Справа № 480/4947/21
Суддя: Л.М. Опімах
Дата ухвалення: 2021-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 грудня 2021 року Справа №480/4947/21
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Опімах Л.М.,
розглянувши за правилами спрощеного провадження без виклику сторін в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/4947/21 за позовом ОСОБА_1 до Сумської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку.,-
В С Т А Н О В И В:
У червні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, мотивуючи вимоги тим, що він працював в органах прокуратури, наказом прокурора Сумської області від 02.06.2020 №132к його звільнено з посади прокурора відділу організації представництва в суді та при виконанні судових рішень управління представництва інтересів держави в суді прокуратури Сумської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 02 червня 2020 року. Цим же наказом зобов`язано відділ фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури Сумської області провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні йому виплати при звільненні.
Пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» передбачає звільнення у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. За своєю юридичною природою ця норма кореспондується з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 цього Кодексу, а саме змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.
Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку в даному випадку - виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню).
Згідно з абзацами 1, 2 пункту 8 вказаного Порядку такий заробіток обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Відповідно до наданої відповідачем довідки розмір середньоденної заробітної плати складає 991,82 грн., а середньомісячної - 19 836,40 грн. (991,82 х 20), яка підлягає стягненню на користь позивача.
Крім того, позивач просить стягнути і середній заробіток за затримку виплати належної йому вихідної допомоги, зазначаючи, що відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Затримка належних позивачу виплат на день подання позову (з 02.06.2020 по 09.06.2021), складає 255 робочих днів. У зв`язку з цим на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток у розмірі 252 914,10 грн. (991,82грн. х 255 днів).
Відповідач подав відзив на позов, в якому проти задоволення позову заперечив, пояснивши, що Законом України від 19.09.2019 № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113-ІХ) статтю 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої та третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».
Таким спеціальним законом, що регулює статус прокурорів, є Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VІІ (далі - Закон № 1697-УІІ), який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, систему прокуратури України, а також особливий порядок призначення прокурора на посаду, його звільнення з посади.
Відповідно до п. 19 розділу II Закону № 113-ІХ, звільнення прокурорів, стосовно яких є рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором, відбувається на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VІІ.
Відповідно до наказу прокурора Сумської області від 02.06.2020 № 132к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу організації представництва в суді та при виконанні судових рішень управління представництва інтересів держави в суді прокуратури Сумської області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VІІ. Зазначений наказ не містить посилань на п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Тобто звільнення позивача здійснено виключно з підстави, зазначеної Законом № 1697-VII. При цьому, нормами вказаного спеціального Закону № 1697-УІІ не передбачено нарахування та виплата вихідної допомоги у разі звільнення на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 цього ж Закону, тому позивач не набув й права на її отримання.
Крім того, рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 10.02.2021 у справі № 480/3785/20 частково задоволено позов ОСОБА_1 до Сумської обласної прокуратури (прокуратури Сумської області), Офісу Генерального прокурора, визнано протиправними та скасовано наказ прокурора Сумської області від 02.06.2020 №132к. Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу організації представництва в суді та при виконанні судових рішень управління представництва інтересів держави в суді прокуратури Сумської області з 03.06.2020.
Таким чином, поновлення на роботі після скасування в судовому порядку наказу про звільнення нівелює право такої особи на отримання вихідної допомоги при звільненні, адже відсутній юридичний факт, з яким законодавець пов`язує набуття права на отримання такої допомоги - звільнення з роботи на підставах передбачених статтею 40 КЗпП України (в контексті спірних правовідносин ч. 5 ст. 51 Закону № 1697-УІІ). За таких умов позовні вимоги ОСОБА_1 не ґрунтуються на вимогах законодавства, а тому задоволенню не підлягають.
Заперечуючи повністю наявність юридичних підстав для стягнення вихідної допомоги на користь позивача, відповідач не погоджується також із заявленим у позові розміром компенсації у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , оскільки заявлена сума не відповідає принципу співмірності, у 13 разів перевищує розмір вихідної допомоги, на яку претендує позивач.
Окрім того, наказом прокурора Сумської області від 02.06.2020 № 134к ОСОБА_1 з 03.06.2020 призначено на посаду головного спеціаліста відділу інформаційних технологій прокуратури Сумської області та наразі він продовжує перебувати у трудових відносинах з відповідачем і отримувати заробітну плату. Позивач на момент звільнення з посади прокурора відділу до відповідача з вимогою щодо виплати вихідної допомоги не звертався і таке право позивач реалізував лише у червні 2021 року, подавши позов. Також не заслуговує уваги позиція позивача про необізнаність щодо невиплати йому вихідної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати до травня поточного року. Зокрема, прокуратурою області позивач щодо розміру нарахованих та виплачених при звільненні коштів у сумі 1025,79 грн повідомлений листом від 03.06.2020 № 18-564вих20. На його заяву від 16.06.2020 відділ фінансування та бухгалтерського обліку листом від 17.06.2020 № 18-595вих-20 надав відомості про середньомісячну (19 836,40 грн) та середньоденну (991,82 грн) заробітну плату. Оскільки сума середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 значно більше ніж кошти, виплачені йому при розрахунку у зв`язку із звільненням, невиплата вихідної допомоги мала бути очевидною для позивача з червня 2020 року.
Таким чином, з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, відповідач вважає, що розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України підлягає зменшенню.
Дослдіивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підляга.ть частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , з 2011 року працював в органах прокуратури Сумської області, наказом прокурора Сумської області від 02.06.2020 №132к його звільнено з посади прокурора відділу організації представництва в суді та при виконанні судових рішень управління представництва інтересів держави в суді прокуратури Сумської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 02 червня 2020 рок ( а.с.14-19, 20). Вихідна допомога при звільненні позивачу виплачена не була.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру».
Відповідно до п.9 ч.1 ст.51 Закону Україні «Про прокуратуру» визначено, що прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Згідно з п.п. 2 п.19 розділу ІІ «;Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органі в прокуратури» № 113-IX від 19.09.2019 прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» за умови настання однієї із наступних підстав: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.
Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-IX від 19.09.2019 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» доповнено ч.5, згідно з якою на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої п.9 ч.1 цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Згідно з ст. 1 Кодексу законів про працю Україні, Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.
За приписами п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п.6 ст.36 та п.п.1, 2 і 6 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (п.3 ст.36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст.ст.38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у п. 5 ч.1 ст.41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-IX від 19.09.2019 ст.40 Кодексу законів про працю України доповнено частиною п`ятою.
Відповідно до ч.5 ст.40 Кодексу законів про працю України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень ч.2 цієї статті, ст.ст.42, 42-1, ч.ч.1, 2 і 3 ст.49-2, ст.74, ч.3 ст. 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
З матеріалів справи вбачаєтьсчя, що позивача звільнено з посади на підставі Закону України «Про прокуратуру», а саме на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».
Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Натомість Кодекс законів про працю України встановлює обов`язок роботодавця виплатити працівнику вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, якщо працівника звільнено у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Закон України «Про прокуратуру» є спеціальним законом, що регулює правовідносини у зв`язку із звільненням прокурорів, проте Кодекс законів про працю регулює трудові правовідносини, що виникли між працівником і роботодавцем в тій частині, що не врегульовано спеціальним законом.
Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Враховуючи те, що нормами спеціального законодавства не врегульовано питання виплати вихідної допомоги, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України.
Суд зазначає, що внесені зміни Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-IX від 19.09.2019 до Закону України «Про прокуратуру» та до Кодексу законів про працю України не встановлюють жодних обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру».
Закон України «Про прокуратуру» встановлює обмеження тільки щодо не поширення положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Внесені зміни в Кодекс законів про працю стосуються обмежень щодо застосування положень ч.2 ст. 40, ст.ст.42, 42-1, ч.ч.1, 2 і 3 ст. 49-2, ст.74, ч.3 ст.121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус. Відтак, не встановлює обмеження щодо застосування ст. 44 Кодексу законів про працю України.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.02.2021 у справі №1.380.2019.006923.
Таким чином, оскільки юридичною підставою звільнення позивача є п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру», яким передбачено звільнення у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, то позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю України.
Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.
Відповідно до наданої довідки від 28.05.2021 №21-419вих-21 ( а.с. 52), розмір середньомісячної заробітної плати позивача складав 19 836,40 грн., відтак в такому розмірі підлягає виплаті вихідна допомога позивачу при звільненні.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Судом встановлено, що з дня звільнення 02.06.2020, який є останнім днем роботи, по день звернення до суду з даним позовом затримка виплат тривала з 03.06.2020 по 09.06.2021 та складала 254 робочих дні.
При цьому вирішуючи питання щодо розміру цього відшкодування, суд зазначає наступне.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця ( пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми ( висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.М. Опімах