин щодо звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з реорганізацією державного органу необхідно застосовувати положення Закону України «Про державну службу», чинні на момент виникнення таких правовідносин, а саме в період коли розпочався процес реорганізації Вінницької митниці ДФС. Так, на момент початку реорганізації (29.11.2019) та до моменту винесення наказу про звільнення ОСОБА_1 (02.06.2021), формування приписів ст. 87 Закону України "Про державну службу" тричі зазнавали змін. Однак, як і на момент початку реорганізації, так і на момент прийняття наказу від 02.06.2021 №846-о Законом України "Про державну службу" встановлювався обов`язок, а не право роботодавця щодо пропонування вакантної посади.

Також, представник позивача зазначив про те, що скорочення штату після проведення процедури реорганізації не відбулось, а навпаки штат було збільшено з 301 особи до 378 осіб.

У судовому засіданні, 03.11.2021 оголошено перерву до 19.11.2021 з метою підготовки додаткових пояснень.

19.11.2021 представником позивача подано клопотання про відкладення розгляду та про приєднання доказів до матеріалів справи.

Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, 19.11.2021 вирішено задовольнити клопотання представника позивача та відкласти розгляд справи на 30.11.2021.

22.11.2021 надійшло клопотання позивача про приєднання до матеріалів справи доказів на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу.

30.11.2021 представником ДМС України та Подільської митниці Держмитслужби подано пояснення, у яких вказано, що витрати на правничу допомогу є необґрунтованими та надмірно завищеними.

У судовому засіданні, 30.11.2021 представник ДМС України по суті позовних вимог зазначила, що останні є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Так, представник відповідача 2 вказує, що позивача було звільнено саме у зв`язку з реорганізацією Вінницької митниці ДФС. Окрім того, зазначено, що запропонувати будь-яку вакантну посаду державному службовцю у тому самому державному органі є правом, а не обов`язком роботодавця.

У судовому засіданні оголошено перерву до 09.12.2021 з метою надання ДМС України додаткових пояснень.

09.12.2021 стороною позивача подано додаткові пояснення.

Окрім того, 09.12.2021 представником відповідача 2 надано витребувану судом інформацію.

Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання 09.12.2021 вирішено відкласти розгляд справи на 13.12.2021, з метою надання часу для ознайомлення з додатковими поясненнями.

У судовому засіданні, 13.12.2021, представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов у повному обсязі посилаючись на мотиви , наведені в позовній заяві та додаткових поясненнях.

У свою чергу, представник відповідача 2 та Подільської митниці Держмитслужби просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 проходив державну службу в митних органах з 1992 року, а з 2016 року займав посаду начальника Вінницької митниці ДФС.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 02.10.2019 №858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» та наказу Державної фіскальної служби України від 25.11.2019 №30-рг «Про реорганізацію митниць ДФС» з 29.11.2019 у Вінницькій митниці ДФС розпочато процедуру реорганізації шляхом приєднання до Подільської митниці Держмитслужби.

У зв`язку із вищезазначеним, листом від 27.12.2019 ОСОБА_1 , як керівник Вінницької митниці ДФС, звернувся до Подільської митниці Держмитслужби щодо працевлаштування працівників Вінницької митниці ДФС.

09.07.2020 на адресу Вінницької митниці ДФС надійшов лист в.о. голови Державної фіскальної служби України, Голови комісії з реорганізації Державної фіскальної служби від 02.07.2020 відповідно до якого, посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 № 1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України», постанову Кабінету Міністрів України від 02.10.2019 № 858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби», постанову Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 № 1074 «Про затвердження Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади» та наказ Державної фіскальної служби України від 25.11.2019 № 30-рг «Про реорганізацію митниць ДФС» голову комісії з реорганізації Вінницької митниці ДФС зобов`язано здійснити заходи щодо вручення попередження про наступне вивільнення у зв`язку із реорганізацією, в тому числі і позивача ОСОБА_1 , начальника Вінницької митниці ДФС.

На виконання вищезазначеної вказівки ДФС України, Вінницькою митницею ДФС сформовано попередження про наступне вивільнення, з яким позивач ознайомився 14.07.2020.

Так, з метою спонукання відповідача 2 щодо виконання обов`язку, передбаченого ст. 87 Закону України "Про державну службу", позивач направив на адресу ДМС України лист від 20.07.2020, у якому просив перевести його на рівнозначну посаду або запропонувати іншу посаду в ДМС України.

У відповідь на вказане звернення позивача, ДМС України листом від 06.08.2020 повідомила, що згідно пункту 11 Типового положення про територіальні органи міністерства та іншого центрального органу виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.2011 року № 563 на керівника територіального органу покладено повноваження щодо добору кадрів і складення відповідного подання про призначення (переведення) особи. Тому, враховуючи те, що до Державної митної служби України не надходили відповідні подання щодо призначення ОСОБА_1 на посаду, його звернення від 20.07.2020 залишено без задоволення.

Супровідним листом Подільської митниці Держмитслужби від 13.10.2020 №7.12-08-1/12/1/7701 направлено на адресу в.о. голови Державної митної служби України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду заступника начальника - начальника управління протидії митним правопорушенням та контрабанді Подільської митниці Держмитслужби, у порядку переведення з Вінницької митниці ДФС. Окрім того, до такого подання долучено: особисту заяву позивача щодо призначення його на вищезазначену посаду, біографічну довідку на ОСОБА_1 , довідку про результати перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади».

Супровідним листом Подільської митниці Держмитслужби від 25.11.2020 № 7.12-08-1/12/1/8915 повторно направлено на адресу голови ДМС України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду, з відповідним пакетом документів.

У подальшому, листом від 12.01.2021 № 08-1/12-02/7.12/336 Державна митна служба України повернула подання Подільської митниці Держмитслужби від 25.11.2020 посилаючись на те, що наразі тривають заходів з реформування територіальних органів Держмитслужби та переведення територіальних органів Держмитслужби до роботи у форматі єдиної юридичної особи.

18.12.2020 позивачем повторно направлено лист-звернення на адресу голови ДМС України з метою переведення його на рівнозначну посаду або запропонувати іншу посаду у ДМС України.

За результатами розгляду вказаного звернення, листом від 12.01.2021 за № 08-1/12-02/6/338 позивачу повідомлено, що Державна митна служби України та її територіальні органи на сьогодні перебувають у процесі глибинної інституційної трансформації, тому питання, що порушені у зверненні ОСОБА_1 можуть бути розглянути лише по завершенню таких заходів.

Наказом Державної фіскальної служби України від 02.06.2021 № 846-о «Про звільнення ОСОБА_1 » припинено державну службу та звільнено з 02.06.2021 ОСОБА_1 з посади начальника Вінницької митниці ДФС у зв`язку із реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців, на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України та пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

З вищезазначеним наказом позивач не погоджується, вважає, що він прийнятий із порушенням вимог Закону України «Про державну службу», Кодексу Законів про працю України, тому звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до положень статті 38 Конституції України громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Згідно з частинами першою та другою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII).

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону №889-VIII, цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Частинами 2 та 3 ст.5 Закону №889-VIII передбачено, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону №889-VIII, державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Підстави припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення визначені ст. 87 Закону №889-VIII, зокрема, відповідно до п.1 ч.1 цієї статті підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного наказу ДФС України, позивача звільнено у зв`язку із реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців.

Станом на момент початку процедури реорганізації Вінницької митниці ДФС, Закон України «Про держану службу» не передбачав особливої процедури звільнення державних службовців у зв`язку з реорганізацією державного органу.

Водночас, процедура вивільнення державних службовців на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII на час виникнення спірних правовідносин регулювалася також нормами Кодексу законів про працю України, а саме статтями 40, 43-1, 49-2 КЗпП України.

Відповідно до ч. 6 ст. 49-2 КЗпП України, вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України Про державну службу, здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: - про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; - у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; - не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Згідно п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Водночас, ч. 2 ст. 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 43-1 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об`єднаннями громадян.

У подальшому, ч. 3 ст. 87 Закону №889-VIII доповнено новим абзацом першим згідно із Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14.01.2020 №440-IX, який набрав чинності з 13.02.2020.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 87 Закону №889-VIII встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Відтак, нова редакція ч. 3 ст. 87 Закону №889-VIII визначає, що пропонування державному службовцю будь-якої вакантної посади державної служби у тому самому державному органі (за наявності) є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не його обов`язком.

При цьому, суд зазначає, що підлягає врахуванню той факт, що правовідносини з приводу реорганізації Вінницької митниці ДФС, враховуючи постанову Кабінету Міністрів України від 02.10.2019 № 858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» та наказ ДФС України від 25.11.2019 № 30-рг «Про реорганізацію митниць ДФС» виникли з 29.11.2019, коли у Вінницькій митниці ДФС розпочато процедуру реорганізації шляхом приєднання до Подільської митниці Держмитслужби, тобто до набрання чинності Закону України від 14.01.2020 №440-ІХ «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи».

Відповідно до відомостей які містяться в Єдиному державного реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - 03.12.2019 внесено запис про початок процедури припинення юридичної особи - Вінницької митниці ДФС ().

У подальшому, прийнято Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби" від 23.02.2021 №1285-ІХ.

Вищезазначеним законом були внесенні зміни, зокрема, і до ч. 3 ст. 87 Закону України "Про державну службу" та викладено останню в наступній редакції: "Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду."

Така редакція ч. 3 ст. 87 Закону України "Про державну службу" була чинною на момент прийняття наказу від 02.06.2021 №846-о.

В межах даної справи спірним є питання щодо того, які положення законодавства підлягають застосування до спірних правовідносин, враховуючи те, що на момент початку реорганізації Вінницької митниці ДФС (29.11.2019) та до моменту винесення наказу від 02.06.2021 №846-о, Законом України «Про державну службу» та КЗпП України передбачені різні норми, які надають право/обов`язок роботодавця, пропонувати державному службовцю вакантну посаду.

Відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави.

Згідно з рішенням Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України від 09.02.1999 №1-рп/99, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто до події, факту застосовується закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце.

Крім того, Конституційний суд України в рішенні від 29.06.2010 №17-рп/2010 зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Судом встановлено, що правовідносини з приводу реорганізації Вінницької митниці ДФС виникли 29.11.2019, тобто до набрання чинності Закону України від 14.01.2020 №440-ІХ «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи».

При цьому, суд звертає увагу, що звільнення ОСОБА_1 є частиною процедури реорганізації Вінницької митниці ДФС, яка розпочалась 29.11.2019.

Тому, враховуючи вищевказані фактичні обставини справи, до правовідносин щодо звільнення позивача у зв`язку з реорганізацією державного органу необхідно застосовувати положення Закону України «Про державну службу» та КЗпП України, чинні на момент виникнення таких правовідносин, а саме, в період коли розпочався процес реорганізації Вінницької митниці ДФС в Подільську митницю Держмитслужби та в період вчинення юридично значимих дій.

Більш того, суд звертає увагу, що навіть на момент прийняття наказу від 02.06.2021 №846-о "Про звільнення ОСОБА_1 " ч. 3 ст. 87 Закону України "Про державну службу" визначений саме обов`язок пропонування державному службовцю іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби.

Однак, відповідачами не враховані ані приписи законодавства чинні на момент початку реорганізації Вінницької митниці ДФС, ані чинні на момент винесення оскаржуваного наказу.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та Подільська митниця Держмитслужби неодноразово звертались щодо призначення позивача на рівнозначну вакантну посаду у Подільській митниці Держмитслужби з відповідним пакетом документів, а саме: 13.10.2020, 25.11.2020, 18.12.2020, однак такі звернення залишились без задоволення, без зазначаення правових підстав щодо неможливості призначення позивача на посаду у Подільській митниці Держмитслужби.

При цьому, ДМС України у своїх листах від 12.01.2021 та від 19.01.2021 посилалась лише на загальні твердження про те, що Державна митна служба України та її територіальні органи на момент звернення перебувають у процесі глибинної інституційної трансформації та на те, що на даний момент вчиняються заходи з реформування територіальних органів Держмитслужби та переведення територіальних органів Держмитслужби до роботи у формі єдиної юридичної особи.

Ненадання державному службовцю пропозицій зайняти вакантні посади державної служби у новоствореному державному органі (за їх наявності), або відмова у наданні таких пропозицій, або надання переваги іншим державним службовцям у вигляді таких пропозицій повинно бути належним чином обґрунтованим, що в свою чергу б виключало сумніви у небезсторонності та упередженості суб`єкта призначення та зловживанні ним владою та дискреційними повноваженнями.

У свою чергу, ДМС України ані самостійно, ані за поданнями Подільської митниці Держмитслужби не запропонувало ОСОБА_1 іншу роботу, чим порушила процедуру звільнення позивача із займаної посади.

Як уже зазначалось зі змісту оскаржуваного наказу про звільнення позивача з посади від 02.06.2021 №846-о вбачається, що ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Вінницької митниці ДФС у зв`язку із реорганізацією, скороченням чисельності та штату державних службовців, на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України та пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Відтак, оскаржуваним наказом передбачено дві підстави для звільнення позивача із займаної посади, а саме: реорганізація та скороченням чисельності, штату державних службовців. З огляду на зазначене, суд вважає за необхідне надати оцінку кожній в вищезазначених підстав.

Щодо реорганізації Вінницької митниці ДФС, як підстави звільнення позивача з посади, суд зазначає наступне.

За своєю суттю приєднання - це така форма реорганізації, за якої одна юридична особа включається до складу іншої юридичної особи, яка продовжує існувати далі, але вже в більшому масштабі. При цьому реорганізовані юридичні особи припиняють своє існування, а їх права та обов`язки переходять до юридичної особи, до якої вони приєдналися.

Таким чином, як наслідок, в процесі реорганізації юридичної особи виникають правовідносини, пов`язані з припиненням трудових договорів з працівниками. У цьому контексті в роботодавця виникає обов`язок чіткого дотримання законодавства про працю, в частині дотримання трудових прав працівників.

Судом встановлено, що позивача, 14.07.2020 у зв`язку із реорганізацією Вінницької митниці ДФС, відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України», від 02.10.2019 №858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби», з урахуванням особливостей визначених частиною 3 статті 87 Закону України від 10.12.2015 №889-VIII «Про державну службу» та частиною 6 статті 49-2 Кодексу законів про працю України, попереджено про можливе наступне вивільнення із займаної посади на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» та пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 02.10.2019 №858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» утворено, зокрема, Подільську митницю Держмитслужби. Крім того, згідно з додатком № 2 вказаної постанови прийнято рішення про реорганізацію Вінницької митниці ДФС та Хмельницької митниці ДФС шляхом їх приєднання до Подільської митниці Держмитслужби.

За даними Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців, 15.11.2019 проведена державна реєстрація як юридичної особи Подільської митниці Держмитслужби.

29.11.2019 до ЄДРПОУ внесено інформацію про перебування Вінницької митниці ДФС в процесі припинення.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Питання Державної митної служби» від 04.12.2019 №1217-р погоджено пропозицію Міністерства фінансів України щодо можливості забезпечення здійснення з 08.12.2019 Державною митною службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 06.12.2019 №227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України, функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань державної митної справи».

Отже, повноваження Вінницької митниці ДФС перейшли до Подільської митниці Держмитслужби, що спричинено реорганізацією в системі митних органів.

Водночас, суд зазначає, що законодавством встановлено гарантію щодо правового захисту від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботі і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відтак, сам факт реорганізації державного органу, що фактично не потягнув зміни в організації праці, не може бути підставою для беззаперечного звільнення працівника з роботи.

Щодо скороченням чисельності та штату державних службовців, як підстави звільнення позивача з посади, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 43-1 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об`єднаннями громадян.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України» суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Як вбачається із штатного розпису Вінницької митниці ДФС штатна чисельність складала 301 штатних одиниць, а на момент створення Подільської митниці Держмитслужби штатна чисельність склала 378 штатних одиниць.

Враховуючи викладене, в результаті реорганізації Вінницької митниці ДФС не відбулось скорочення штатної чисельності працівників. Більш того, у штатному розписі Подільської митниці Держмитслужби було збільшено кількість штатних одиниць.

Відтак, така підстава для звільнення, як скорочення чисельності та штату державних службовців, на яку посилається відповідач у оскаржуваному наказі не є правомірною, адже наявні в матеріалах справи докази свідчать про зворотнє.

Отже, під час розгляду даної справи судом встановлено, що позивача звільнено з порушенням процедури, а підстави для звільнення, вказані у наказі від 02.06.2021 є необґрунтованими.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що наказ від 02.06.2021 №846-о «Про звільнення ОСОБА_1 » є протиправним та підлягає скасуванню.

Водночас, з приводу позовної вимоги позивача про визнати протиправною бездіяльність ДМС України від 06.08.2020, від 13.10.2020 та від 12.01.2021 у прийнятті на роботу ОСОБА_1 в порядку переведення із Вінницької митниці ДФС до Подільської митниці Держмитслужби, суд зазначає, що оцінка діям/бездіяльності відповідача 1 в цій частині була надана судом при вирішенні питання щодо правомірності наказу про звільнення ОСОБА_1 . При цьому, не вчинення ДМС України дій щодо пропонування вакантної посади позивачу, слугувало ключовою підставою для скасування наказу від 02.06.2021 №846-о.

Відтак, враховуючи вищезазначене, суд вважає, що достатнім та ефективним способом захисту прав позивача є визнання протиправним та скасування наказу «Про звільнення ОСОБА_1 ».

З приводу позовних вимог про поновлення на державній службі ОСОБА_1 , на посаді начальника Вінницької митниці ДФС України з 02.06.2021 та зобов`язання Державної митної служби України прийняти на роботу ОСОБА_1 на рівнозначну посаду державної служби в порядку переведення із Вінницької митниці ДФС у відповідності до вимог статті 87 Закону України «Про державну службу», суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому, суд наголошує, що закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а тому, встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі».

Зокрема, таку правову позицію було сформовано в постанові Верховного Суду від 26.05.2021 у справі №260/261/20, в якій позивача незаконно звільнено з роботи під час реорганізації Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області в Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції України. Так, Верховний Суд у справі №260/261/20 зазначив, що «Суд першої інстанції ухвалив правильне рішення про поновлення позивача на посаді заступника начальника Управління - начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління у Закарпатській області, з якої його було незаконно звільнено, ураховуючи, що незаконно звільнений працівник підлягає поновленню на попередньому місці роботи, а обов`язок по його працевлаштуванню покладений на роботодавця, яким у випадку реорганізації державної установи є її правонаступник, якому передані відповідні завдання і функції».

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 27.04.2021 в справі №826/8332/17, у якій зазначено, що «Ураховуючи приписи частини 1 статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі. Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшли помилкового висновку про поновлення позивача не на посаді з якої його звільнено, а на рівнозначній цій посаді».

У такий самий спосіб частини першої статті 235 КЗпП України в подібних правовідносинах було застосовано й в постановах Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №640/18679/18, від 20.01.2021 у справі №804/958/16, від 11.02.2021 у справі №640/21065/18, від 31.05.2021 у справі №0840/3202/18, від 06.07.2021 у справі №640/3456/20, від 06.07.2021 у справі №640/1627/20.

Як встановлено судом позивач до звільнення обіймав посаду начальника Вінницької митниці ДФС, відтак, враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що позивач підлягає поновленню на тій посаді, з якої його було неправомірно звільнено. При цьому, позивач підлягає поновленню саме з 03.06.2021, адже 02.06.2021 є останнім днем проходження позивачем державної служби.

При цьому, суд зазначає, що вимога про зобов`язання ДМС України прийняти ОСОБА_1 в порядку переведення із Вінницької митниці ДФС є передчасною, адже такі дії повинні бути вчиненні в результаті поновлення позивача на посаді та є однією із стадій відновлення його на державній службі в митному органі.

Отже, така вимога є сформованою на майбутнє та не підлягає задоволенню.

Окрім того, відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок №100) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

При цьому, згідно з пунктом 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до довідки Подільської митниці Держмитслужби від 13.07.2021 №7.12-2/22/10/4382 розмір середньоденної заробітної плати позивача складав 948,64 грн.

Період вимушеного прогулу становить 134 робочих днів (з 03.06.2021 по 13.12.2021).

Отже, позивачу за період вимушеного прогулу належить до стягнення 127117,76 грн. (134 дні х 948,64 грн).

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтею 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань (далі - ЄСПЛ) щодо застосування окремих положень цієї Конвенції.

Так, ЄСПЛ у п. 36 по справі "Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland)", № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Приписами статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, суд доходить висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Види судових витрат, підстави та порядок їх розподілу врегульовано главою 8 розділу 1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до положень статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Водночас, про витрати на професійну правничу допомогу йдеться у статті 134 КАС України.

Так, частиною 1 цієї статті визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 згаданої статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3статті 134 КАС України).

Приписами частини 4 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 5 та 6 статті 134 КАС України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Зі змісту вказаних норм слідує, що від учасника справи, який поніс витрати на професійну правничу допомогу, вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Як встановлено судом, на підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу представником позивача надано договір про надання правової допомоги від 29.06.2021 №06/21-а/9, додаткову угоду № 1 від 29.06.2021 до договору про надання правової допомоги від 29.06.2021 №06/21-а/9, детальний розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу від 18.11.2021 та квитанцію про оплату правової допомоги від 29.06.2021 №06/21-а/9/1.

Так, 29.06.2021 між ОСОБА_2 (адвокат) та позивачем (клієнт) укладено договір про надання правової допомоги № 06/21-а/9 від 29.06.2021 (надалі - Договір).

Сторони за Договорами визначили, що клієнт доручає, а адвокат приймає на себе виконання обов`язків з надання правової допомоги, в частині консультування, підготовки необхідних документів та представництва інтересів клієнта з питань проходження державної служби.

Згідно пункту 3.2. Договору сторони погодили, що гонорар за надання правової допомоги оформлюється додатковою угодою (Додаток № 1) до цього Договору, яка є невід`ємною його частиною.

Пунктом 3.3. Договору сторони погодили, що клієнт погоджується сплатити адвокату 100% обумовленої суми гонорару впродовж 3 робочих днів з моменту підписання Додатку №1.

На виконання приписів пункту 3.3. Договору, позивачем сплачено гонорар в сумі 30000 грн., що підтверджується виданою адвокатом квитанцією про отримання грошових коштів від 29.06.2021.

Відповідно до додаткової угоди №1 адвокатом надано клієнту наступний перелік послуг:

- зустріч, консультація клієнта (1 год.) 1000 грн.,

- ознайомлення з документами (2 год.) 2000 грн.,

- вивчення нормативної бази, що регулює вирішення питання клієнта (2 год) 2000 грн.,

- пошук та аналіз судової практики (5 год.) 5000 грн.,

- отримання додаткових доказів (направлення адвокатського запиту) (1 год) 1000 грн.,

- узгодження правової позиції з клієнтом (1 год.) 1000 грн.,

- підготовка позовної заяви до суду (13 год.) 13000 грн.,

- участь в судових засіданнях адвоката (5 год.) 5000 грн.

Всього 30000 грн.

Дослідивши зміст наданих доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу суд дійшов висновку, що такі витрати дійсно були пов`язані саме із розглядом цієї справи та підтверджені документально.

Водночас, відповідно до правової позиції Верховного Суду, наведеної у додатковій постанові від 05.09.2019 по справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Суд зазначає, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 по справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказала, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому в разі вирішенні питання про відшкодування позивачам витрат на професійну правничу допомогу адвоката слід враховувати положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якою врегульовано правила розподілу судових витрат, до яких окрім інших віднесено й витрати на професійну правничу допомогу.

Так, відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З огляду на викладене, враховуючи обсяг позовної заяви, кількість доказів та фактичних даних, які підлягали дослідженню адвокатом, а також наявність судової практики у вирішенні аналогічних справ, суд дійшов висновку, що розмір правничої допомоги є неспівмірним зі складністю справи.

Відтак, враховуючи значення справи для позивача, обсяг наданих адвокатом послуг, їх складність та час, необхідний для їх надання, а також те, що даний позов задоволено частково, суд доходить висновку про зменшення суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката до 10000 грн., що відповідатиме вимогам розумності та співмірності.

Керуючись ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 02.06.2021 року № 846-о "Про звільнення ОСОБА_1 ".

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Вінницької митниці ДФС з 03.06.2021 року.

Стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.06.2021 року по 13.12.2021 року в сумі 127117,76 грн. (сто двадцять сім тисяч сто сімнадцять гривень сімдесят шість копійок).

Звернути рішення суду до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Вінницької митниці ДФС та в частині присудження ОСОБА_1 виплати заробітної плати за один місяць в розмірі 15772,41 грн. (п`ятнадцять тисяч сімсот сімдесят дві гривні сорок одна копійка), з відрахуванням при її виплаті податків та інших загальнообов`язкових платежів.

У іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної фіскальної служби України судові витрати на правничу допомогу в сумі 10000 грн. (десять тисяч гривень).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач 1: Державна фіскальна служба України (вул. Львівська площа, 8, м. Київ, 04053; ).

Відповідач 2: Державна митна служба України (вул. Дегтярівська, 11-Г, м. Київ, ).

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Вінницька митниця ДФС (вул. Лебединського, 17, м. Вінниця, 21034; ); Подільська митницю Держмитслужби (вул. Лебединського, 17, м. Вінниця, 21034; ).

Повний текст рішення суду виготовлено: 23.12.2021.

Суддя Бошкова Юлія Миколаївна