Справа № 520/20324/21
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2021-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

22 грудня 2021 р. справа № 520/20324/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Старосєльцевої О.В., розглянувши за процедурою письмового провадження у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) осіб справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії , -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправною бездіяльності Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні із займаної посади судді Куп`янського міськрайонного суду Харківської області; 2) зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням із займаної посади у розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою займаною нею посадою судді Куп`янського міськрайонного суду Харківської області.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що рішенням Вищої ради правосуддя від 01.07.2021р. було відмовлено у звільненні у відставку, а наказом Куп`янського міськрайонного суду Харківської області № 02-03/03 від 08.07.2021р. відповідно до п.4 ч.1 ст24, ч.1ст.120, ст. 125 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016р. № 1402 VIII, ст. 24 Закону України «Про відпустки» відбулось відрахування зі штату суду відповідно до ст.ст. 120,125 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з досягненням шістдесяти п`яти років з виплатою грошової компенсації за невикористану частину щорічної відпустки. 20.07.2021р. позивач звернувся до ТУ ДСА України у Харківській області щодо виплати вихідної допомоги у розмірі трьох місячних суддівських винагород. Листом від 04.08.2021р. №02-29/2529/21 було відмовлено у виплаті вказаної суддівської винагороди. Позивач вважає, що при звільненні допущено порушення законодавства, а саме: не нараховано та не виплачено вихідну допомогу. Наголошує, що завчасно скористалася своїм правом та подала заяву про звільнення у відставку, отже мала законне сподівання, що відповідне рішення за наслідками розгляду заяви буде прийнято у законодавчо встановлений термін, внаслідок чого на момент звільнення у відставку на підставі відповідного рішення Вищою ради правосуддя, були б підстави для виплати вихідної суддівської винагороди. На думку позивача, надання переваг суддям, що звільненні з посади у відставку по відношенню до суддів, повноваження яких припиненні з досягненням відповідного віку, ставить у нерівне становище суддів, що довгостроково виконували професійні обов`язки, ухвалюючи рішення іменем України, та припинили повноваження з передбачених законом підстав. З посиланнями на практику Європейського суду з прав людини щодо «якості закону» та «правової визначеності» просила суд прийняти рішення на користь позивача.

Відповідач, Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області (далі за текстом владний суб`єкт, орган публічної адміністрації, тер управління, ТУ ДСА) з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що підстави для виплати вихідної допомоги в розмірі трьох місячних суддівських винагород передбачені ст.143 Закону і виплачуються судді, який вийшов у відставку. Отже, підстави для нарахування та виплати вказаної допомоги відсутні, оскільки повноваження позивача припинилися у зв`язку із досягненням суддею шістдесяти п`яти років. Наголошував, що відповідно до ч.1 ст.116 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до ст.137 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Тому просив суд у задоволенні позову відмовити.

Третя особа, Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області, про розгляд справи була повідомлена належним чином, правом подати відзив на адміністративний позов не скористалася.

Суд, вивчивши доводи позову та відзиву на позову, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , Указом Президента України від 27.01.2006р. №76/2006 був призначений у межах п`ятирічного строку на посаду судді Куп`янського міськрайнного суду Харківської області, постановою Верховної Ради України від 03.02.2011р. № 2990- VI був обраний на посаду судді Куп`янського міськрайонного суду Харківської області безстроково.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 01.07.2021р. №1438/0/15-21 відмовлено у звільненні ОСОБА_1 з посади судді Куп`янського міськрайонного суду Харківської області у зв`язку з поданням заяви про відставку з підстав відсутності двадцятирічного стажу роботи на посаді суді, який давав би право на відставку.

Наказом голови Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 08.07.2021р. № 02-03/03 відповідно до п.4 ч.1 ст.24, ч.1ст.120, ст.125 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016р. № 1402 VIII, ст. 24 Закону України «Про відпустки» припинено повноваження судді з 09.07.2021р. та відраховано зі штату Куп`янського міськрайонного суду Харківської області суддю ОСОБА_1 у зв`язку з досягненням шістдесяти п`яти років. Виплачено судді ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані частини щорічних основної та додаткової відпусток.

За твердженням позивача 20.07.2021р. мала місце подія звернення до ТУ ДСА з питання виплати вихідної допомоги у розмірі трьох місячних суддівських винагород.

За результатами розгляду вказаної заяви ТУ ДСА листом від 04.08.2021р. №02-29/2529/21 відмовило у зв`язку із відсутністю підстав для виплати вихідної допомоги.

Стверджуючи про невідповідність закону управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації з приводу невиплати вихідної допомоги, позивач ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд відмічає, що правовідносини з приводу виплати вихідної допомоги професійному судді у зв`язку із звільненням у відставку були послідовно унормовані положеннями ч.3 ст.43 Закону України Про статус суддів від 15.12.1992 р. №2862-XI, ч.1 ст.136 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 07.07.2010р. №2453-VІ, Закону України Про судоустрій і статус суддів у редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд, ч.1 ст.143 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 02.06.2016р. №1402-VIII.

Так, з 10.02.1993р. по 02.08.2010р. діяли приписи ч.3 ст.43 Закону України Про статус суддів, якими вперше було запроваджено виплату судді, який пішов у відставку допомоги у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

З 03.08.2010р. частиною 1 ст.136 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 07.07.2010р. №2453-VІ було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна неоподатковувана допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

З 01.04.2014р. ст.136 Закону України Про судоустрій і статус суддів про виплату суддям при виході у відставку вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою була виключена на підставі Закону України Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні №1166-VІІ від 27 березня 2014 року.

У період часу з 25.04.2015р. року по 29.09.2016р. нормами Закону України Про судоустрій і статус суддів у редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд взагалі не було передбачено виплати вихідної допомоги професійному судді у разі виходу у відставку.

З 30.09.2016 року і по теперішній час згідно з ч.1 ст.143 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 02.06.2016р. №1402-VІІІ судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Відповідно до вимог ст.116 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 02.06.2016р. №1402-VІІІ суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку(ч.1).Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням (ч.2). Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею до Вищої ради правосуддя, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви ухвалює рішення про звільнення судді з посади(ч.3). Суддя здійснює свої повноваження до ухвалення рішення про його звільнення(ч.4). За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку (ч.5).

Згідно зі ст.119 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 02.06.2016р. №1402-VІІІ повноваження судді припиняються виключно з підстав, визначених частиною сьомою статті 126 Конституції України.

Відповідно до ч.7 ст. 126 Конституції України повноваження судді припиняються у разі:1) досягнення суддею шістдесяти п`яти років; 2) припинення громадянства України або набуття суддею громадянства іншої держави; 3) набрання законної сили рішенням суду про визнання судді безвісно відсутнім або оголошення померлим, визнання недієздатним або обмежено дієздатним; 4) смерті судді; 5) набрання законної сили обвинувальним вироком щодо судді за вчинення ним злочину.

Згідно із ст.120 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 02.06.2016р. №1402-VІІІ повноваження судді припиняються з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п`яти років (ч.1). Про наявність підстави для припинення повноважень судді голова суду, в якому суддя обіймав посаду, не пізніш як за місяць до дня, зазначеного в частині першій цієї статті, повідомляє Вищу раду правосуддя, Вищу кваліфікаційну комісію суддів України та Державну судову адміністрацію України. До повідомлення додаються документи на підтвердження факту досягнення суддею шістдесяти п`яти років (ч.2). Суддя не може здійснювати правосуддя з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п`яти років (ч.3).

Статями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Таким чином, в даному випадку рішення чи діяння суб`єкта владних повноважень з приводу виплати вихідної допомоги судді у зв`язку з виходом у відставку має відповідати вимогам Закону України Про судоустрій і статус суддів від 02.06.2016р.№1402-VІІІ.

Суд відзначає, що у спірних правовідносинах позивач не вийшов у відставку у відповідності до вимог ст.116 Закону від 02.06.2016р.№1402-VІІІ.

Наказом голови суду позивача було відраховано зі штату суду у зв`язку з припиненням повноважень після досягнення ним шістдесяти п`яти років на підставі ст.120 Закону від 02.06.2016р.№1402-VІІІ.

Нормами ст. 143 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 02.06.2016р. №1402-VІІІ чітко визначено, що саме судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Отже, подія виплати вихідної допомого законодавцем пов`язане саме з фактом виходу судді у відставку, чого у спірних правовідносинах не відбулося.

Суд повторно констатує, що рішенням Вищої ради правосуддя від 01.07.2021р. №1438/0/15-21 відмовлено у звільненні ОСОБА_1 з посади судді Куп`янського міськрайонного суду Харківської області у зв`язку з поданням заяви про відставку з підстав відсутності двадцятирічного стажу роботи на посаді суді, який давав би право на відставку.

Дане рішення на час розгляду справи юридичної сили не втратило.

Стосовно посилання позивача на сформовану практику Європейського Суду з прав людини щодо розуміння правової визначеності, то в даному випадку національне законодавство, а саме: ст.143 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 02.06.2016р. №1402-VІІІ неоднозначного або множинного тлумачення права на виплату вихідної допомоги не містить.

Питання ж наявності у позивача стажу роботи на посаді судді для реалізації права на подання заяви у відставку не є предметом розгляду даної справи.

Стосовно посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 19.11.2013 р. № 10-рп/2013 Справа №1-1/2013 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII "Прикінцеві положення", абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд відзначає, що в зазначеному Рішенні Конституційний Суд України виклав висновок, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання. Також Конституційний Суд України вважає, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв`язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір. Кошти, які отримують судді як вихідну допомогу, є одним із видів їхнього доходу, а тому законодавець може розглядати їх як об`єкт оподаткування, що узгоджується з вимогами частини першої статті 67 Основного Закону України.

Отже, Конституційний Суд України дійшов наступних висновків: 1) відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді; 2) за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку.

Таким чином вихідна допомога виплачується при виході судді у відставку, а відставка обумовлена наявністю відповідного стажу роботи на посаді судді.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що факт порушення прав та охоронюваних законом інтересів заявника у спірних правовідносинах слід визнати недоведеним.

Указана обставина є визначеною процесуальним законом підставою для відмови у позові.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), згідно з якими право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Разом із тим, суд бере до уваги, що за змістом перелічених рішень вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

У ході розгляду справи суд надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя О.В. Старосєльцева