Справа № 380/11093/20
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2021-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/11093/20 пров. № А/857/18037/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Затолочного В.С., Качмара В.Я.

з участю секретаря судового засідання Хомича О.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року (суддя першої інстанції Кедик М.В., м. Львів, повний текст складено 03.06.2021)

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_3 про :

- визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 на день виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_3 (11.04.2017) усіх видів забезпечення, а саме - компенсації за невикористані додаткові відпустки передбачені п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2015-2017 роки, та заборгованості з індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2015 по 01.04.2017, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- зобов`язання нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату компенсації за невикористані додаткові відпустки передбачені п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2015-2017 роки, та заборгованості з індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2015 по 01.04.2017, із розрахунку (середньоденного заробітку) 368,40 грн в день за період із 12.04.2017 до дня фактичного розрахунку 13.11.2020.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року позовні вимоги було задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо непроведення повного розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 на день виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_3 (11.04.2017) усіх видів забезпечення, а саме - компенсації за невикористані додаткові відпустки передбачені п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2015-2017 роки, заборгованості з індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2015 по 01.04.2017. Стягнуто з Львівського прикордонного загону (військова частина 2144) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України на користь позивача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 22 099 грн 70 коп. за період з 12.04.2017 по 12.11.2020. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Із таким судовим рішенням не погодила військова частина НОМЕР_1 (правонаступник Мостиського прикордонного загону) та подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що позивач є військовослужбовцем і норми трудового законодавства, зокрема ст.ст. 116, 117 КЗпП України, на відносини з питань проходження військової служби не поширюються. Зазначає, що предмет регулювання оплати трудових відносин і грошового забезпечення військовослужбовців не є тотожним за змістом та правовими наслідками. А тому вважає безпідставним застосування трудового законодавства у випадках, якщо спеціальне законодавство не регулює спірні правовідносини з питань проходження військової служби. Враховуючи викладене, підстав для стягнення на користь позивача середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку немає. Також апелянт звернув увагу на те, що у відповідача були відсутні правові підстави для виплати позивачу грошової компенсації за невикористані у 2015-2018 роках відпустки. Індексація грошового забезпечення не є додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців.

У судовому засіданні представник апелянта Хиря В.В. підтримав апеляційну скаргу з підстав, що в ній викладені.

Представник позивача Хом`як Є.В. заперечив вимоги апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до витягу з наказу начальника 93 прикордонного загону (І категорії) Західного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України (по особовому складу) від 11.04.2017 № 66-ос сержанта ОСОБА_1 , молодшого інспектора прикордонної служби 1 категорії 3 відділення інспекторів прикордонної служби «Смільниця» ІІ категорії (тип Б) з 11.04.2017 виключено із списків особового складу загону та усіх видів забезпечення.

На дату виключення позивача зі списків особового складу частини відповідач не виплатив грошову компенсацію за дні невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексацію грошового забезпечення.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07.10.2020 у справі № 380/4471/20 позивачу 13.11.2020 виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексацію грошового забезпечення у сумі 22 114,84 грн, що підтверджено випискою по картковому рахунку.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною другою статті 9 Закону № 2011-XII передбачено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до частини четвертої статті 9 цього Закону, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Частиною другою статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (в редакції, чинній на час виключення позивача зі списків особового складу) було передбачено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до пункту 293 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України», затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115 (далі - Положення) особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення.

Пунктом 292 Положення визначено, що після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з наказу начальника органу Держприкордонслужби вищого рівня або письмового повідомлення зазначеного органу про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходить військову службу, про його звільнення військовослужбовець здає в установлені строки посаду, з ним проводиться розрахунок, військовослужбовець виключається із списків особового складу органу Держприкордонслужби і направляється на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за обраним місцем проживання.

Згідно з статтею 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 по справі № 910/4518/16, за змістом положень статей 94, 116, 117 КЗпП статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП норми, спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Як видно з матеріалів справи, на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07.10.2020 у справі № 380/4471/20 позивачу 13.11.2020 виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2105 - 2017 роки та індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2015 по 01.04.2017 у сумі 22 114,84 грн.

Таким чином, оскільки відповідач не провів з позивачем при звільненні з військової служби остаточний розрахунок, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Аналізуючи вищезгадані норми матеріального права, Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15 дійшов висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.

Спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, а тому суд дійшов висновку про можливість застосування до спірних правовідносин положень статей 116 та 117 КЗпП, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладена в постановах Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №826/15235/16, від 03.09.2020 року у справі № 120/579/19-а.

Крім того, нерозповсюдження на військовослужбовців положень КЗпП стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно з вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМ України № 100 від 08.02.1995, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Абзацом 3 пункту 3 Порядку № 100 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 4 Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження, згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема одноразові та компенсаційні виплати.

Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно з пунктом 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як встановлено судом, зі списків особового складу частини позивача виключено 11.04.2017.

Відповідач 13.11.2020 перерахував позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексацію грошового забезпечення в сумі 22 114,84 грн, що підтверджено випискою по картковому рахунку.

Відтак, період з 12.04.2017 по 12.11.2020 є періодом за який відповідач повинен виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, та який становить 1310 календарних дні.

Згідно з архівною відомістю № 1 з січня 2017 року по грудень 2017 розмір грошового забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням становив 22 472,74 грн (11236,37 грн у лютому 2017 року та 11236,37 грн у березні 2017 року).

Кількість календарних днів за лютий 2017 року - березень 2017 року становить 59 дні. Тому середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням складає 380,89 грн (22 472,74 грн / 59 днів).

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку становить 498 965,90 грн (380,89 грн х 1310 календарних днів).

Суд першої інстанції при вирішенні спору взяв до уваги такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Так суд визначив істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку таким чином: 22 114,84 грн (нарахована грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексація грошового забезпечення) / 498 965,90 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) *100 = 4,43 %.

Отже, встановив, що сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 4,43 %, становить 22 099,70 грн (380,89 грн (середньоденна заробітна плата позивача) * 4,43 % = 16,87 грн; 16,87 грн * 1310 (кількість днів затримки розрахунку).

Однак, апеляційний суд не погоджується з таким розрахунком з наступних мотивів.

Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, в якій сформовано наступний правовий висновок.

Синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 Кодексу законів про працю України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Таким чином, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно довідки військової частини НОМЕР_1 від 15 грудня 2021 року №14- 26710 позивачу до виплати при звільненні належало 42 679, 47 грн.( включно з компенсацією за невикористані дні відпустки та індексацією).

Отже, відсоток, який складає невиплачена при сума індексації та компенсації за невикористану відпустку 22451 грн, у співвідношенні до загальної суми складає 51 %.

Відповідно такий самий відсоток середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні від загальної суми складає 254472 грн.

Таким чином, ця сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні була б співмірною з урахуванням правової позиції Верховного Суду.

Разом з тим, згідно частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки судом першої інстанції вирішено стягнути на користь позивача загальну суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка є меншою ніж визначена судом апеляційної інстанції згідно формули встановленої Верховним Судом у постанові від 30.11.2020, а позивач погодився з цим рішенням суду, суд апеляційної інстанції переглядає спір в межах апеляційного оскарження, а тому залишає рішення суду в цій частині без змін .

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

На підставі вищевикладеного, керуючись ч.3 ст.243, ст.ст. 240, 250, 308, 310, 316, 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 травня 2021 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді В. С. Затолочний
В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 23.12.2021.