Справа № 620/6524/21
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2021-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №620/6524/21 Суддя (судді) першої інстанції: Лобан Д.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ключковича В.Ю.,

суддів Беспалова О.О.,

Парінова А.Б.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, в якому просила суд:

- визнати протиправними дії відповідача та скасувати його рішення щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні та виплаті пенсії відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), починаючи з 30.11.2020;

- зобов`язати відповідача призначити та виплачувати позивачу пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001) в розмірі 90% суми щомісячного заробітку без обмеження її максимального розміру, з урахуванням довідки про складові заробітної плати прокуратури Чернігівської області від 16.11.2020 №21-270 з дня звернення, тобто з 30.11.2020 та сплатити заборгованість, що виникне внаслідок такого призначення.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 13.08.2021 адміністративний позов задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, в якій просить скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13.08.2021 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідач вказує, що судом першої інстанції проігноровано приписи ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (в редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 №3668-УІ, який набрав чинності 01.10.2011) та ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII, який є чинним на час звернення позивача з заявою про призначення пенсії, та яким встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності стажу на день звернення з 01.10.2020 та пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 15 років.

Відповідач вважає, що судом першої інстанції не надано правої оцінки ч. 2 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII, за яким пенсія призначається в розмірі 60% від суми місячної (чинної) заробітної плати прокурора, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01.01.2011 - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Всупереч зазначеним вимогам Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги позивача за відсутності зазначеного стажу роботи та в розмірі 90% від суми (чинної) заробітної плати згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ.

Також, суд першої інстанції, на думку відповідача, проігнорував що станом на 30.09.2011 у позивача був відсутній стаж роботи 20 років та стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 10 років.

Крім того, є передчасним та необґрунтованим задоволення позовних вимог про виплату пенсії без її обмеження максимальним розміром.

09.12.2021 до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить залишити таку без задоволення, а оспорюване рішення без змін.

Позивач вказує на те, що суб`єктом владних повноважень, на якому лежить обов`язок доказування, відповідно до ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, не надано доказів того, що запис у її трудовій книжці про прийняття на роботу 08.09.1994 не відповідає дійсності. Твердження відповідача про те, що «неможливо зарахувати до загального страхового стажу період роботи з 08.09.1994 по 06.11.1998, як підставу для відмови у нарахуванні та виплаті пенсії, не мають значення, оскільки для нарахування та виплати пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ необхідно врахувати період безперервної роботи в органах прокуратури, починаючи з 09.11.1998 по день звернення до ГУ ПФ України в Чернігівській області із заявою про призначення та виплату пенсії за вислугу років (30.11.2020).

Керуючись частинами 1 та 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 30.11.2020 звернулася до ГУ ПФ України в Чернігівській області із заявою про призначення та виплату їй пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001 №2663-ІІІ) в розмірі 90% від суми щомісячного заробітку, без обмеження граничного розміру, з урахуванням середньомісячної суми виплат, обчисленої за останні 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за призначенням пенсії, відповідно до довідки Чернігівської обласної прокуратури від 16.11.2020 №21-270, починаючи з дати звернення.

Відповідач листом від 14.12.2020 №2500-1502-8/49011 відмовив у задоволенні вказаної заяви про призначення пенсії, оскільки відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII у ОСОБА_1 відсутній необхідний стаж роботи, що враховується до вислуги років згідно вказаного Закону. Також вказано, що в наданій трудовій книжці НОМЕР_1 в даті заповнення виправлено рік (виправлення не оговорено), тому взяти до уваги записи у трудовій книжці немає можливості. Відповідач звернув увагу, що період роботи з 08.09.1994 по 06.11.1998 неможливо зарахувати до загального страхового стажу, оскільки в даті наказу про прийняття на роботу наявні виправлення та в підставі запису про прийняття неможливо розібрати число і місяць. Крім того, ОСОБА_1 приймалась у вересні на роботу у в/ч НОМЕР_2 , яка у березні 1994 року перейменована у в/ч НОМЕР_3 . Для зарахування до страхового стажу за 2004 рік, необхідно надати довідку з місця роботи про надання відпустки по догляду за дитиною до виповнення нею 3х років. Виходячи з наведеного, відповідач до загального страхового стажу не врахував періоди роботи згідно даних трудової книжки, тому обрахувати стаж за вислугу років та стаж на прокурорських посадах наразі неможливо.

Вважаючи таку відмову ГУ ПФ України в Чернігівській області протиправною, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, ОСОБА_1 звернулась з даним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має більше 20 років стажу роботи на посадах прокурорів натомість ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII збільшено стаж роботи, що дає позивачу право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (у редакції закону від 12.07.2011) з 20 років до 25 років, що є звуженням його прав у розумінні Конституції України. Крім того, зважаючи на те, що судом першої інстанції визначено право позивача на призначення пенсії, відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ до неї не можуть застосовуватись обмеження її максимального розміру.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (далі Закон №1789-ХІІ) (в редакції від 05.11.1991, що діяла до 01.10.2011) було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80 процентів від суми їхньої місячної заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 процентів місячного заробітку. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок пенсії проводиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Таким чином, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26.07.2001 до 01.10.2011 мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того, чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.

Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VІ, який набрав чинності 01.10.2011, внесено зміни до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ, зокрема змінено у відсотках розмір пенсії за вислугу років, яка призначається прокурорам і слідчим у разі реалізації ними такого права. Встановлено, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років.

З 15.07.2015 стаття 50-1 Закону №1789-XII щодо права на пенсійне забезпечення за вислугу років втратила чинність, у зв`язку із набранням чинності нового Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VI (далі Закон №1697-VI).

Матеріалами справи підтверджено, що позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії 30.11.2020, тобто під час дії Закону №1697-VІІ.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону №1697-VІІ, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

З аналізу наведеної норми вбачається, що право на пенсійне забезпечення за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону №1697-VІІ виникає у прокурорів, які на день звернення мають необхідну кількість вислуги років (тобто загальний стаж), з якої у тому числі наявний необхідний визначений Законом стаж роботи на посадах прокурорів.

В даному випадку, при зверненні позивача до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугу років, станом на 30.11.2020, їй необхідно мати загального стажу - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Судом встановлено, що фактичною підставою відмови позивачу у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону №1697-VІІ слугувала неможливість обрахунку загального стажу та стажу роботи позивача на прокурорських посадах, оскільки не враховано до стажу періоду роботи згідно записів трудової книжки, так як записи є нечіткими та мають не оговорені виправлення. Крім того вказано про необхідність подання довідки з місця роботи про надання відпустки по догляду за дитиною до виповнення нею 3х років в 2004 році. З цього приводу, колегія суддів зазначає наступне.

Щодо посилання відповідача на відсутність підтвердження відповідним наказом періоду декретної відпустки позивача, колегія суддів зазначає наступне.

За приписами абз. 5 ст. 50-1 Закону №1789-XII (діяв на час перебування позивача у декретній відпустці) до 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Наказом Міністерства праці України №58 від 29.07.1993 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі Інструкція №58).

Колегія суддів зауважує, що запис про надання та переривання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку до трудової книжки не вноситься, оскільки це не передбачено Інструкцією №58.

Як вбачається з трудової книжки позивача, її трудовий стаж не переривався з 1994 року по 2015 рік. Отже, у разі сумніву пенсійного органу, щодо того, що позивач перебувала в певний період у декретній відпустці, такий не позбавлений можливості звернутись з відповідним запитом.

Щодо посилання відповідача на те, що він не може взяти до уваги трудову книжку позивача, оскільки в такій наявні помарки, нерозбірливо написані записи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1.1 Інструкції трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 2.11 Інструкції передбачено, що відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по-батькові ініціалами) і дата народження вказується на підставі паспорту або свідоцтва про народження.

Відповідно до п. 2.12 Інструкції після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалась трудова книжка.

Поряд з цим, працівник не може відповідати за правильність і повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, що не може бути підставою для позбавлення позивача її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань пенсії по віку на загальних підставах, відтак колегія суддів не погоджується з діями відповідача щодо неврахування трудового стажу позивача вказаного у її трудовій книжці, з підстав, що першій сторінці (титульний аркуш) трудової книжки рік її заповнення нечітко заповнений.

Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є необхідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Відповідач, відмовляючи у призначені пенсії, не врахував, що не усі недоліки записів у трудові книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не чіткість та розбірливість записів у трудовій книжці.

Відповідно до п. 1, п. 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 12.08.1993 №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

На виконання п. 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1993 р., у графі 2 трудової книжки записується « 05.01.1993».

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

З копії трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що всі записи завірені печатками підприємства, а тому відповідач був зобов`язаний прийняти трудову книжку позивача до уваги під час розгляду її заяви від 30.11.2020.

Як підтверджено матеріалами справи, в листі від 14.12.2020 ГУ ПФУ в Чернігівській області зазначило: «Крім того, Ви у вересні приймались на роботу у в/ч НОМЕР_2 , яка у березні 1994 року перейменована у в/ч А-2876.». Колегія суддів зауважує, що з вказано не вбачається, що саме відповідач бажає уточнити, які недоліки для зарахування стажу позивача він вбачає в перейменування роботодавця позивача.

Також, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 в своїй заяві про призначення пенсії просила призначити їй пенсію за вислугою років на підставі ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ. Відповідач, як підставу для відмови позивачу в призначенні пенсії визначив, серед іншого, недостатність її стажу, який обраховується за приписами ст. 86 Закону №1697-VІІ.

Зважаючи на встановлені обставини, колегія суддів зазначає, що відповідач, приймаючи спірне рішення, та посилаючись на вищезазначені норми Закону №1697-VІІ фактично не навів підстав для відмови в призначенні пенсії ОСОБА_1 відповідно до ст.50-1 Закону №1789-ХІІ (в редакції Закону від 12.07.2001 №2663-ІІІ), тобто прийняв спірне рішення необґрунтовано, недобросовісно, без аналізу ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ, зокрема дії даної норми у часі.

Крім того, як вбачається з вказаного листа, відповідач провів попередній підрахунок та визначив, що 25 років стажу ОСОБА_1 не має, втім не зазначив який позивач має загальний стаж та який стаж є прокурорським, є незрозумілим. Чи відповідач повністю не врахував записи трудової книжки позивача чи лише частину, наприклад як вказано ГУ ПФУ в Чернігівській області про нечіткість певних записів трудової книжки.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дішла до висновку про неправомірність спірного рішення пенсійного органу та його скасування.

Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно з п. 1 розділу 1 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України 22.12.2014 №28-2 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.01.2015 за №41/26486 (далі - Положення №28-2), головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - головні управління Фонду) є територіальними органами Пенсійного фонду України (далі - Фонд).

Головні управління Фонду підпорядковуються Фонду та разом з управліннями Фонду в районах, містах, районах у містах, а також об`єднаними управліннями (далі - управління Фонду) утворюють систему територіальних органів Фонду.

Пунктом 2 Положення №28-2 визначено, що управління Фонду у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими нормативно-правовими актами, а також постановами Правління Фонду, у тому числі цим Положенням, та наказами Фонду і головних управлінь Фонду.

Серед основних завдань управління, відповідно до п. 4 Положення №28-2, зокрема, є: призначення (перерахунок) і виплата пенсій, щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат відповідно до законодавства; забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування пенсій та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством, здійснює з цією метою перерозподіл коштів між районами (містами); здійснення інших повноважень, визначених законом.

Тобто органи Пенсійного фонду України є суб`єктами владних повноважень, наділені владними управлінськими функціями, завданнями яких є, зокрема призначення (перерахунок) і виплата пенсій згідно із законодавством України.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Проаналізувавши вищевказані норми, колегія суддів приходить до висновку, що суд позбавлений повноважень, враховуючи дискреційний характер таких, у даній справі зарахувати певні періоди до загального чи прокурорського стажу позивача, необхідного для призначення її пенсії.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років у розмірі 90% від місячного заробітку без обмеження граничним розміром та з урахуванням середньомісячної суми виплат за 60 календарних місяців роботи перед зверненням за призначенням пенсії, відповідно до довідки прокуратури Чернігівської області від 16.11.2020 №21-270, починаючи з 30.11.2020, колегія суддів зазначає, що дані позовні вимоги заявлені передчасно, оскільки суд, з урахуванням дискреційних повноважень органу, не може підміняти собою орган владних повноважень щодо питань, які належать до його компетенції.

Керуючись ч. 2 ст. 9 КАС України, колегія суддів вважає необхідним вийти за межі позовних вимог та зобов`язати ГУ ПФУ в Чернігівській районі повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ та прийняти вмотивоване рішення з дотриманням норм пенсійного законодавства, з урахуванням висновків суду апеляційної інстанції, наведених у даній постанові.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постанові від 03.02.2021 у справі №265/5672/16-а.

В інших вимогах позовної заяви, колегія суддів вважає за необхідне відмовити, як передчасних.

Зважаючи на вказане, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, прийшов до передчасного висновку про можливість задоволення позовних вимог у повному обсязі, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нову постанову, якою, слід вийти за межі позовних вимог та задовольнити позовні вимоги наступним чином: визнати протиправною відмові відповідача у призначенні пенсії позивача та зобов`язати відповідача повторно розглянути відповідні заяву ОСОБА_1 , з урахуванням висновків суду апеляційної інстанції.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження під час перегляду даної справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

У відповідності до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2021 року скасувати.

Ухвалити нову постанову про часткове задоволення позовних вимог.

Вийти за межі позовних вимог та задовольнити позовні вимоги частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області у призначенні пенсії ОСОБА_1 , викладену в листі від 14 грудня 2020 року №2500-1502-8/49011.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області повторно розглянути заяву про призначення пенсії ОСОБА_1 від 30 листопада 2020 року та прийняти рішення по суті вказаних в ній питань, з урахуванням висновків суду апеляційної інстанції.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 до Говного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В.Ю. Ключкович

Судді О.О. Беспалов

А.Б. Парінов