Справа № 826/11887/18
Суддя: Беспалов Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2021-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Беспалова О. О.
суддів: Парінова А. Б., Ключковича В. Ю.
за участю секретаря: Волошка О. Л.

представника позивача Місарева А.І., представника відповідача Румянцевої А. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 серпня 2020 року (місце ухвалення: місто Київ, час ухвалення: не зазначений, дата складання повного тексту: 04.08.2020) у справі за адміністративним позовом публічного акціонерного товариства "Київський суднобудівний-судноремонтний завод" до Головного управління Державної фіскальної служби у м.Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В :

Публічне акціонерне товариство "Київський суднобудівний-судноремонтний завод" звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві, в якому позивач просив суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача від 14.05.2018 р. №, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем "Земельний податок з юридичних осіб" на суму 16057241,75 грн, у тому числі за податковим зобов`язанням на суму 10704827,83 грн, та за штрафними санкціями на суму 5352413,92 грн;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача від 14.05.2018 р. №, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений юридичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості" на суму 83600,15 грн, у тому числі за податковим зобов`язанням на суму 55733,43 грн., та за штрафними санкціями на суму 27866,72 грн.

Рішенням рішення Окружного адміністративного суду міста Києва 04 серпня 2020 року позов публічного акціонерного товариства "Київський суднобудівний-судноремонтний завод" задоволено.

Не погоджуючись із рішенням суду, Головне управління Державної податкової служби у місті Києві звернулось з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року рішення суду першої інстанції скасовано, прийнято нову постанову якою відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду скасовано постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.02.2021 та направлено справу до суду апеляційної інстанції для нового розгляду.

Скасовуючи постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.02.2021 суд касаційної інстанції вказав на необхідність здійснення розрахунків податкового зобов`язання із сплати земельного податку у випадку встановлення, що визначення його розміру здійснюється іншою нормою ніж встановлено податковим органом, а також на необхідність дослідження перебування у власності позивача майна щодо якого здійснено нарахування зобов`язання із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення осіб, що з`явились, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила таке.

Як вбачається з матеріалів справи, у період із 15 березня 2018 року по 04 квітня 2018 року працівниками відповідача проведено документальну позапланову виїзну перевірку ПАТ «КССРЗ» з питань дотримання вимог податкового, валютного законодавства за період з 01 липня 2016 року по 31 грудня 2017 року, єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2017 року.

За результатами перевірки 12 квітня 2018 року складено акт, яким зафіксовано порушення позивачем, зокрема:

- підпункту 266.1.1 пункту 266.1, підпункту 266.5.1 пункту 266.5, підпункту 266.9.1 пункту 266.9 статті 266 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено грошове зобов`язання по податку на нерухоме майну, відмінне від земельної ділянки, в загальній сумі 55733,43 грн.;

- статті 286, пункту 289.2 статті 289 Податкового кодексу України, підпункту 5.6 пункту 5 рішення Київської міської ради «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві» від 23 червня 2011 року №242/5629 із змінами та доповненнями (до 23 лютого 2017 року) та підпункту 5.4 пункту 5 цього рішення із змінами та доповненнями (з 23 лютого 2017 року), в результаті чого занижено грошове зобов`язання по земельному податку в сумі 10704827,83 грн.

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято 14 травня 2018 року податкові повідомлення-рішення:

- № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання по земельному податку з юридичних осіб у розмірі 16057241,75 грн, з яких за податковими зобов`язаннями - 10704827,83 грн, а за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 5352413,92 грн;

- № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого юридичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, у розмірі 83600,15 грн, з яких за податковими зобов`язаннями - 55733,43 грн, а за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 27866,72 грн.

Уважаючи такі рішення протиправними, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, врегульовує Податковий кодекс України (далі - ПК України).

Стаття 206 Земельного кодексу України визначає, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

За підпунктами 14.1.72 і 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК України земельним податком визнається обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до підпункту 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками земельного податку є землекористувачі.

Згідно з підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

За визначенням пункту 271.1 статті 271 ПК України базою оподаткування є:

нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом;

площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Абзацом 1 пункту 286.1 статті 286 ПК України встановлено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

За загальним правилом, закріпленим у абзаці першому пункту 287.1 статті 287 ПК України, датою виникнення податкового обов`язку із справляння плати за землю власниками землі та землекористувачами є день виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

При переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку (пункт 287.6 статті 287 ПК).

У частинах 1 та 2 статті 120 ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У розумінні положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1, пункту 269.2 статті 269, підпунктів 270.1.1, 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту 287.6 статті 287 ПК України платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Відповідно з моменту набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, обов`язок зі сплати податку за земельну ділянку, на якій розміщений такий об`єкт, покладається на особу, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постановах від 8 червня 2016 року у справі №21-804а16 та від 12 вересня 2017 року у справі №21-3078а16), а також Верховним Судом у постановах від 31 січня 2018 року у справі №825/308/17, від 19 червня 2018 року у справі №822/2696/17, від 17 грудня 2019 року у справі № 804/4739/16.

Така позиція відповідає висновку Верховного Суду України щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові від 7 липня 2015 року у справі 826/12388/13-а: Незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК, обов`язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Таким чином, на усіх власників чи користувачів земельними ділянками покладається обов`язок із плати за землю, зокрема у вигляді земельного податку. При цьому, у разі набуття права власності чи оренди на нерухоме майно, обов`язок із сплати земельного податку або орендної плати покладається на власника/орендаря нерухомого майна, незалежно від факту оформлення права власності чи користування відповідною земельною ділянкою.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, на праві власності у позивача перебуває нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 . Відповідні земельні ділянки за вказаною адресою передані у тимчасове довгострокове користування та обліковуються за позивачем.

Вказані обставини позивачем не заперечуються, ним визнається факт користування вказаними земельними ділянками впродовж 2016-2017 років, а також сплата земельного податку за ставкою 1% та 0,01% від нормативної грошової оцінки.

Пунктом 271.1 ст. 271 ПК України встановлено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Відповідно до п. 271.2 ст. 271.2 ПК України, рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок розташованих у межах населених пунктів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Згідно з п. 274.1 ст. 274 ПК України, ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.

Відповідно до внесених Законом України від 28.12.2014 №71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" змін, зокрема, в частині плати за землю, з 01.01.2015 визначено, що плата за землю належить до місцевих податків та зборів та є складовою частиною податку на нерухоме майно (статті 10, 265 ПК).

Згідно з п. 284.1 статті 284 ПК України, органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю та пільги щодо земельного податку, що сплачується на відповідній території.

Так, Київською міською радою прийнято рішення від 28.01.2015 №58/923 "Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629", яким затверджено Положення про плату за землю в м. Києві (далі - Положення).

Відповідно до п. 5.1. Положення, ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено та які перебувають у власності фізичних та юридичних осіб та у постійному користуванні юридичних осіб державної та комунальної форми власності, коло яких визначено статтею 92 Земельного кодексу України, встановлюється в розмірі 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, за винятком земельних ділянок, зазначених у пунктах 5.3 - 5.6 цього Положення.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, приймаючи оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 14.05.2018 р. №, податковим органом застосовано ставку податку, визначену у п. 5.6 Положення (в редакції до 23.02.2017 р.) та п. 5.4 Положення (в редакції з 23.02.2017 р.), згідно з якими, плата за користування земельними ділянками, які використовуються юридичними і фізичними особами, в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено, встановлюється у розмірі 3 відсотків від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, за винятком земельних ділянок, ставка податку за які справляється у розмірі, визначеному пунктом 5.3 (пунктами 5.3 - 5.5) цього Положення.

Поряд із цим, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 квітня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2017 року у справі №826/10434/16, визнано незаконним та таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили пункт 5.6 "Положення про плату за землю в місті Києві", яке є додатком 3 до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629 "Про встановлення місцевих податків і зборів в м. Києві" в редакції рішення Київської міської ради від 28 січня 2015 року №58/923 "Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629".

Суди у цій справі наголосили, що ПК України не передбачено встановлення такого податку як плата за користування земельними ділянками, які використовуються юридичними і фізичними особами, в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено.

Таким чином, застосувавши п. 5.6 Положення (в редакції до 23.02.2017 р.) та п. 5.4 Положення (в редакції з 23.02.2017 р.) відповідачем фактично порушено вимоги нормативного акту вищої юридичної сили - ПК України, пунктом 10.4 статті 10 якого забороняється встановлення місцевих податків та зборів, не передбачених цим Кодексом.

Беручи до уваги викладене, п. 5.6 Положення (в редакції до 23.02.2017 р.) та п. 5.4 Положення (в редакції з 23.02.2017 р.) не могли бути застосовані до спірних правовідносин як такі, що не відповідають закону України.

З огляду на викладене, суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що спірне податкове повідомлення рішення постановлено з порушенням норм законодавства, а тому підлягає скасуванню.

Колегія суддів уважає, що внесені зміни до Положення про плату за землю в м. Києві не впливають на зміст пункту 5.6 вказаного Положення та не спростовують висновків рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 квітня 2017 року по справі № 826/10434/16 в частині незаконності встановлення міською радою саме ставки податку у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, які використовуються юридичними і фізичними особами, в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено (крім комунальної власності).

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення відповідача від 14.05.2018 р. № суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, вказаним податковим повідомленням-рішенням позивачу нараховано податкове зобов`язання за період з 01.07.2016 р. по 31.12.2017 р. з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відносно майна (їдальня УПМ загальною площею 429,8 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 ; магазин УПМ загальною площею 312,0 кв. м., за адресою: м. Київ, Подільський район вул. Набережно-Лугова, буд. 8; прохідна УПМ загальною площею 72,1 кв. м., за адресою: м. Київ, Подільський район вул. Набережно-Лугова, буд. 8), наявність якого у позивача останнім заперечується.

Відсутність такого майна також підтверджується наявною в матеріалах справи копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15 травня 2014 року (індексний номер: 21671020)

Відтак, податковим органом не доведено правомірність винесення вказаного податкового повідомлення-рішення щодо збільшення розміру зобов`язання із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, щодо вказаних об`єктів нерухомого майна.

З огляду на встановлені судом обставини колегія суддів вважає за необхідне зауважити наступне.

Наслідком встановлення судом невідповідності частини рішення суб`єкта владних повноважень вимогам чинного законодавства є визнання такого акта частково протиправним, при умові, що цю частину може бути ідентифіковано (виокремлено, названо) та що без неї оспорюваний акт в іншій частині (частинах) не втрачає свою цілісність, значення.

Поряд із цим, згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд також звертає увагу на положення Постанови Вищого адміністративного суду України від 21.10.2010 р. № П-278/10, якою встановлено, що з огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

Як зазначалось судом вище, органом, що здійснює як нарахування сум земельного податку так і податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, так і перевірку правильності нарахування, проводиться податковим органом.

З огляду на викладені обставини, встановивши існування у позивача обов`язку щодо сплати земельного податку, а також податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та нарахування податковим органом таких зобов`язань, спірними податковими повідомленнями-рішеннями із порушенням норм податкового законодавства, суд не вправі своїм рішенням визначати розмір податкового зобов`язання, що підлягає сплаті позивачем до державного бюджету. Визначення розміру такого зобов`язання покладено на податковий орган, з урахуванням рішення суду у даній справі.

Враховуючи встановлені судом обставини справи та норми чинного законодавства, що регулює правовідносини у сфері справляння податків та зборів, суд приходить до висновку про неправомірність встановленої відповідачем суми земельного податку встановленого спірним рішенням, а також суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а тому спірні податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню, а визначення розміру зобов`язання відповідачу слід здійснити з урахуванням встановленим рішенням суду обставин.

Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

У відповідності до ст. 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 серпня 2020 року у справі за адміністративним позовом публічного акціонерного товариства "Київський суднобудівний-судноремонтний завод" до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач О. О. Беспалов
Суддя В. Ю. Ключкович
Суддя А. Б. Парінов

(Повний текст постанови складено 23.12.21)