Справа № 380/8571/21
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 380/8571/21
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2021 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (Позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (Відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення повного розрахунку з ОСОБА_1 на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення 01 серпня 2020 року у зв`язку із звільненням з військової служби;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за період із 17 листопада 2020 року до повного фактичного розрахунку по 22 квітня 2021 року.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що наказом начальника 7 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 07 липня 2020 року № 237-ос його звільнено з військової служби в запас та наказом від 01 серпня 2020 року № 269-ос виключено із списків особового складу та усіх видів забезпечення.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року, відповідач перерахував та виплатив позивачу 23 квітня 2021 року грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у розмірі 59927,11 грн.

Відповідно до частини 2 статті 117 Кодексу законів про працю України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Крім того, відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Однак всупереч зазначеним вище нормам чинного законодавства відповідач не провів з позивачем остаточного розрахунку при звільненні.

Отже, на думку позивача, з урахуванням того, що відповідач на час його виключення зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та усіх видів забезпечення не провів з ним повного розрахунку, то він набув право на пред`явлення вимоги до відповідача про нарахування та виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України.

При цьому позивач, посилаючись на сталу практику Верховного Суду стверджує, що оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, встановлено дату остаточного розрахунку із звільненими військовослужбовцями, проте не врегульовано відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату усіх належних їм при звільненні сум, то у такому випадку належить застосовувати норми статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України, які є загальними, та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Державній прикордонній службі України.

Також позивач зауважує, що згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Щодо періоду, за який необхідно зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, позивач повідомляє таке.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2021 року у справі № 380/11359/20, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2021 року, визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення повного розрахунку із ОСОБА_1 на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення 01 серпня 2020 року у зв`язку із звільненням з військової служби. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за період із 02 серпня 2020 року до повного фактичного розрахунку по 16 листопада 2020 року у сумі 1206,95 грн.

Із урахуванням наведених рішень судів позивач зазначає, що у межах спірних правовідносин періодом, за який належить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні є період з 17 листопада 2020 року по день фактичного розрахунку 22 квітня 2021 року.

У зв`язку із вищенаведеним, адміністративний позов просить задоволити в повному обсязі.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач проти позову заперечує з таких підстав, що:

- до відповідача вже застосовано спеціальну відповідальність з підстав не проведення повного розрахунку з позивачем на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення 01 серпня 2020 року у зв`язку із звільненням з військової служби при розгляді справи № 380/11359/21 в аналогічному складі про той самий предмет та з тих самих підстав;

- позивач пропустив встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України місячний строк звернення до суду, оскільки звільнений з військової служби 01 серпня 2020 року, а з цим позовом до суду звернувся лише у травні 2021 року, тобто зі значним пропуском такого строку;

- на день звільнення позивача з військової служби 20 серпня 2018 року був відсутній спір щодо належних йому виплат при звільненні. Відтак підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 Кодексу законів про працю України відсутні;

- зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У зв`язку з вищенаведеним, у задоволенні адміністративного позову просить відмовити в повному обсязі.

Також відповідач просить проводити розгляд цієї справи за участю його представника.

На спростування доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, позивач 19.07.2021 року та 18.11.2021 року подав відповідь на відзив.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 246 КАС України, суд зазначає, що ухвалою судді від 02 червня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення сторін.

Ухвалою суду від 05 липня 2021 року в задоволенні клопотання відповідача від 22 червня 2021 року про залишення позову без розгляду відмовлено.

Суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

Відповідно до Витягів з наказів начальника 7 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 07 липня 2020 року № 237-ос старшого прапорщика ОСОБА_1 звільнено з військової служби в запас на підставі п.п. «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та від 01 серпня 2020 року № 269-ос виключено із списків особового складу та усіх видів забезпечення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року у справі № 380/11357/20, позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) щодо нарахування та виплати при звільненні ОСОБА_1 компенсації за неотримане речове майно пропорційно часу, що минув, з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби, не за цінами встановленими розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України від 17.02.2020 №41 «Про доведення розрахунку вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації». Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з відрахуванням раніше проведених виплат грошову компенсацію за належне, але неотримане протягом проходження військової служби речове майно відповідно до порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2016 № 178 без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби за цінами предметів обмундирування визначеними розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України від 17.02.2020 №41 «Про доведення розрахунку вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації».

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року у справі № 380/11357/20 відповідач 23 квітня 2021 року виплатив ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у розмірі 59927,11 грн., що підтверджується скріншотом його картковому рахунку.

Також з комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» суд встановив, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2021 року апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) задоволено частково. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року в справі № 380/11357/20 скасовано.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії залишено без розгляду.

Позивач уважає, що оскільки виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у день його виключення зі списків особового складу Львівського прикордонного загону та всіх видів забезпечення відповідач не провів, то відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, він має право на виплату середнього грошового забезпечення за весь період затримки розрахунку при звільненні з 17 листопада 2020 року до дня фактичного розрахунку 22 квітня 2021 року, у зв`язку з чим звернуся до суду з цим позовом.

Предметом розгляду у цій справі є оцінка: наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 листопада 2020 року до дня фактичного розрахунку 22 квітня 2021 року.

Щодо клопотання відповідача про розгляд цієї справи за участю його представника, суд зазначає таке.

Відповідно до частин першої-третьої статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

За змістом частин п`ятої-шостої статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін: у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу; якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Суд відзначає, що ця адміністративна справа з огляду на предмет спору, обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність; обсяг та характер доказів; кількість учасників, є справою незначної складності, а тому її розгляд здійснюється у порядку спрощеного провадження.

Проте суд не вбачає підстав для проведення у цій справі судового засідання з повідомленням сторін, оскільки характер спірних правовідносин та предмет доказування у ній не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення всіх обставин справи. Жодних таких підстав відповідач у відзиві на позовну заяву не повідомляє.

Тому відповідно до пункту 6 частини 6 статті 262 КАС України підстави для розгляду цієї справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відсутні.

Щодо доводів відповідача про пропуск позивачем встановленого КАС України місячного строку звернення до суду, суд зазначає, що питання строку звернення позивача з цим позовом до суду вирішено в ухвалі суду від 05 липня 2021 року.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

За змістом статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Частиною першою статті 25 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» визначено, що держава забезпечує соціальний захист особового складу Державної прикордонної служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства.

Згідно із частиною третьою статті 25 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» військовослужбовці Державної прикордонної служби України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», цього Закону, інших актів законодавства.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ).

Відповідно до статті першої Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно із частиною другою статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до абзацу першого пункту першого статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частина друга цієї ж статті передбачає, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Згідно з частиною другою статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до пунктів 292-293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009 (далі - Положення) наказ про звільнення військовослужбовця з військової служби видається відповідною посадовою особою. Перебування військовослужбовця у відпустці чи його тимчасова непрацездатність не є підставою для затримки видання такого наказу.

Після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з наказу начальника органу Держприкордонслужби вищого рівня або письмового повідомлення зазначеного органу про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходить військову службу, про його звільнення військовослужбовець здає в установлені строки посаду, з ним проводиться розрахунок, військовослужбовець виключається із списків особового складу органу Держприкордонслужби і направляється на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за обраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.

Аналіз викладених правових норм дає підстави дійти висновку, що звільнений з військової служби військовослужбовець, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечений матеріальним і грошовим забезпеченням. Тобто, у випадку звільнення військовослужбовця з військової служби з ним має бути проведено повний розрахунок за всіма видами належного йому на день звільнення продовольчого, речового та грошового забезпечення.

За змістом частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до приписів статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Оцінюючи встановлені фактичні обставини справи, з урахуванням наведених вище норм права, суд відзначає таке.

Предметом розгляду у цій справі згідно заявлених позовних вимог є питання наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а саме невиплату у день звільнення з військової служби грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

З цього приводу суд звертає увагу на те, що за змістом частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

У справах про звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 820/3313/17.

У справі, яка розглядається, позивач пов`язує факт проведення з ним остаточного розрахунку саме з виплатою йому грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у сумі 59927,11 грн., яка відбулася 23 квітня 2021 року на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року у справі № 380/11357/20.

У постанові від 20 травня 2021 року у справі № 380/3007/20 Верховний Суд зазначив, що частина друга статті 117 Кодексу законів про працю України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 Кодексу законів про працю України). Відтак у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

У той же час, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

В контексті викладеного суд відзначає, що, як слідує з матеріалів справи, та встановлено рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року у справі № 380/11357/20 21 вересня 2020 року позивачу виплачено грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у розмірі 51362,94 грн. (за відрахуванням військового збору у сумі 782,18 грн.). З виплаченою сумою такої грошової компенсації позивач не погодився та звернувся з відповідним позовом до суду про її нарахування та виплату без застосування пропорції часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби за цінами предметів обмундирування визначеними розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України від 17.02.2020 № 41 «Про доведення розрахунку вартості предметів речового майна для нарахування грошової компенсації» (справа № 380/11357/20).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року у справі № 380/11357/20 позовні вимоги позивача задоволено повністю.

Таким чином, ураховуючи рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року у справі № 380/11357/20, між сторонами був наявний спір щодо розміру належних позивачу при звільненні з військової служби сум (суми грошової компенсації вартості за неотримане речове майно), і такий спір був вирішений на користь позивача, з огляду на що, відповідач на виконання вказаного рішення суду 23 квітня 2021 року виплатив позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в сумі 59927,11 грн.

Відтак правовою підставою для виплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в сумі 59927,11 грн., з якою позивач пов`язує факт проведення з ним остаточного розрахунку при звільненні, стало рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року у справі № 380/11357/20.

За таких обставин, суд погоджується із доводами позивача, що у відповідача, як роботодавця позивача, в силу вимог статті 117 Кодексу законів про працю України виник обов`язок сплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Втім, як встановив суд, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2021 року апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) задоволено частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року в справі № 380/11357/20 скасовано.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії залишено без розгляду.

Таким чином, з прийняттям Восьмим апеляційним адміністративним судом постанови від 18 листопада 2021 року, якою скасовано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2021 року в справі № 380/11357/20, а позовну заяву позивача залишено без розгляду, відпала правова підстава для виплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в сумі 59927,11 грн. на виконання вказаного рішення суду.

З огляду на викладене, на момент прийняття судом рішення у цій справі між сторонами відсутній спір щодо належних позивачу при звільненні сум (грошової компенсації вартості за неотримане речове майно).

Тому й підстави для покладення на відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, за несвоєчасний розрахунок при звільненні у суду відсутні.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідно до статті 139 КАС України повернення судових витрат позивачу, якому відмовлено у задоволенні позову не передбачено.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень, п.3 Розділу VI Прикінцевих положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (вул. Личаківська, 74, м. Львів, 79010) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» та п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 23 грудня 2021 року.

Суддя Клименко О.М.