Справа № 160/3911/21
Суддя: Захарчук-Борисенко Наталія Віталіївна
Дата ухвалення: 2021-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 грудня 2021 року Справа № 160/3911/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Захарчук-Борисенко Н. В.,
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-
16.03.2021 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області, в якому позивач просить
ФОП ОСОБА_1 не погоджується з висновками ГУ ДФС у Дніпропетровській області оскільки останні ґрунтуються на наявності вироку щодо керівника ТОВ «Рейдел Плюс» як на доказ відсутності реальних господарських операцій, що і слугувало підставою для звернення до суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.03.2021 відкрито провадження у адміністративній справі за правилами загального позовного провадження, та призначено підготовче засідання.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.06.2021 відмовлено у задоволенні заяви Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду та залишено позов без розгляду на підставі п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 11.08.2021 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.06.2021 в адміністративній справі задоволено. Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.06.2021 в адміністративній справі № 160/3911/21 скасовано та справу направлено для продовження розгляду до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.09.2021, адміністративну справу №160/3911/21 розподілено судді Захарчук-Борисенко Н.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.11.2021 прийнято до свого провадження адміністративну справу №160/3911/21. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження.
Розрахунки ФОП ОСОБА_1 за поставлений товар станом на 31.12.2017 роки не проведено у зв`язку з чим до складу витрат у періоди з 01.01.2017 по 31.12.2017 не були включені. Станом на 31.12.2017 року існує заборгованість покупця ФОП ОСОБА_1 перед постачальником ТОВ «Байріс Компані» у сумі 1032409,6 грн., що підтверджено Актом перевірки.
У відповідності до вимог п.1 ч.3 ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважної причини або без повідомлення причин неявки за умови, якщо такий учасник справи був належним чином повідомлений про судове зсідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи.
Враховуючи наведене, належне повідомлення сторін та їх представників про дату та час судового розгляду справи на 14.12.2021, не повідомлення причин неявки, строки розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності представника відповідача за наявними у ній доказами згідно до вимог п.1 ч.3 ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що фізична особа підприємець ОСОБА_1 здійснює види економічної діяльності: 49.41. Вантажний автомобільний транспорт (основний), 46.11. Діяльність посередників у торгівлі сільськогосподарською сировиною, живими тваринами, текстильною сировиною та напівфабрикатами, 77.12. Надання в оренду вантажних автомобілів. Дата державної реєстрації 13.08.2001 року.
Перевіркою встановлено, що порушено п. 44.1 ст. 44, абз. а п. 198.1 п 198.3 п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України в частині завищення податкового кредиту по взаємовідносинам з ТОВ «Редейл Плюс», в результаті чого ФОП ОСОБА_1 було занижено податок на додану вартість на загальну суму 172068,72 по періодам липень та серпень 2017 року.
Вищенаведене податкове повідомлення-рішення було оскаржене позивачем в адміністративному порядку шляхом подання відповідної скарги до ДФС України за наслідками розгляду якої оспорювань податкове повідомлення-рішення було залишено без змін, а скарга позивача без задоволення, що підтверджується змістом відповідного рішення, копія якого наявна в матеріалах справи.
Позивач оспорює вищенаведене податкове повідомлення-рішення у судовому порядку та просить його скасувати посилаючись на те, що висновки відповідача ґрунтуються на припущеннях, реальність господарської операції позивача по взаємовідносинах з ТОВ «Байріс Компані» (попередня назва ТОВ «Редейл Плюс») підтверджується первинними бухгалтерськими документами, а наявність обвинувального вироку суду відносно ОСОБА_2 якого визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч.1 ст. 205, ч.1 ст. 358 КК України, а саме: пособництво у фіктивному підприємстві, тобто створенні суб`єкту господарської діяльності ТОВ «Редейл Плюс» з метою прикриття незаконної діяльності, не може бути безумовною підставою для визнання безтоварності господарської операції, тому вважає, що позивач не порушував норм чинного податкового законодавства.
Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.
Згідно з підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.
Відповідно до положень пункту 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.
Пунктом 198.3 статті 198 ПК України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з : придбанням або виготовленням та наданням послуг придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Право платника податку на прибуток на формування витрат, що враховуються під час визначення об`єкта оподаткування податком, знаходиться у прямій залежності від підтвердження таких витрат розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, а також з фактом їх використання у власній господарській діяльності. Так само і операції, які дають право платнику податку на формування податкового кредиту, мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 Податкового кодексу України.
Так, згідно з положенням пункту 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України від 16липня 1999року №996-ХIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі Закон №996).
Відповідно до статті 1 Закону №996 первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише у разі фактичного здійснення господарської операції.
При цьому, слід зазначити, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Отже, договір свідчить лише про намір виконати дії (операції) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.
Тобто, для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.
Якщо ж фактично здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.
Таким чином, витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.
Відсутність реально вчиненої господарської операції та, як наслідок, юридична дефектність відповідних первинних документів за змістом пункту 44.1 ст.44 Податкового кодексу України не дозволяє формувати дані податкового обліку незалежно від спрямованості умислу платників податку учасників відповідної операції.
Отже, аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для цілей визначення податку на прибуток та податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків, в той же час, відсутність реально вчиненої господарської операції, навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів, не дозволяє формувати витрати та податковий кредит, а відповідно, і податок на прибуток. При цьому, документи мають бути складені особою, яку можливо ідентифікувати, відповідальною за здійснення господарської операції.
Податкова вигода може бути визнана необґрунтованою, зокрема, у випадках, якщо для цілей оподаткування операції обліковані не у відповідності з їх дійсним економічним змістом або враховані операції, що не обумовлені розумними економічними або іншими причинами ( цілями ділового характеру).
Відповідно до ч.6 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Виходячи з аналізу вищенаведених положень та межі обов`язковості вироку для адміністративного суду вирок, який набрав законної сили, підлягає врахуванню у сукупності із дослідженням усіх складових господарських операцій.
При цьому, при оцінці податкових наслідків господарських операцій адміністративний суд не обмежується встановленням лише формальних умов застосування платником податкових норм шляхом подання первинних документів, що за формою та змістом відповідають законодавчим вимогам, а з урахуванням доводів податкового органу у тому числі і досліджує також фактичні правовідносини учасників господарських операцій, перевіряє дійсний рух активів у процесі виконання операцій та встановлює зв`язок складених первинних документів з реальними фактами господарської діяльності.
Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень.
Разом з тим, відповідно до принципу змагальності суб`єкт господарювання має спростувати доводи суб`єкта владних повноважень, якщо заперечує їх обґрунтованість.
Вироком Печерського районного суду м. Києва від 22.02.2018 по справі № 757/76078/17-к, керівника ТОВ «Байріс Компані» (попередня назва ТОВ «Редейл Плюс») ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 5 ст. 27 ч.1 ст. 205, ч. 1 ст. 358 КК України.

У вироці визначено, що надання ОСОБА_2 копії свого паспорту та реєстраційного номеру облікової картки платника податків, невстановленій досудовим розслідуванням особі для реєстрації підприємства ТОВ «Байріс Компані» (попередня ТОВ «Редейл Плюс») дало змогу невстановленим слідством особам здійснювати незаконну діяльність у тому числі укладати правочини з суб`єктами господарювання, які в свою чергу, не мали на меті настання реальних наслідків, користуватись печатками підприємств, використовувати банківські рахунки підприємства, формувати податкові зобов`язання та податковий кредит.

Разом з тим, на підтвердження реальності господарської операції між позивачем та ТОВ «Байріс Компані» надано копію договору купівлі-продажу № 23/07-17 від 23.07.2017, за умовами якого продавець (ТОВ «Байріс Компані») зобов`язується передати належаний йому товар у власність покупцеві (ФОП ОСОБА_1 ), а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього на умовах договору.

Договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку, оскільки для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

До суду в якості доказів позивачем надано копії видаткових накладних № 432 від 24.07.2017 року та № 433 від 04.08.2017 року.

Статтею 1 Закону України від 16.07.1999 №996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» із змінами та доповненнями (далі - Закону №996) визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ст.9 Закону №996 первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України Про електронний цифровий підпис, або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Ведення зазначених документів передбачено Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88.

Акт приймання виконаних робіт - документ, який фіксує закінчення будь-яких робіт та приймання їх замовником за кількістю та якістю.

Накладна - документ, що використовується при передачі товарно-матеріальних цінностей від однієї особи іншій. Є декілька видів накладних, наприклад, видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, тощо. Видаткова накладна фіксує факт отримання/передачі товарів або послуг і по суті завершує купівлю-продажу між продавцем і покупцем. Видаткова накладна може бути замінена актом здачі-приймання. Товарно-транспортна накладна використовується, якщо в процесі купівлі-продажу бере участь транспортна (експедиторська) компанія, що займається перевезенням товару від продавця до покупця.

Пунктом 1 ст.3 Закону України від 06.07.1995 №265/95-ВР Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг із змінами та доповненнями (далі Закону №265/95) суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок.

Згідно ст.2 Закону №265/95 розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.

Відповідно до ст.8 Закону №265/95 форма, зміст розрахункових документів, порядок реєстрації та ведення розрахункових книжок, книг обліку розрахункових операцій, а також форма та порядок подання звітності, пов`язаної із застосуванням реєстраторів розрахункових операцій або використанням розрахункових книжок, встановлюються органом доходів і зборів.

Положення про форму та зміст розрахункових документів затверджено наказом Міністерства фінансів України від 21.01.2016 №13 Про затвердження Положення про форму та зміст розрахункових документів, Порядку подання звітності, пов`язаної із використанням книг обліку розрахункових операцій (розрахункових книжок), форми №ЗВР-1 Звіту про використання книг обліку розрахункових операцій (розрахункових книжок) (далі ? Наказ № 13).

Цим Положенням визначено форми і зміст розрахункових документів, які повинні видаватися при здійсненні розрахунків суб`єктами господарювання для підтвердження факту продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів у сфері торгівлі, ресторанного господарства та послуг, а також комерційними агентами банків та небанківськими фінансовими установами при прийманні готівки для подальшого її переказу з використанням програмно-технічних комплексів самообслуговування (далі - ПТКС), за винятком ПТКС, що дають змогу користувачеві здійснювати виключно операції з отримання коштів, та розрахунків при здійсненні операцій з купівлі-продажу іноземної валюти.

Крім того, Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.03.2004 за №377/8976 (далі - Інструкція) встановлено загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків.

Згідно п.1.4 Інструкції розрахунковий документ - документ на паперовому носії, що містить доручення та/або вимогу про перерахування коштів з рахунку платника на рахунок отримувача.

Відповідно до п.1.13 Інструкції під час здійснення розрахунків можуть застосовуватись розрахункові документи на паперових носіях та в електронному вигляді. Цією Інструкцією встановлено правила використання під час здійснення розрахункових операцій таких видів платіжних інструментів: меморіального ордера, платіжного доручення, платіжної вимоги - доручення, платіжної вимоги, розрахункового чека, акредитива, інкасового доручення (розпорядження). Використання векселів та спеціальних платіжних засобів, зокрема платіжних карток (у тому числі корпоративних платіжних карток), регулюється законодавством України, у тому числі нормативно-правовими актами Національного банку.

Враховуючи вищевикладене, можна зробити висновок, що видаткова накладна вважаються документом первинного обліку, проте не є розрахунковими документами.

Тобто у підсумку, необхідно вказати, що позивачем на підтвердження здійснення реальності господарських операцій надано лише видаткові накладні, будь-яких розрахункових документів позивачем не надано.

Таким чином, з аналізу наведених копій документів можна дійти висновку, що до суду не надано жодних доказів про те, що сума за договором купівлі - продажу № 23/07-17 від 23.07.2017 позивачем була сплачена, а тому фактичний рух активів позивача за вказаними господарськими операціями не доведений, тобто позивачем як покупцем товару у складі вартості товару ПДВ не сплачено до бюджету, а, відповідно, у такому випадку, позивач не мав правових підстав для формування та відшкодування сум ПДВ, виходячи з вимог податкового законодавства та встановлених судом обставин.

Окрім того, і зі змісту вироку Печерського районного суд м. Києва від 22.02.2018 у справі № 757/76078/17-к, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 5 ст. 27. ч.1 ст. 205, ч.1 ст. 358 КК України. Зі змісту вироку вбачається, що з метою реалізації злочинного умислу, ОСОБА_2 підписав довіреність реєстраційний № 5344, якою уповноважив невстановлену особу від свого імені на реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності. На час підписання довіреності та надання невстановленій слідством особі копій свого паспорту громадянина України та довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру, необхідних для проведення державної реєстрації ТОВ «Редейл Плюс» невстановленій особі за довіреністю обвинувачений розумів, що він створив суб`єкт підприємницької діяльності з метою прикриття незаконної діяльності, оскільки він та невстановлена слідством особа, домовились про те, що директором товариства буде призначено ОСОБА_2 , і останній, в подальшому, до діяльності ТОВ «Редейл Плюс» не буде мати ніякого відношення, а фінансово-господарською діяльністю з використанням ТОВ «Редейл Плюс» будуть здійснювати інші особи.

На підставі вказаних документів, а саме копій паспорту громадянина України, довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру наданих обвинуваченим - ОСОБА_2 , невстановленій особі та довіреності реєстраційний № 5344, виданої 27.11.2015 року якою уповноважено невстановлену слідством особу на реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності, при цьому не маючи намір на реєстрацію СГД та зайняття підприємницькою діяльністю, Державним реєстратором проведено державну реєстрацію ТОВ «Редейл Плюс», про що вчинено запис у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Аналізуючи зміст вищезгаданого вироку та копій досліджених первинних бухгалтерських документів, наданих позивачем на підтвердження реальності господарських операцій укладених між ТОВ «Редейл Плюс» у липні-серпні 2017 року у їх сукупності, суд дійшов висновку що всі вище досліджені судом обставини та дії позивача та його контрагента свідчать про нереальність господарських операцій за договором купівлі-продажу № 23/07-17 від 23.07.2017, так як руху активів за ними не відбувся.

При цьому, судом критично надається оцінка доводам представника позивача про те, що взаємовідносини позивач мав з директором ТОВ «Рейдел Плюс» Вітрук Т.О., який не має жодного відношення до вищезгаданого вироку, оскільки вказані твердження жодними доказами не підтверджені.

У відповідності до вимог ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст.77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, і частина 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що у позивача відсутні належні, достатні та достовірні первинні бухгалтерські документи, які фіксують факт реальності здійснення господарських операцій з наведеним контрагентом з урахуванням встановлених судом обставин та аналізу норм податкового законодавства.

При цьому, слід зазначити, що при провадженні господарської діяльності до обох контрагентів у відповідній операції встановлюються вимоги щодо належного оформлення первинних документів.

У пункті 65 рішення Європейського суду з прав людини «Булвес АД» проти Болгарії» від 22 січня 2009р., заява №3991/03 зазначено, що загальні інтереси спільноти полягають у підтриманні фінансової стабільності системи оподаткування ПДВ разом із її сукупністю нормам щодо нарахування ПДВ. Основними елементами підтримання такої стабільності слід визнати повне і своєчасне виконання усіма платниками ПДВ своїх зобов`язань щодо декларування та сплати ПДВ та, в кінцевому результаті, запобігання будь-яких видів шахрайських зловживань у вказаній системі. Щодо цього Суд визнає, що необхідно покладати край спробам зловживання у сфері оподаткування і що з метою попередження таких зловживань може бути розумним передбачати у національному законодавстві вимоги особливої обачливості для платників ПДВ.

На переконання суду, у разі нехтування платником податків своїм обов`язком щодо ретельної перевірки наданих йому від продавця (виконавця робіт, надання послуг) первинних документів, останній не може претендувати на формування податкового кредиту та витрат за таких обставин.

Таким чином, наведене у своїй сукупності не дає підстав вважати, що надані позивачем документи бухгалтерського обліку відповідають вимогам чинного законодавства щодо їх змісту та оформлення, що унеможливлює, з огляду на приписи Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», розцінювати їх як належні та достатні докази для користування позивачем податковим кредитом на законних підставах.

Аналогічна правова позиція узгоджується такою із позицією Верховного Суду, викладена у постанові від 09.12.2019р. у справі № 804/729/17, яка і підлягає врахуванню при застосуванні норм матеріального права у даних правовідносинах згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що відповідачем наведені достатні підстави та надані належні і допустимі докази, які свідчать про законність та обґрунтованість прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Приймаючи до уваги викладене та перевіривши дії відповідача з приводу правомірності прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення, суд приходить до висновку про те, що оспорюване рішення прийняте відповідачем у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Статтями 6,7 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України.

За викладеного, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, а тому у задоволенні позову позивачеві слід відмовити повністю.

З урахуванням того, що позов не підлягає задоволенню, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241 246, 250, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення - відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Захарчук-Борисенко