Справа № 320/14910/21
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2021-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

22 грудня 2021 року м. Київ № 320/14910/21

Суддя Київського окружного адміністративного суду Панченко Н.Д., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Чучкова Михайла Олександровича про визнання протиправними дій, визнання протиправною та скасування постанови

ВСТАНОВИВ:

до суду звернулась ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Чучкова Михайла Олександровича (ЄДРПОУ: , адреса: вул. Шолуденка, буд. 19, м. Вишгород, Київська область, 07300), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округу Київської області Чучкова Михайла Олександровича з винесення постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 27 жовтня 2020 р. у виконавчому провадженні №63416727;

- визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Київської області Чучкова Михайла Олександровича від 27 жовтня 2020 р. про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди у розмірі 27143,21 грн. в межах виконавчого провадження №63416727.

У зв`язку із невідповідністю позовної заяви встановленим вимогам Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалою від 22.11.2021 вирішив залишити позов без руху та зобов`язав позивача усунути недоліки позовної заяви шляхом подання до суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з обґрунтованими поясненнями та доказами на їх підтвердження, що свідчать про наявність обставин об`єктивного і непереборного характеру, що створили суттєві перешкоди у реалізації позивачем належного їй права на звернення до адміністративного суду упродовж строку, встановленого для цього законодавством, або ж взагалі унеможливили своєчасну реалізацію позивачем такого права.

03.12.2021 судом отримано заяву позивача про усунення недоліків позовної заяви, яка передана на розгляд судді Панченко Н.Д. 21.12.2021, про що відділом Документального забезпечення і контролю Київського окружного адміністративного суду складено акт від 21.12.2021.

У поданій заяві позивачем стверджується, що про порушення своїх прав вона дізналась саме 11.11.2021 під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження №63416727 в Автоматизованій системі виконавчого провадження Міністерства юстиції України.

При цьому, щодо поважності причин не звернення до суду з даним позовом у встановлений строк, позивач зазначає про об`єктивні складнощі у ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження, в обґрунтування чого посилається на те, що:

- не очікувала на недобросовісні дії стягувача та приватного виконавця, які зокрема полягали в тому, що останній не відповів на заяву позивача про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 5 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»;

- постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 якою були встановлені карантинні обмеження в Україні і з 01.11.2021 м. Київ та Київська область перебували у «червоній зоні» карантину. У зв`язку з тим, що офіс приватного виконавця знаходиться в м. Київ, а на бланках вказана адреса м. Вишгород, був втрачений час на його пошуки, та який в період дії карантину, виявився зачиненим, коли позивач двічі намагалася ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження.

Також, позивач просила суд надати суд оцінку тим обставинам, що порушення її прав відбулося не у день винесення приватним виконавцем оскаржуваної постанови, а внаслідок протиправних дій даного виконавця, який не закінчив виконавче провадження та повернув виконавчий документ стягувачу вже після ухвалення судом рішення про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Тобто, за змістом поданої заяви на виконання вимог ухвали суду від 22.11.2021, доводи позивача щодо обставин несвоєчасної реалізації права на звернення до суду з даним адміністративним позовом ґрунтуються на тому, що позивач мала сподівання на закінчення відповідного виконавчого провадження на підставі пункту 5 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», а відтак не очікувала та не могла передбачити протиправні, на її переконання, дії приватного виконався, які виявилися зокрема у винесенні останнім оскаржуваної постанови.

Відповідно, за доводами позивача, вона вчинила всі необхідні процесуальні дії з метою захисту своїх прав, а існування, у тому числі, зазначених вище перешкод унеможливило її звернення до суду з цим позовом в межах встановленого Кодексом адміністративного судочинства України строку.

Вирішуючи питання щодо дотримання позивачем строку на звернення до суду або визнання поважними причини пропуску строку на звернення до суду, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Суд зазначає, що початок перебігу строку звернення до суду у процесуальному законі визначено альтернативно - це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Тому, при визначенні початку цього строку суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Порівняльний аналіз термінів дізнався та повинен був дізнатись дає підстави для висновку про встановлення чинним процесуальним законодавством презумпції можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав, а тому самого лише посилання на момент, коли особа для себе з`ясувала, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням її прав у сфері публічних правовідносин, недостатньо.

Доведенню також підлягає факт, що позивач не міг дізнатися про порушення свого права, що прямо випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав.

Як вбачається із заяви про поновлення строку на звернення до суду, позивач вказує, що про порушення своїх прав вона дізналась саме 11.11.2021 під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження №63416727 в Автоматизованій системі виконавчого провадження Міністерства юстиції України.

Так, відповідно до пункту 2 розділу І Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затверджену наказом Міністерства юстиції України 05.08.2016 № 2432/5 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12.08.2016 за № 1126/29256 (надалі - Положення) автоматизована система виконавчого провадження (далі - Система) - комп`ютерна програма, що забезпечує збирання, зберігання, облік, пошук, узагальнення, надання відомостей про виконавче провадження, формування Єдиного реєстру боржників та захист від несанкціонованого доступу.

Згідно пункту 1 розділу VI Положення Міністерство юстиції України забезпечує вільний та безоплатний доступ до інформації Системи у мережі Інтернет на своєму офіційному веб-сайті з можливістю перегляду, пошуку, копіювання та роздрукування інформації (на основі поширених веб-оглядачів та редакторів) без обмежень та цілодобово.

Однак, позивач не повідомляє причин та не зазначає обставин які об`єктивно перешкоджали позивачеві з`ясувати стан справ - ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження в Системі раніше, зокрема після набрання 06.08.2021 законної сили рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06.07.2021 по справі № 761/36755/20.

Крім цього, суд звертає увагу, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06.07.2021 по справі № 761/36755/20 щодо скасування виконавчого напису нотаріуса набрало законної сили 06.08.2021.

При цьому, згідно мотивувальної частини вказаного рішення, заявлені вимоги позивач обґрунтовувала тим, що їй стало відомо при відкриття постановою приватного виконавця від 27.10.2020 виконавчого провадження №63416727 у матеріалах якого була наявна і оскаржувана постанова.

Таким чином, враховуючи дату звернення позивача до Шевченківського районного суду міста Києва та відкриття останнім провадження у справі, суд констатує, що позивач вже у січні 2021 року могла та повинна була дізнатись про наявність оскаржуваної постанови по ВП №63416727.

Суд вважає, що позивач звертаюсь до Шевченківського суду м. Києва у під час розгляду справи № 761/36755/20 повинна була знати про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке прийнято рішення або вчинені дії.

Відтак суд вважає, що зазначена у заяві позивачем причина пропуску строку на звернення до суду не є поважною.

Стосовно доводів позивача про те, що вона сподівалась на закінчення відкритого виконавчого провадження на підставі пункту 5 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема після подання нею відповідної заяви, суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження подання позивачем такої заяви приватному виконавцю як і не містять інформації про виділення в окреме виконавче провадження питання щодо примусового стягнення з позивача заборгованості за оскаржуваною постановою.

Щодо посилання позивача на карантинні обмеження в Україні та наведені нею обставини, які створили перешкоди в ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження, суд зазначає наступне.

Так, з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), яким розділ VI Прикінцеві положення Кодексу адміністративного судочинства України було доповнено пунктом 3 наступного змісту: «Під час карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на запобігання поширення корона вірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею, у тому числі 122, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також щодо строків звернення до адміністративного суду, подання відзиві та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зістрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за ново виявленими або виключними обставинами - продовжуються на строк дії такого карантину. Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширення коронавірусної хвороби (COVID-19).»

Зазначена редакція вказаної норми Кодексу адміністративного судочинства України діяла до 17 липня 2020 року, а саме до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 18 червня 2020 року №731-IX.

Після внесення відповідних змін Законом №731-IX від 18 червня 2020 року, дана норма Кодексу адміністративного судочинства України, що чинна і станом на тепер, має наступну редакцію: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.»

Водночас заява про визнання поважними причини пропуску строку на звернення до суду не містить жодної інформації стосовно того яким чином запровадженні Урядом карантинні обмеження в Україні мали наслідком створення перешкод, які позбавили її можливості ознайомилися з матеріалами виконавчого провадження в Автоматизованій системи виконавчого провадження Міністерства юстиції України, тобто дистанційно, за відсутності необхідності безпосереднього відвідування офісу приватного виконавця.

Не зазначено яким чином карантинні обмеження позбавили позивача можливості без зайвих зволікань реалізувати своє право на звернення до суду.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі Пономарьов проти України зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Крім того, позивач, як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язаний з розумним інтервалом часу сам цікавитися провадженням у його справі, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Таким чином, враховуючи факт обізнаності позивача про наявність відкритого виконавчого провадження ще у січні 2021 року, де остання значиться у статусі боржника, та що саме наявність відповідного виконавчого провадження слугувало підставою для звернення позивача до Шевченківського районного суду міста Києва, виходячи із практики ЄСПЛ суд робить висновок, що позивач не проявила розумну обачність та інтерес, не цікавилась станом відкритого виконавчого провадження і не скористалася наданими їй Законом України "Про виконавче провадження" правами, у т.ч. щодо ознайомлення з матеріалами такого виконавчого провадження.

Суд зазначає, що зазначені позивачем у заяві про поновлення строку на звернення до суду обставини щодо карантинних обмежень в Україні, а також пояснення з приводу труднощів, які виникли у ході намагання ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження в офісі приватного виконавця - суд не може вважати поважними та об`єктивними причинами, підтвердженими відповідними доказами, які реально унеможливлювали ознайомлення позивача з цими матеріалами, адже Автоматизованою системою виконавчого провадження на відповідному веб-сайті в мережі Інтернет забезпечується цілодобовий, вільний та безоплатний доступ до такої інформації.

Суд роз`яснює, що правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку поважних причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин, вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив.

Так, правова основа презумпції знання законодавства - обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України.

Цей обов`язок закріплений в частині 1 статті 68 Конституції України, за змістом якої кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Разом з тим, обов`язок додержання законів передбачає і обов`язок їх знання. Тобто, закони повинен знати кожний. З цього положення і випливає загальновідомий принцип права: незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, який міститься в частині 2 статті 68 Конституції України.

Тому, на переконання суду, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача порушенні його права чи законні інтереси, то враховуючи презумпцію знання законодавства, він повинен знати, що згідно з приписами Кодексу адміністративного судочинства України може оскаржити такі рішення, дії чи бездіяльність до суду в межах строку звернення, визначеного цим Кодексом.

У вже згаданому вище рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим в пункті 47 Рішення ЄСПЛ, Високий Суд вказав, якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі "Пономарьов проти України" (Ponomaryov v. Ukraine), заява 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року).

Згідно положень частини 1, частини 2 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

За відсутності вагомих і переконливих аргументів, які б свідчили про наявність обставин об`єктивного і непереборного характеру, що створили суттєві перешкоди у реалізації позивачем належного йому права на звернення до адміністративного суду упродовж строку, встановленого для цього законодавством, або ж взагалі унеможливили своєчасну реалізацію позивачем такого права, враховуючи, що про порушення своїх справ позивач могла дізнатись ще у січні 2021 року, суд вважає, що вимоги ухвали суду від 22.11.2021 в частині надання пояснень та доказів щодо наявності об`єктивних причин поважності пропуску строку на звернення до суду, підтверджених належними та допустимими доказами - позивачем не виконано, а відтак позовна заява в силу вимог статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає поверненню позивачеві.

Необхідно зазначити, що повернення позовної заяви не є обмеженням у доступі до правосуддя. Так, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, сформульовану, зокрема, в рішеннях від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України" (п. 27), від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України" (п. 31), право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою: регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до суду із позовною заявою в порядку, встановленому законом, а тому не є обмеженням доступу позивача до правосуддя та забезпечує практичну можливість реалізації його права на судовий захист.

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29.09.2021 по справі № 160/12251/20.

Керуючись статтями 169, 171, 243, 248, 256, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Чучкова Михайла Олександровича про визнання протиправними дій, визнання протиправною та скасування постанови - повернути позивачу з усіма доданими до неї документами.

Повернути ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) з Державного бюджету України сплачений судовий збір в сумі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок), сплачений за реквізитами Київського окружного адміністративного суду згідно квитанції від 15.11.2021 №0.0..1.

Копію ухвали надіслати позивачеві.

Роз`яснити позивачеві, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення (підписання) ухвали.

Суддя Панченко Н.Д.