Справа № 263/16408/21
Суддя: Ікорська Є. С.
Дата ухвалення: 2021-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/263/235/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючої судді Ікорської Є.С.,

за участю секретаря Філянець В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Маріуполя за правилами розгляду окремих категорій термінових справ за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області перебуває позовна заява ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції Донецькій області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що постановою серії ГАА № 415395 від 30 листопада 2021 року поліцейського взводу № 1 роти № 4 батальйону № 4 Управління патрульної поліції в Донецькій області капрала поліції Отченашенка Є.І. ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 170 грн. за ч. 2 ст. 44-3 КУпАП, зокрема, за те, що ОСОБА_1 перебував у салоні муніципального автобусу (в салоні автобуса) без вдягнутих засобів індивідуального захисту, а саме: без респіратора або захисної маски, що закриває ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно. Вважає, що зазначена постанова є незаконною, посилаючись на наступне. Вказує, що відповідальність за ч. 2 ст. 44-3 КУпАП можлива лише під час дії карантину. Станом на 30 листопада 2021 року указу президента України, затвердженого Верховною Радою України щодо введення надзвичайного стану в Україні, в Донецькій області, у місті Маріуполі, де складалась постанова серії ГАА № 415395, 30 листопада 2021 року не було. Про те, що надзвичайний стан було не введено повідомлено працівників поліції: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які прибули за зверненням працівників транспорту, а також працівнику поліції Отченашенку Є.І., який склав постанову серії ГАА № 415395. Згідно із Законами України інших правових підстав для встановлення карантину, окрім введення надзвичайного стану у спосіб, передбачений Конституцією України та Законами України немає. Зазначив, що він не виконує постанову Кабінету Міністрів України № 1236 від 09 грудня 2020 року, тому що вона є злочинною. Крім того, у нього не було у наявності засобів індивідуально захисту. У муніципальному автобусі не було безкоштовних стерильних засобів індивідуального захисту відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення».

У зв`язку із чим, позивач просив суд визнати дії поліцейського взводу № 1 роти № 4 батальйону № 4 Управління патрульної поліції в Донецькій області капрала поліції Отченашенка Є.І. щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 44-3 КУпАП протиправними; скасувати постанову ГАА № 415395 від 30 листопада 2021 року поліцейського взводу № 1 роти № 4 батальйону № 4 Управління патрульної поліції в Донецькій області капрала поліції Отченашенка Є.І. про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ч. 2 ст. 44-3 КУпАП та накладення стягнення у розмірі 170 грн.; судові витрати покласти на відповідача.

22 грудня 2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на наступне. Прибувши за місцем виклику 30 листопада 2021 року о 18:15 год. працівником поліції встановлено, що ОСОБА_1 під час дії карантину на всій території України (станом на 30 листопада 2021 року), знаходився у громадському місці, у салоні муніципального автобусу маршруту № 16А, без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема, без респіратора або захисної маски, що закриває ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно, чим порушив п. п. 1 п. 3 КМУ № 1236 від 09 грудня 2020 року (зі змінами), вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 44-3 КУпАП. На пропозицію кондуктора та працівників поліції вдягти маску, категорично відмовлявся, посилаючись на начебто протиправну постанову КМУ № 1236 від 09 грудня 2020 року. Після довготривалих умовлянь зі сторони працівників поліції патрульними встановлено у діях позивача склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 44-3 КУпАП, а саме: перебування ОСОБА_1 в громадському транспорті без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема, без респіратора або захисної маски, що закриває ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно, за що передбачений штраф від десяти до п`ятнадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Крім того, позивач не мав при собі паспорту громадянина України, а на вимогу працівника поліції відмовлявся повідомляти свої дані про особу, у присутності адвоката з центру надання правової допомоги відносно позивача складений протокол за ч. 1 ст. 44-3 КУпАП та переданий на розгляд до Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області. Вказані обставини повністю підтверджуються відеозаписом з нагрудник камер працівників поліції. Просив звернути увагу суду на те, що під час спілкування у салоні громадського транспорту, навіть пасажири робили зауваження ОСОБА_1 щодо перебування останнього без вдягнутих засобів індивідуального захисту, вказуючи на те, що такими діями він порушує їх права наражаючи їх на небезпеку захворіти, тому позивач порушив громадський порядок, встановлений на усій території України. Щодо кваліфікації правопорушення та правових підстав притягнення позивача до адміністративної відповідальності представник відповідача посилався на вимоги ст. ст. 3, 19 Конституції України, ст. 252 КАС України, ст. ст. 7, 44-3, 251, 252, 280 КУпАП, Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб», постанову Кабінету Міністрів України № 1236 від 30 грудня 2020 року, постанову Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року, постанову Кабінету Міністрів України № 392 від 20 травня 2020 року, постанову Кабінету Міністрів України № 641 від 22 липня 2020 року. Зазначає, що рішенням Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій № 38 від 15 жовтня 2021 року по всій території Донецької області з 18 жовтня 2021 року встановлений червоний рівень епідемічної безпеки.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 грудня 2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами розгляду окремих категорій термінових справ, без повідомлення (виклику) сторін, визначено строк для відповідача для подання відзиву на позов та позивачу для надання відповіді на відзив, роз`яснено строки та порядок надання суду доказів.

У зв`язку із розглядом справи без повідомлення (виклику) сторін у спрощеному порядку, відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 9, 244 КАС України, виходить з такого.

Судом установлено, що 30 листопада 2021 року поліцейським взводу № 1 роти № 4 батальйону № 4 Управління патрульної поліції в Донецькій області капралом поліції Отченашенка Є.І. винесено постанову серії ГАА № 415395, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 44-3 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170 грн., зокрема, за те, що ОСОБА_1 перебував в салоні муніципального автобусу № 16 А (в салоні автобусу) без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема, без респіратора або захисної маски, що закриває ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно.

На підтвердження зазначених обставин представником відповідача наданий відеозапис з нагрудних камер працівників патрульної поліції, при цьому і сам позивач не заперечує факту перебування у комунальному транспорті без засобів індивідуального захисту.

У відповідності до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

За змістом ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Статтею 222 КУпАП передбачено, що органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачені ч. 2 ст. 44-3 КУпАП. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Відповідно до ст. 254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Частиною 2 ст. 44-3 КУпАП унормовано, що перебування в громадських будинках, спорудах, громадському транспорті під час дії карантину без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно, - тягне за собою накладення штрафу від десяти до п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, приписи частини 1 цієї статті встановлюють, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 64 Основного Закону встановлено, зокрема, що не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Відтак, у Конституції України прямо встановлено виключний перелік прав і свобод, які не можуть бути обмежені, допускаючи обмеження інших прав з настанням певних умов.

Водночас, першочерговим завданням держави є захист життя та здоров`я громадян, збереження економічної безпеки, що зумовлює вжиття заходів, спрямованих на уникнення тяжких наслідків як для кожної окремої людини, так і для країни в цілому.

Спеціальним нормативно-правовим актом стосовно спірних правовідносин є Закон України "Про захист населення від інфекційних хвороб».

Відповідно до ст. 29 Закону України від 06 квітня 2000 року № 1645-III «Про захист населення від інфекційних хвороб» карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України.

Питання про встановлення карантину порушує перед Кабінетом Міністрів України центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, за поданням головного державного санітарного лікаря України.

Рішення про встановлення карантину, а також про його відміну негайно доводиться до відома населення відповідної території через засоби масової інформації.

У рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них, підстави та порядок обов`язкової самоізоляції, перебування особи в обсерваторі (обсервації), госпіталізації до тимчасових закладів охорони здоров`я (спеціалізованих шпиталів). Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності (ч. 4 ст. 29).

Пунктом 1 постанови № 1236 (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 30 червня 2021 року Кабінетом Міністрів України установлений на території України карантин, продовжено дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Підпунктом 1 п. 3 постанови № 1236 визначено, що з 24 лютого 2021 року на території України встановлюється «жовтий» рівень епідемічної небезпеки, відповідно до якого забороняється перебування в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно.

Суддя зауважує, що в установленому законом порядку положення ч. 4 ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) не визнавалися.

Рішенням Конституційного Суду у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів, положень частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 по справі № 1-14/2020(230/20) не проводилась перевірка на відповідність Конституції України (конституційність) положень постанови № 1236 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин).

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що доводи позивача щодо протиправності постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09 грудня 2020 року є безпідставними та не заслуговують на увагу.

При цьому, доводи позивача щодо обов`язку надання йому безоплатно засобів індивідуального захисту є хибними, оскільки на законодавчому рівні на осіб, які надають послуги, не покладений обов`язок безоплатного забезпечення такими засобами.

Частиною 1 статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У частині 3 статті 77 КАС України передбачено право сторін надати докази суду на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилається кожна із сторін.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують, як джерело права при розгляді справ, положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, у рішенні у справі «Василева проти Болгарії» Європейський суд вказав: «Зараз вже чітко встановлено, що хоча право на здоров`я не належить до прав, гарантованих Конвенцією або Протоколами до неї (...), Високі Договірні Сторони мають, паралельно зі своїми позитивними зобов`язаннями, передбаченими статтею 2 Конвенції, позитивні зобов`язання за статтею 8 Конвенції. У той же час, Високі Договірні Сторони мають певну свободу розсуду при виборі способів виконання своїх позитивних зобов`язань за Конвенцією». Крім того, держави, імплементуючи свої позитивні зобов`язання, мають певні межі розсуду. Межі розсуду будуть ширшими тоді, коли держава має забезпечити рівновагу між конкуруючими приватними і суспільними інтересами або закріпленими Конвенцією правами. Також слід враховувати необхідність прийняття оперативних рішень, які повинна приймати держава з позиції пріоритетів та наявних в неї ресурсів, коли стикається з ризиками для життя та фізичної недоторканності осіб (рішення у справі «Осман проти Сполученого Королівства» від 28.10.1998 рік).

У своєму рішенні у справі «Фіногенов та інші проти Росії» від 20.12.2011 року, заяви № 18299/03 та N 27311/03) Європейський суд нагадував, що: «Позитивні зобов`язання влади, передбачені статтею 2 Конвенції, не є беззаперечним: не кожна загроза життю зобов`язує владу вживати конкретних заходів, щоб уникнути ризику. Обов`язок вживати конкретних заходів виникає лише в тому випадку, якщо органи влади знали або повинні були знати про це на момент існування реального і негайного ризику для життя осіб і якщо влада зберігала певний ступінь контролю над ситуацією. Європейський суд вимагає від держави відповідача вжити лише тих заходів, які є «здійсненними» за обставин, що склалися. Позитивний обов`язок, про який йдеться, повинен тлумачитися таким чином, що не покладає на владу неможливе чи непропорційне навантаження, беручи до уваги труднощі, пов`язані з поліцейськими функціями сучасних суспільств, непередбачуваність поведінки людей та оперативний вибір, який повинен бути зроблений з точки зору пріоритетів та ресурсів» (див. п. 209 згаданого рішення).

Існуюча практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що для кожної Договірної Держави, відповідальної за «життя [своєї] нації», належить визначити, чи загрожує цьому життю «надзвичайна ситуація у суспільстві», і якщо так, то як далеко потрібно пройти, намагаючись подолати надзвичайну ситуацію - усі обмежувальні заходи - незалежно від того, чи засновані вони на відступі від зобов`язань - повинні завжди мати правову основу, яка включає дотримання відповідних конституційних гарантій та вимог відповідної держави-члена (рішення у справі «Мехмет Хасан Алтан проти Туреччини» від 20 березня 2018 року).

Приведені норми чинного законодавства України та конкретні обставини справи дають підстави обґрунтовано вважати про те, що відповідач діяв у межах та у спосіб, передбачені чинним законодавством України, а оскаржувана постанова про адміністративне правопорушення відповідає вимогам ст. 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення. При цьому жодного доказу, який би спростував факти, викладені в постанові, суду не надано, наявність події та складу адміністративного правопорушення була підтверджена, а тому підстав для скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не встановлено, тому суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 3, 9, 10, 11, 242, 246 КАС України, ст. ст. 122, 251, 280, 284, 293 КУпАП, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;

Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції, юридична адреса: вул. М.Мазая, 16, м. Маріуполь, Донецька область.

Суддя Є.С.Ікорська