Справа № 420/19683/21
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2021-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Танцюри К.О.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу з питань реєстрації місця проживання управління з питань надання адміністративних послуг Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Відділу з питань реєстрації місця проживання управління з питань надання адміністративних послуг Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визнання протиправною відмову Відділу з питань реєстрації управління з питань надання адміністративних послуг Білгород- Дністровської міської ради Одеської області від 16 серпня 2021 року у реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та зобов`язання Відділу з питань реєстрації місця проживання управління з питань надання адміністративних послуг Білгород-Дністровської міської ради Одеської області здійснити реєстрацію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у 23/100 частині/ домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 26.10.2021р. відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві зазначав, що ОСОБА_1 20 травня 2017 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Приморським районним у місті Одеса відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіальною управління юстиції в Одеській області, актовий запис за № 453, якому на підстави розпорядження органу приватизації державного житлового фонду виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеській області №9979 від 01 вересня 2008 року, Свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації державного житлового фонду виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради 01 вересня 2008 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11 вересня 2008 року, номер витягу 20200595, на праві власності належать 23/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 . Вказані 223/100 частини житлового будинку складаються в цілому з: літ.А» - житловий будинок житловою площею 192,8 кв.м.,загальною площею 421,3 кв.м., літ. «А-1» - житлова прибудова, літ. «а-1» - прибудова, літ. «В»- сарай, споруди №1-6, III - замощення. Інша частка житлового будинку на праві власності належить іншим особам, які постійно не мешкають у своїх частках. Наведена обставина також підтверджується Технічним паспортом на садовий (індивідуальний) житловий будинок КП «Білгород-Дністровське БТІ» від 20.06.2001р., реєстраційний номер 2000, інвентаризаційна справа за №607. Позивач вказала, що вона 16 серпня 2021 року звернулася до Відділу з питань реєстрації місця проживання управління з питань надання адміністративних послуг Білгород-Дністровської міської ради Одеської області із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою її чоловіка: АДРЕСА_1 . Поряд з цим, позивач зазначила, що нею було надано відповідні документі, необхідні для реєстрації: паспорт з РНОКПП, документи на будинок чоловіка, свідоцтво про шлюб, домову книгу, згоди ОСОБА_3 на реєстрацію та сплачено адміністративний збір. У зв`язку з викладеним, посилаючись на положення Правил №207, Закону №1382-IV та те, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону, просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

24.11.2021р. до суду від Відділу з питань реєстрації місця проживання управління з питань надання адміністративних послуг Білгород-Дністровської міської ради Одеської області надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач наголосив, що не погоджується із позовними вимогами позивача, вказавши, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 16.08.2021 року звернулась до відділу з метою реєстрації за адресою АДРЕСА_1 . Відповідач наголосив, що згоду на реєстрацію ОСОБА_1 надав власник 23/100 частини будику ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що зроблена відповідна відмітка у заяві та як вбачається зі свідоцтва про право власності №9979 від 01.09.2008р. ОСОБА_2 є власником 23/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . У зв`язку з викладеним та посилаючись на те, що у даному випадку згоду на реєстрацію ОСОБА_1 надав лише ОСОБА_2 , який є співвласником домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , а згоди від інших співвласників вищевказаного домоволодіння не отримано, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Дослідивши письмові докази по справі, судом встановлено наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_4 . ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернулась до відділу з питань реєстрації місця проживання управління з питань надання адміністративних послуг Білгород-Дністровської міської ради Одеської області із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою АДРЕСА_1 . Разом із заявою від 16.08.2021р. було надано: документ, до якого вносяться відомості про місце проживання - паспорт; квитанція про сплату адміністративного збору. Також, зазначена заява містить підпис власника, ОСОБА_2 із відміткою «згоден» на реєстрацію місця проживання за вказаною адресою (а.с.24).

16.08.2021р. Відділом з питань реєстрації місця проживання управління з питань надання адміністративних послуг Білгород-Дністровської міської ради Одеської області відмовлено у реєстрації місця проживання ОСОБА_1 (зворотній лист а.с.24).

Відповідно до вимог ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Відповідно до ч.8 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» забороняється вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших, ніж передбачених цією статтею, документів.

Відповідно до п.18 Правил реєстрації місця проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207 для реєстрації місця проживання особа або її представник подає: заяву за формами, наведеними відповідно у додатках 6, 7 або 8; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16 років, подається свідоцтво про народження; квитанцію про сплату адміністративного збору (у разі реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з попереднього місця проживання адміністративний збір стягується лише за одну послугу); документи, що підтверджують, зокрема,: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників); заяву про зняття з реєстрації місця проживання особи за формою згідно з додатком 11 (у разі здійснення реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з реєстрації попереднього місця проживання).

Суд зазначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Правомочність володіння слід розуміти як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

Аналізуючи складові правомочності права власності у контексті спірних правовідносин, слід виходити з того, що надання особою, яка є власником житла, дозволу на реєстрацію місця проживання особи стосується права користування майном.

Водночас у спірних правовідносинах житло (житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 ), у якому позивачу відмовлено в реєстрації місця проживання за згодою власника ОСОБА_2 , належить останньому на праві приватної власності лише в частині (23/100), що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.19).

Відповідно до ч. 1 статті 356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Основні засади здійснення права спільної часткової власності визначені у статті 358 Цивільного кодексу України.

Так, частиною 1 статті 358 Цивільного кодексу України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно до частини 2 статті 358 Цивільного кодексу України, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Закріплена у пункті 18 Правил реєстрації місця проживання вимога про необхідність надання згоди на реєстрацію місця проживання особи співвласниками житла обумовлена особливостями реалізації правомочності володіння, користування та розпорядження майном (житлом), що перебуває у спільній часткові власності, суть яких полягає у тому, що здійснення будь-яких юридично значимих дії, пов`язаних із здійсненням права власності, вимагає отримання згоди інших осіб, яким належить це майно.

Отже, при реєстрації місця проживання особи в житлі, яке перебуває у спільній власності, згода інших співвласників є обов`язковою.

З огляду на викладене, здійснення реєстрації місця проживання ОСОБА_1 без надання згоди всіх співвласників є порушенням їхніх прав відповідно до частини першої статті 358 Цивільного кодексу України і пункту 18 Правил.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про правомірність прийняття відмову Відділу з питань реєстрації управління з питань надання адміністративних послуг Білгород- Дністровської міської ради Одеської області від 16 серпня 2021 року у реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та відсутності підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 р.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295,382 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.О. Танцюра

.