Справа № 826/2778/14
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2021-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/2778/14 Головуючий у І інстанції - Патратій О.В.
Суддя-доповідач - Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Епель О.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Кондраток А.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Васіної І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та компенсації, пов`язаної з участю у судових засіданнях,-

В С Т А Н О В И В:

Постановою Верховного Суду від 23 вересня 2019 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , внаслідок чого постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 серпня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28 квітня 2016 року скасовано, адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправними дії Міністерства юстиції України щодо проведення 20 січня 2014 року атестації головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України ОСОБА_1 , визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 03 лютого 2014 року № 178/к про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України за п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України, поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту Міністерства юстиції України з 03 лютого 2014 року. Адміністративну справу №826/2778/14 в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 16 січня 2014 року по день постановлення рішення у справі, моральної шкоди та компенсації, пов`язаної з участю у судових засіданнях, направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

18 листопада 2019 року Окружним адміністративним судом міста Києва на виконання постанови Верховного Суду видано виконавчий лист щодо поновлення позивача на посаді, на підставі якого Наказом від 14.02.2020 №669/к скасовано наказ від 03.02.2014 про звільнення ОСОБА_1 з посади та поновлено його на посаді головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту з 03.лютого 2014 року.

01.04.2020 року ОСОБА_1 звернувся з заявою в порядку ст.383 КАС України про визнання протиправною бездіяльності, вчиненої суб`єктом владних повноважень - Міністерством юстиції України на виконання постанови Верховного Суду, в якій просив визнати протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України щодо негайного виконання постанови Верховного Суду від 23.09.2019 про його поновлення на посаді у відносинах публічної служби, визнати протиправними дії Міністерства юстиції України щодо видання наказу від 14.02.2020 № 669/к «Про поновлення на роботі» ОСОБА_1 в частині поновлення на скороченій посаді, скасувати наказ Міністерства юстиції України від 14.02.2020 № 669/к «Про поновлення на роботі» в частині поновлення ОСОБА_1 на скороченій посаді з часу його видання та зобов`язати Міністерство юстиції України вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону та не виконанню постанові Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 826/2778/14 про поновлення ОСОБА_1 на рівнозначній посаді (а.с.51 том 4).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2020 року вказану заяву залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його заяву в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що фактично посада, на якій його було поновлено за рішенням суду, а саме головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту діяльності апарату та територіальних органів Управління внутрішнього аудиту не існує з 30.05.2016, тобто поновлення його на роботі не відбулося, а тому, на думку апелянта, згідно трудового законодавства для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін та зазначає про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі, наголошуючи на тому, що позивача на виконання рішення Верховного Суду було поновлено 14 лютого 2020 року і лише через тиждень, а саме 21 лютого 2020 року повідомлено про скорочення посади.

В судовому засіданні позивач вимоги апеляційної скарги підтримав, наполягав на їх задоволенні, в той час, як представник позивача проти цього заперечувала, просила ухвалу суду залишити без змін.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, при цьому, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, постановою Верховного Суду від 23.09.2019 поновлено ОСОБА_1 на посаді, з якої його незаконно звільнено.

В подальшому позивач звернувся із заявою про визнання протиправною бездіяльності, вчиненої суб`єктом владних повноважень - Міністерством юстиції України на виконання постанови Верховного Суду від 23.09.2019, в якій по-перше, вказує на те, що відповідач протиправно тривалий час не виконував судове рішення, яке підлягало негайному виконанню, а по-друге, виконав рішення суду з порушенням законодавства, оскільки поновив його на скороченій посаді.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів вказує на наступне.

Так, відповідно до ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII та ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Аналогічна норма закріплена в ст. 370 КАС України, згідно з якою судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

При цьому, частиною четвертою цієї статті визначено, що таку заяву може бути поданопротягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду.

З аналізу вищенаведеної правової норми вбачається, що момент, з якого починається перебіг десятиденного строку на подання заяви є той момент, коли особа-позивач дізнався чи повинен був дізнатись про порушення його прав у зв`язку з невиконанням рішення суду, але не пізніше останнього дня строку пред`явлення до виконання виконавчого листа.

Так, відповідно до Академічного тлумачного словника української мови, сполучник «але» виражає протиставний зв`язок між сурядними реченнями або однорідними членами речення; проте, однак.

Тобто, визначена даною правовою нормою умова «не пізніше останнього дня строку пред`явлення до виконання виконавчого листа» не є альтернативною вказаному 10-денному строку, а має застосовуватись саме в його межах.

Дослідивши заяву ОСОБА_1 на предмет відповідності вказаним вище вимогам, закріпленим статтею 383 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Так, постанова Верховного суду від 23 вересня 2019, якою було поновлено ОСОБА_1 на посаді, набрала законної сили в той же день, при цьому, позивач був присутній в судовому засіданні під час ухвалення даної постанови.

Відповідно до ст. 235 Кодексу законів про працю України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Таким чином, десятиденний строк звернення із заявою в порядку ст. 383 КАС України щодо протиправної бездіяльності на предмет невиконання даного судового рішення обчислюється з наступного дня після його ухвалення, тобто з 24 вересня 2019, при цьому, ОСОБА_1 звернувся до суду з цією заявою лише 01 квітня 2020 року. В своїй заяві позивач наголошував на протиправній бездіяльності відповідача щодо негайного виконання рішення суду як при добровільному його виконанні, так і при примусовому, а також посилався на протиправність дій, вчинених останнім на виконання рішення суду, позаяк його поновлено на скороченій посаді, при цьому, строк звернення до суду із заявою в порядку ст.383 КАСУ в цій частині почався з 25.02.2020, коли позивач отримав наказ від 14.02.2020. Отже, звернувшись до суду 01.04.2020 (як і 13.03.2020 - з попередньою заявою) десятиденний строк, установлений статтею 383 КАСУ, Яценко пропустив.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що можливості поновлення такого строку зазначена норма Кодексу не передбачає, а тому суд першої інстанції безпідставно ухвалою від 07.04.2020 цей строк поновив.

Водночас, колегія суддів наголошує, що встановлення строків звернення до суду законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 року №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

При цьому, поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась до суду, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись».

Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Колегія суддів наголошує на тому, що позивач мав реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою оскарження протиправної бездіяльності (дій) суб`єкта владних повноважень щодо невиконання (неналежного виконання) судового рішення, проте, він цього не зробив та пропустив установлений Законом строк.

Колегія суддів вважає за необхідне підкреслити, що Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував на тому, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання (рішення від 18.10.2005 у справі «МШ «Голуб» проти України»).

Відповідно до ч. 5 ст. 383 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відповідності заяви вимогам, зазначеним у цій статті, вона підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду такої заяви.

У разі невідповідності заяви вказаним вище вимогам вона ухвалою суду, прийнятою в порядку письмового провадження, повертається заявнику.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з порушенням норм процесуального права, оскільки не звернув увагу, що строк звернення із заявою, яка подана в порядку ст. 383 КАС України, не може бути поновлений та не повернув цю заяву заявнику.

Таким чином, апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою заяву ОСОБА_1 , подану в порядку ст. 383 КАС України, повернути заявнику, у зв`язку з пропуском десятиденного строку на подання такої.

При цьому, як зазначив Верховний Суд в ухвалі від 20.07.2020 у справі №740/2997/17 з аналогічного питання, постанова апеляційного адміністративного суду, прийнята за результатами перегляду ухвали суду першої інстанції, не є судовим рішенням, яке може бути оскаржено в касаційному порядку.

Керуючись ст.ст. 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 383 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2020 року - скасувати та прийняти постанову, якою заяву ОСОБА_1 , подану в порядку статті 383 КАС України, повернути заявнику.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню, згідно ч.2 ст.328 КАС України, не підлягає.

Постанова в повному обсязі складена 23 грудня 2021 року.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Епель

А.Г.Степанюк