Справа № 420/4668/21
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2021-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/4668/21
Головуючий в 1 інстанції: Токмілова Л.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Шляхтицького О.І.,

суддів: Домусчі С.Д.., Семенюка Г.В.,

секретар П`ятіна В.В.,

за участю: представника позивача адвоката Корчагіна О.В.

представника ДБР Стужука О.В.,

представника ТУ ДБР , розташоване у м.Миколаєві Горнецької М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2021 року по справі № 420/4668/21 за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Директора ДБР, який став підставою для оголошення 20.11.2020 проведення конкурсу на зайняття вакантних посад в ТУ ДБР у м. Миколаєві з додатками, якими затверджено кваліфікаційні вимоги щодо зайняття посади начальника слідчого відділу ТУ ДБР у м. Миколаєві;

- визнати протиправним та скасувати наказ Директора ДБР про створення конкурсної комісії № 26 для проведення конкурсу на зайняття вакантних посад в ТУ ДБР у м. Миколаєві з додатками, якими затверджено персональний склад членів комісії;

- визнати протиправним та скасувати наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві від 24.02.2021 № 26-ос про звільнення начальника другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління ТУ ДБР у м. Миколаєві ОСОБА_1 та припинення його державної служби у зв`язку зі скороченням штату державних службовців;

- поновити ОСОБА_1 на новоствореній посаді начальника другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління ТУ ДБР у м. Миколаєві, або, у разі ліквідації її на день, ухвалення судового рішення, на рівнозначну посаду начальника слідчого відділу ТУ ДБР у м. Миколаєві, з аналогічними функціональними обов`язками.

- стягнути з ТУ ДБР у м. Миколаєві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що він працював в ТУ ДБР у м.Миколаєві на посаді начальника Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя). Наказом територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, № 26-ос від 24.02.2021 позивача звільнено з посади начальника Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) ТУ ДБР у м.Миколаєві. Позивач вважає, що оскаржуваний наказ є протиправним та прийнятим з порушенням вимог Конституції України, Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), Закону України «Про Державне бюро розслідувань», Закону України «Про державну службу», інших нормативно-правових актів. При цьому, позивач також вважає протиправними наказ Директора ДБР, який став підставою для оголошення 20.11.2020 проведення конкурсу на зайняття вакантних посад в ТУ ДБР у м. Миколаєві та наказ Директора ДБР про створення конкурсної комісії № 26 для проведення конкурсу на зайняття вакантних посад в ТУ ДБР у м. Миколаєві, оскільки посади не були вакантні на той час. Крім того, позивач вказав, що конкурс на посаду, яку він обіймав не оголошувався.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що факт скорочення посади позивача та виведення такої посади зі штатного розпису підтверджується наказом Державного бюро розслідувань від 20 жовтня 2020 № 201 ДСК, який є чинним та у судовому порядку не скасований. Наведені позивачем доводи не можуть слугувати підставою для визнання протиправним та скасування наказу про його звільнення, і для поновлення позивача на посаді, зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки відповідачем у відповідності до вимог діючого законодавства прийнято наказ про звільнення.

Територіальне управління Державного бюро розслідувань розташоване у м.Миколаєві також заперечувало проти задоволення позову, надало відзив на позовну заяву у якому зазначило, що ним не було допущено порушень законодавства при звільненні позивача, зокрема, щодо ненадання позивачеві пропозиції щодо зайняття іншої посади.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 27 серпня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- судом першої інстанції не прийнято до уваги, що обов`язок щодо запропонування відповідної рівнозначної посади, як це визначено нормами КЗпП, визначені зокрема статтею 492, скасований не був, отже, за рішенням суб`єкта призначення, зокрема Директором ДБР (або виконуючим обв`язки директора), позивач повинен був бути призначений на нову рівнозначну посаду, яка утворилась згідно штатного розпису, крім того, станом на дату звільнення позивача, згідно штатного розпису, посади начальників першого, другого та третього слідчих відділів ТУ ДБР у м. Миколаєві були вакантними та за своїми функціональними обов`язками і завданнями є аналогічними та рівнозначними з посадою яку обіймав позивач;

- суд першої інстанції не врахував, що наказ видано раніше 30 днів після попередження про майбутнє вивільнення, тому вказана дія є порушенням прав позивача при формуванні та винесення наказу за чотири дні до дати його звільнення;

- судом першої інстанції не враховано, що відповідно статті 14-3 Закона "Про державне бюро розслідувань" державні службовці можуть бути переведені у системі ДБР за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу;

- судом першої інстанції не проаналізовано та не взято до уваги той факт, що фактично посада начальника Другого слідчого відділу залишилась та за обсягом та переліком функціональних завдань та обов`язків, повноважень і відповідальністю вищезазначена посада, а також посади начальників першого та третього слідчого відділів слідчого управління ТУ ДБР у м. Миколаєві, (після внесення змін у штатний розпис) є аналогічними та рівнозначними посадами;

- судом першої інстанції не враховано та не надано юридичної оцінки доводам позивача щодо відсутності у директора ТУ ДБР у м. Миколаєві повноважень щодо попередження про наступне вивільнення державних службовців та їх звільнення;

- суд першої інстанції не взяв до уваги, що оскаржуваний наказ прийнято на підставі не визначеній статтею 87 Закона України "Про державну службу", оскільки кожна з обставин, яка могла б призвести до скорочення посад у Бюро, відсутня. Не відбулися ні перепрофілювання органу, ні зміна його завдань чи повноважень, а отже жодні посади не можуть вважатися скороченими - відбулося виключно їх перейменування без зміни функціонального навантаження;

- Одеським окружним адміністративним судом не надано належної правової оцінки доводам позивача щодо законності оголошення 20.11.2020 та проведення конкурсу на зайняття вакантних посад в ТУ ДБР у м. Миколаєві, а звернуто увагу лише на обставини, які позивачем не ставилось під сумнів;

- порушення судом першої інстанції також норм Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Від доводів апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що накази ДБР № 42 від 14 02.2020, № 583 від 15.10.2020, № 581 від 15.10.2020, № 201 ДСК від 20.10.2020 , № 303 ДСК від 30.12.2012 , № 740 від 18.11.2020 , № 689 від 10.11.2020, № 22 від 24.01.2020 не зареєстровані у встановленому законом порядку, представник апелянта відмовився у судовому засіданні під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що Наказом виконувача обов`язків Директора ТУ ДБР у м. Миколаєві від 24.10.2018 № 10-ос ОСОБА_1 призначено на посаду начальника другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) ТУ ДБР у м. Миколаєві з 25.10.2018, як обраного за конкурсом з випробувальним строком 6 місяців.

Наказом ТУ ДБР у м. Миколаєві від 28.11.2018 № 29-ос ОСОБА_1 переведено на посаду начальника другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління ТУ ДБР у м. Миколаєві.

22.10.2020 ОСОБА_1 вручено попередження від 22.10.2020 за № 01/12/22055 про наступне вивільнення з 01.02.2021 у зв`язку з скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису ТУ ДБР у м. Миколаєві відповідно до наказів ДБР від 15.10.2020 № 581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань» та від 20.10.2020 № 201 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві», про наступне скорочення посади начальника другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління ТУ ДБР у м. Миколаєві, яку обіймав ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

10.11.2020 наказом створено конкурсну комісію № 26 для проведення конкурсу на зайняття вакантних посад в ТУ ДБР у м. Миколаєві.

Наказом Державного бюро розслідувань від 18.11.2020 № 740, оголошений конкурс на зайняття посад в слідчих підрозділах Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, проведення якого доручено Конкурсній комiсiї № 26 з проведення конкурсу на зайняття посад працівників Державного бюро розслідувань.

29.01.2021 ОСОБА_1 вручено попередження від 29.01.2021 № 01/12.1/1651 про наступне вивільнення уже по закінченню 30 календарних днів з моменту вручення цього попередження, у зв`язку зі скороченням чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу, внаслідок змін до штатного розпису на 2021 рік № 1 ТУ ДБР у м. Миколаєві, затверджених наказом ДБР від 25.01.2021 № 45дск «Про затвердження та введення в дію штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві на 2021 рік» і відповідно наказу ТУ ДБР у м. Миколаєві від 28.01.2021 № 7-ос «Про попередження працівників», про наступне скорочення посади начальника другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) слідчого управління ТУ ДБР у м. Миколаєві, яку обіймає ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Відповідно до наказу ТУ ДБР у м. Миколаєві від 24.02.2021 № 26-ос ОСОБА_1 з 01.03.2021 звільнено з посади начальника другого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених у сфері службової діяльності) слідчого управління ТУ ДБР у м. Миколаєві та припинено його державну службу в зв`язку зі скороченням штату державних службовців.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку зі зміною правового статусу Державного бюро розслідувань (центральний орган виконавчої влади перетворений у державний правоохоронний орган) скорочено посаду державної служби, яку обіймав позивач, внаслідок зміни штатного розпису, отже наказ від 24.02.2021 № 26-ос "Про звільнення ОСОБА_1 " є правомірним та таким, що відповідає критеріям, визначним ч.2 ст.2 КАС України.

Також суд першої інстанції виходив з того, що оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону № 889 на час прийняття оскаржуваного наказу було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, то в даному випадку саме норми спеціального законодавства підлягають застосуванню, а тому доводи позивача про невиконання відповідачем обов`язку щодо працевлаштування позивача, суд вважав помилковими.

Щодо тверджень позивача про протиправність оголошення проведення конкурсу на зайняття вакантних посад в ТУ ДБР, розташованому у м. Миколаєві, суд першої інстанції зазначив, що Державним бюро розслідувань дотримано всіх передбачених Законом України «Про Державне бюро розслідувань» та Порядком проведення відкритого конкурсу на зайняття посад працівників Державного бюро розслідувань норм проведення конкурсного відбору.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, Закону України "Про Державне бюро розслідувань".

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Положеннями частини 2 статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

За змістом частини 2 статті 38 Конституції України громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Частинами 1, 6 статті 46 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань визначені Законом України "Про Державне бюро розслідувань" від 12.11.2015 № 794-VIII (далі - Закон № 794, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно статті 1 Закону № 794 Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.

Частинами 1 та 2 статті 14 Закону № 794 визначено, що до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.

Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державному бюро розслідувань зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Частиною 5 статті 14 Закону № 794 унормовано, що трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються цим Законом (у частині переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців Державного бюро розслідувань поширюється дія Закону України "Про державну службу". Посади державних службовців Державного бюро розслідувань відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначені Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон № 889, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно частини 1 статті 3 Закону № 889 цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця .

Положеннями частин 1-3 Закону № 889 передбачено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно частини 1 статті 87 Закону № 889 підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Відповідно частини 5 статті 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» (в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються цим Законом (у частині переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців Державного бюро розслідувань поширюється дія Закону України «Про державну службу». Посади державних службовців Державного бюро розслідувань відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу», суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону України «Про державну службу», на час прийняття оскаржуваного наказу (24.02.2021) було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, то в даному випадку саме норми спеціального законодавства підлягають застосуванню, а відтак правильним є висновок суду першої інстанції, про безпідставність доводу позивача з приводу невиконання відповідачем обов`язку в частині його працевлаштування.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що посада державної служби у Другому слідчому відділі ( відділі з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя), зокрема посада начальника Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві виведена з штатного розпису, а отже таку посаду скорочено.

Отже, спірним у цій справі питанням є правомірність звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII, тобто у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Так, 12.11.2015 Верховна Рада України прийняла Закон України «Про Державне бюро розслідувань», який визначає правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань.

Кабінет Міністрів України постановою №127 від 29.02.2016 утворив Державне бюро розслідувань.

Державне бюро розслідувань наказом від 21.12.2017 № 1 затвердило структуру Державного бюро розслідувань.

Зокрема, до структури включено Перше управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції), Друге управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя), Трете управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування військових злочинів).

Також, у структурі Центрального апарату Державного бюро розслідувань передбачено такі первинні структурні підрозділи, як слідчі відділи. Слідчі відділи включені до складу вищезазначених Управлінь.

Так, до Управління з розслідування злочинів, вчинених службовими особами включено три слідчі відділи (перший, другий, третій).

Відповідно у структурі (штатному розписі) Державного бюро розслідувань визначено посаду слідчого першого слідчого відділу Першого управління організації досудових розслідувань (Управління з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Державного бюро розслідувань, яку позивач обіймав за результатом проведеного конкурсу.

Водночас 03.12.2019 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань», який набрав чинності 27.12.2019 та яким внесені зміни до Закону України «Про Державне бюро розслідувань».

Зокрема, змінено правовий статус Державного бюро розслідувань з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган.

Відповідно статті 1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» (в редакції від 28.11.2019) Державне бюро розслідувань є центральним органом виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Разом із тим, згідно статті 1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» (в редакції від 27.12.2019) Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Отже, Державне бюро розслідувань набуло статусу державного правоохоронного органу, Директором та заступниками Директора якого є особи рядового і начальницького складу.

Згідно частини 1 статті 9 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», систему Державного бюро розслідувань складають центральний апарат, територіальні управління, спеціальні підрозділи, навчальні заклади та науково-дослідні установи. У складі Державного бюро розслідувань діють слідчі, оперативні підрозділи, підрозділи внутрішнього контролю та інші підрозділи.

Організаційна структура Державного бюро розслідувань визначається Президентом України.

Відповідно Указу Президента України від 05.02.2020 № 41/2020 затверджено організаційну структуру Державного бюро розслідувань.

Так, організаційна структура Державного бюро розслідувань, зокрема, включає в себе:

1. Центральний апарат, у якому створено Головне слідче управління;

2. Територіальні управління;

3. Інститут підготовки кадрів Державного бюро розслідувань та Науково-дослідний інститут судових експертиз Державного бюро розслідувань.

У зв`язку із зміною організаційної структури Державного бюро розслідувань наказом Державного бюро розслідувань від 20 жовтня 2020 року № 201дск «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві» затверджено зміни до штатного розпису на 2020 рік № 7 ТУ ДБР у м. Миколаєві, які введено в дію з 01.02.2021.

Внаслідок введення в дію вищезазначеного штатного розпису, зі складу структурних підрозділів ТУ ДБР у м. Миколаєві було виведено Слідче управління, до складу якого входили: Перший слідчий відділ (відділ з розслідування злочинів сфері службової діяльності та корупції) кількістю 18 штатних посад державної служби; Другий слідчий відділ (відділ з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) кількістю 20 штатних посад та сектор криміналістики та експертної роботи кількістю 2 штатні посади (разом по відділу - 22 штатні посади державної служби); Третій слідчий відділ (відділ з розслідування військових злочинів) кількістю 15 штатних посад державної служби.

Отже, разом по Слідчому управлінню з штатного розпису виведено 55 посад державної служби.

З огляду на викладене, структурний підрозділ ТУ ДБР у м. Миколаєві , а саме Другий слідчий відділ (відділ з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя), у якому проходив службу позивач до звільнення ліквідовано, а як наслідок виведено зі штатного розпису посаду начальника Другого слідчого відділу (відділ з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя), яку обіймав позивач.

Водночас, вказаним наказом введено: Перший слідчий відділ (з дислокацією у м. Миколаєві), кількістю 17 штатних посад (категорія посад старшого начальницького складу ДБР: начальник відділу (підполковник ДБР) - 1 штатна посада, заступник начальника відділу (підполковник ДБР) - 1 штатна посада, старший слідчий (майор ДБР) - 8 штатних посад, слідчий (капітан ДБР) - 7 штатних посад); Другий слідчий відділ (з дислокацією у м. Одесі) кількістю 21 штатна посада (категорія посад старшого начальницького складу ДБР: начальник відділу (підполковник ДБР) - 1 штатна посада, заступник начальника відділу (підполковник ДБР) - 1 штатна посада, старший слідчий (майор ДБР) - 9 штатних посад, слідчий (капітан ДБР) - 10 штатних посад); Третій слідчий відділ (з дислокацією у м. Кропивницькому) кількістю 6 штатних посад (категорія посад старшого начальницького складу ДБР: начальник відділу і підполковник ДБР) - 1 штатна посада, старший слідчий (майор ДБР) - 2 штатні посади, слідчий (капітан ДБР) - 3 штатні посади).

Отже, разом введено 44 посади, що відносяться до категорії осіб рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань.

Враховуючи зазначене вище, наказом ТУ ДБР у м. Миколаєві «Про попередження працівників» від 22.10.2020 № 156-ос, Сектору кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР у м. Миколаєві доручено персонально попередити працівників ТУ ДБР у м. Миколаєві, посади яких з 01.02.2021 скорочуються, про наступне вивільнення.

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу», суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне вивільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої статті 87 у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Як встановлено під час розгляду справи та підтверджено матеріалами справи, 22.10.2020 складено попередження № 01/12/22055 про наступне вивільнення ОСОБА_1 , у зв`язку із скороченням посади державної служби, на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», із яким позивач ознайомився 22.10.2020 року, що підтверджується підписом позивача (а.с. 61,т.1).

25.01.2021 наказом ДБР № 45-дск «Про затвердження та введення в дію штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві на 2021 рік», затверджено та введено в дію штатний розпис ТУ ДБР у м. Миколаєві на 2021 рік. Даним штатним розписом передбачено, що посади у слідчих підрозділах вводяться в дію з 01 березня 2021 року, з урахуванням п.4 наказу ДБР від 20 жовтня 2020 року № 201-дск «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві».

Враховуючи дану обставину, з метою дотримання вимог ч.3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», наказом ТУ ДБР у м. Миколаєві «Про попередження працівників» від 28.01.2021 № 7-ос, Відділу кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР у м. Миколаєві доручено персонально попередити працівників Слідчого Управління ТУ ДБР у м. Миколаєві, посади яких з 01.03.2021 скорочуються, про наступне вивільнення.

Отже позивачу, внаслідок внесення змін до штатного розпису на 2021 рік вручено попередження про наступне вивільнення від 29.01.2021 № 01/12.1/1651, у зв`язку із скороченням посади державної служби, на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», з яким позивач ознайомився 29.01.2021, що відповідає вимогам Закону України «Про державну службу».

На підставі викладеного, враховуючи скорочення посади начальника Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві внаслідок зміни штатного розпису ТУ ДБР у м. Миколаєві, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про правомірність наказу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві від 24.02.2021 року № 26-ос про звільнення позивача.

Отже, за ініціативою суб`єкта призначення відповідно до частини першої статті 87 № 889-VIIІ однією з підстав для припинення державної служби є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Наведене свідчить, насамперед, про можливість суб`єкта призначення розірвати трудовий договір з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу з будь-яким державним службовцем.

Слід зазначити, що редакція статті 87 Закону № 889-VIIІ зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 19 вересня 2019 року № 117-IX "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади", які набули чинності з 25 вересня 2019 року, була чинною на момент прийняття оскаржуваного наказу про звільнення та підлягала застосуванню.

Зважаючи на викладені обставини та норми законодавства, суд приходить до висновку, що у зв`язку зі зміною правового статусу Державного бюро розслідувань (центральний орган виконавчої влади перетворений у державний правоохоронний орган) скорочено посаду державної служби, яку обіймав позивач, внаслідок зміни штатного розпису.

В аспекті наведеного вище, колегія суддів вважає за доцільне зазначити, що відповідно висновків Верховний Суду викладених у постанові від 28.07.2021 по справі № 640/11024/20 (К/9901/18243/21) припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення можливе не лише зі скороченням чисельності або штату державних службовців, а й зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Вирішуючи спірне питання щодо протиправності оголошення проведення конкурсу на зайняття вакантних посад в ТУ ДБР, розташованому у м. Миколаєві, суд першої інстанції виходив із такого.

Так, у зв`язку з утворенням вакантних посад осіб рядового та начальницького складу у ТУ ДБР, розташованому у м. Миколаєві після зміни структури та штатного розпису наказами ДБР від 15.10.2020 № 581 та від 20.10.2020 № 201 ДСК, наказом ДБР від 18.11.2020 № 740 оголошено конкурс на зайняття посад у ТУ ДБР, розташованому у м. Миколаєві.

Наказом ДБР від 10.11.2020 № 689 утворено Конкурсну комісію № 26 з проведення конкурсу на зайняття посад працівників Державного бюро розслідувань.

Проведення конкурсу відбувалось згідно положень Порядку проведення відкритого конкурсу на зайняття посад працівників Державного бюро розслідувань (далі - Порядок), затвердженого наказом ДБР від 24.01.2020 № 22, яким передбачено розміщення оголошення про проведення конкурсу на офіційному веб-сайті Державного бюро розслідувань, яке оприлюднено 20.11.2020.

При цьому, відповідно до положень частини восьмої, пункту 8.4 вищезазначеного Порядку, рішення Конкурсної комісії про визначення переможця конкурсу фіксується у протоколі засідання Конкурсної комісії, який може бути оприлюднений на офіційному веб-сайті ДБР.

Дана норма передбачає право, а не обов`язок оприлюднення результатів конкурсу, отже слушним є зауваження суду першої інстанції про безпідставність доводів позивача про порушення процедури проведення етапів конкурсного відбору на зайняття вакантних посад у ТУ ДБР, розташованому у м. Миколаєві.

Окрім цього, колегія суддів акцентує, що ані Законом України «Про Державне бюро розслідувань», ані Порядком проведення відкритого конкурсу на зайняття посад працівників ДБР не передбачено опублікування на офіційному сайті ДБР наказів щодо затвердження складу конкурсної комісії, результатів конкурсу, ознайомлення учасників конкурсу з протоколами Конкурсної комісії та особисте повідомлення про результати проходження конкурсу. Що свідчить про те, що доводи апелянта про нібито протиправну бездіяльність Конкурсної комісії щодо не опублікування на офіційному сайті ДБР наказів ДБР щодо утворення відповідної конкурсної комісії, затвердження її персонального складу тощо, є безпідставними та не обґрунтованими.

Разом з тим, відповідно до пункту 1.10 Розділу 1 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом Державного бюро розслідувань № 373 від 29.06.2021, відомості щодо складу комісій, перебігу та результатів конкурсу на заміщення вакантних посад в органі Державного бюро розслідувань відносяться до таких, що становлять службову інформацію.

З огляду на відповідні законодавчі приписи та з урахуванням встановлених фактичних обставин справи суд першої інстанції дійшов правильного висновку про дотримання Державним бюро розслідувань передбачених Законом України «Про Державне бюро розслідувань» та Порядком проведення відкритого конкурсу на зайняття посад працівників Державного бюро розслідувань норм проведення конкурсного відбору.

Аналізуючи матеріали справи, законодавство, що регулює спірні питання, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, правильно встановив обставини справи, належним чином надав оцінку допустимості та достовірності кожного доказу окремо, а також з`ясував достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, у зв`язку з чим ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході розгляду справи позивач не довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Доводи апеляційної скарги.

Апеляційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведений висновок суду. У ній також не зазначено інших міркувань, які б не були предметом перевірки апеляційного суду та щодо яких не наведено мотивів відхилення такого аргументу.

Щодо доводів апелянта про застосування до спірних правовідносин КЗпП України, колегія суддів зазначає про таке.

Так, на момент виникнення спірних правовідносин Закон України «Про державну службу», діяв в редакції після внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перенавантаження влади» від 19.09.2019 № 117-ІХ, яким виключено норму про те, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 визначається законодавством про працю.

Крім того, відповідно до частини 4 статті 40 КЗпП України, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 421, частин першої, другої і третьої статті 492, статті 74, частини третьої статті 121 КЗпП України, встановлюються законом, що регулює їхній статус (тобто для державних службовців - Законом України «Про державну службу»).

Згідно частини 6 статті 492 КЗпП України, вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

1) про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

2) у разі вивільнення державних службовців, в тому числі, внаслідок скорочення чисельності або штату органу, положення частини 2 статті 40 КЗпП України (звільнення, в тому числі, внаслідок скорочення чисельності або штату працівників допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу) та положення частини 2 статті 492 КЗпП України (при вивільнені працівників у випадках зміни в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі) не застосовуються.

Отже, правових підстав для незастосування діючих на момент виникнення спірних правовідносин норм Закону України «Про державну службу», що регламентували процедуру вивільнення державних службовців, або ж застосування норм в інший спосіб не передбачений законом не було.

Так, Верховний Суд у складі колегії Касаційного адміністративного суду ухвалюючи постанову від 28.07.2021 у справі № 640/11024/20, висловив правову позицію, щодо застосування вимог статті 87 Закону України «Про державну службу», при звільнені державного службовця із підстав передбачених пунктами 1 та 11 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Зокрема, Верховний Суд зазначив, що згідно з пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Наведена правова норма передбачає застосування дискреційних повноважень суб`єкта призначення та можливість розірвати трудовий договір з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу з будь- яким державним службовцем.

Отже, закон пов`язує припинення правовідносин державної служби, за приписами статті 87 Закону України «Про державну службу», не лише зі фактичним скороченням чисельності або штату державних службовців, а й зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

З цих же підстав суд відхиляє доводи апелянта про те, що підстава звільнення позивача, зазначена в оскаржуваному наказі не передбачена пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», колегія суддів звертає увагу, що оспорений наказ містить чітку підставу для звільнення, а саме: «…у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису…», що передбачено та відповідає вимогам пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Також, вищезазначена постанова Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду містить доволі чіткі висновки з приводу відсутності обов`язку роботодавця про переведення за погодженням особи, посада якої скорочується, на рівнозначну, або нижчу вакантні посади та відсутності обов`язку враховувати наявність переважного права залишення на роботі.

Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14.01.2020 № 440-ІХ, частину 3 статті 87 «Про державну службу» доповнено новим абзацом такого змісту: «Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення».

Крім того, Верховний Суд у складі колегії Касаційного адміністративного суду погодився зі змістом роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 20.02.2020 № 86р/з, про те, що при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд у складі колегії Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що вжите у частині третій статті 87 Закону України «Про державну службу» слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок із працевлаштування працівників, що вивільняються.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Посилання апелянта на те, що державні службовці можуть бути переведені у системі ДБР за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу, а також на той факт, що фактично посада начальника Другого слідчого відділу залишилась та за обсягом та переліком функціональних завдань та обов`язків, повноважень і відповідальністю вищезазначена посада, а також посади начальників першого та третього слідчого відділів слідчого управління ТУ ДБР у м. Миколаєві, (після внесення змін у штатний розпис) є аналогічними та рівнозначними посадами колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Як зазначено відповідачем, посади державної служби та посади рядового та начальницького складу є посадами різних категорій посад з власним правовим статусом який врегульований для державних службовців Законами України «Про державну службу» та «Про Державне бюро розслідувань», а для осіб рядового та начальницького складу власне контрактом, який заключає особою при вступі на службу, Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР, Законом України «Про Державне бюро розслідувань» та КЗпП України.

Окрім цього такі посади мають різні кваліфікаційні вимоги, до таких посад застосовуються різні умови проходження конкурсу (зокрема, конкурс для посад рядового та начальницького складу передбачає проходження військово-лікарської комісії, тестів на фізичну підготовку), тощо.

Так, відповідно до положень статті 14-3 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», державні службовці можуть бути переведені у системі ДБР за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади, у порядку визначеному Законом України «Про державну службу».

Згідно частини другої статті 14-3 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», особи рядового і начальницького складу можуть бути переведені у системі ДБР, у тому числі з/до територіального управління до центрального апарату ДБР, за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади (частина друга статті 14-3 Закону України «Про Державне бюро розслідувань»).

З аналізу положень Закону України «Про Державне бюро розслідувань» вбачається чітке розмежування законодавцем категорій посад в системі ДБР, що спростовує доводи апелянта з цього приводу.

Разом з цим, доводи апелянта щодо відсутності у директора ТУ ДБР у м. Миколаєві повноважень щодо попередження про наступне вивільнення державних службовців та їх звільнення, є необґрунтованими.

Як вбачається із статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», Директор наділений повноваженнями приймати кадрові рішення щодо працівників ДБР всіх категорій посад.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну службу», керівник державної служби - це посадова особа, яка займає вищу посаду державної служби в державному органі, до посадових обов`язків якої належить здійснення повноважень з питань державної служби та організації роботи інших працівників в органі.

Так, посада директора Територіального управління ДБР, розташованого у місті Миколаєві залишається вищою керівною посадою служби в межах указаного Територіального управління.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» до повноважень директора територіального управління належить організація роботи відповідного територіального управління щодо виконання повноважень Державного бюро розслідувань, наказів і розпоряджень Директора Державного бюро розслідувань; призначення на посади та звільнення з посад працівників відповідного територіального управління, крім тих, які призначаються Директором Державного бюро розслідувань відповідно до статті 12 Закону України «Про державне бюро розслідувань.

Закон України «Про Державне бюро розслідувань» є спеціальним нормативно-правовим актом, який визначає правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань, тоді як Закон України «Про державну службу», є загальним законом, який визначає основи врегулювання відносин у сфері державної служби.

Ураховуючи вказане, до повноважень директора Територіального управління ДБР у місті Миколаєві належить, зокрема, призначення на посади та звільнення з посад працівників відповідного територіального управління, крім тих, які призначаються Директором Державного бюро розслідувань відповідно до статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» (пункт 2 частини 3 статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань»).

Щодо твердження апелянта з приводу втручання у його приватне та професійне життя, колегія суддів погоджується, що припинення публічної служби дійсно становить втручання у приватне життя ( стаття 8 Європейської конвенції з прав людини).

Водночас, колегією суддів досліджено всю сукупність обставин, характер та контекст поводження та не встановлено фактів перевищення відповідачем меж своїх повноважень чи порушення процедури вивільнення.

З приводу тверджень позивача про поширення на нього гарантій, передбачених пп.пп. 3 та 4 п. 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 305-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» та пунктом 7 Постанови Кабінета Міністрів України № від 15.06.1994 № 417, суд зважає на таке.

Згідно з вказаними положеннями установлено, що з дня набрання чинності цим Законом: директори територіальних управлінь та інші працівники Державного бюро розслідувань продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення їхніх повноважень на посаді відповідно до Закону України «Про Державне бюро розслідувань» з урахуванням внесених цим Законом змін (пп. 3); працівники Державного бюро розслідувань, які перемогли у конкурсах для призначення на посади слідчих, оперуповноважених, продовжують здійснювати свої повноваження до їх звільнення з посади або припинення повноважень на посаді відповідно до Закону України «Про Державне бюро розслідувань» з урахуванням внесених цим Законом змін, у тому числі у разі визначення цих посад посадами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань (пп. 4).

Так, встановлена пп. 3 гарантія безпосередньо застосована до позивача, оскільки після набрання чинності Законом України № 305-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» він продовжував здійснювати свої повноваження до його звільнення з підстав, які вже наведені.

При цьому, передбачена пп. 4 гарантія на позивача не розповсюджується, оскільки стосується слідчих та оперуповноважених, які перемогли у відповідних конкурсах.

В цьому контексті також слід зазначити, що вказані норми не дають гарантій від можливого звільнення з відповідних підстав, зокрема, у разі заміщення посад державної служби посадами рядового і начальницького складу та виконання службових обов`язків в умовах режимних обмежень.

Водночас, в межах спірних правовідносин внаслідок звільнення позивача з державної служби, остання припиняється, про що і зазначено у такому наказі, що цілком відповідає вимогам п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу», згідно з яким державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (ст. 87 цього Закону).

При цьому, суд зазначає, що позивач не був позбавлений права на взяття участі у відкритому конкурсі на зайняття посад рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань.

Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Отже, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2021 року по справі № 420/4668/21 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Дата складення та підписання повного тексту судового рішення 23 грудня 2021 року.

Головуючий суддя Шляхтицький О.І.
Судді Домусчі С.Д. Семенюк Г.В.