Справа № 640/26320/20
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2021-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Черпіцької Л.Т.,

секретаря Строяновської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Компанія «Райз» до Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Національний банк України, про скасування постанов, за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Компанія «Райз» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 січня 2021 року, -

У С Т А Н О В И В:

26 жовтня 2020 року Приватне акціонерне товариство «Компанія «Райз» (далі позивач, ПрАТ «Компанія «Райз») звернулось у суд з позовом до Міністерства юстиції України (далі відповідач, МЮ України), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Національний банк України (далі третя особа, НБУ) про скасування постанов від 06 жовтня 2020 року про поновлення вчинення виконавчих дій у виконавчих провадженнях №60377284 та №60984821, які об`єднані у зведене виконавче провадження.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 26 лютого 2020 року Господарським судом міста Києва відкрито провадження в справі №910/628/20 про банкрутство позивача та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Оскільки звернення стягнення на майно боржника за вимогами, на які не поширюється дія мораторію, здійснюється виключно за ухвалою суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, відповідач протиправно поновив вчинення виконавчих дій, не зважаючи на сплив 170 календарних днів з дня введення мораторію.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 січня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що положення Кодексу України з процедур банкрутства не передбачають можливості задоволення вимог кредиторів боржника, який перебуває на стадії банкрутства, в інший спосіб, окрім як судом, у провадженні якого перебуває така справа.

У відзивах на апеляційну скаргу відповідач і третя особа наголошують на законності та обґрунтованості рішення місцевого суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника третьої особи, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу потрібно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, виходячи з такого.

Судом установлено, що 22 жовтня 2019 року головним державним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №60377284 з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 04 жовтня 2019 року в справі №910/10935/17.

Постановою державного виконавця від 10 грудня 2019 року виконавче провадження №60377284 приєднано до зведеного виконавчого провадження №55597446.

16 січня 2020 року старшим державним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП 60984821 з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 13 грудня 2019 року в справі №910/11008/17.

Установлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", за початковою ціною, яка визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Постановою державного виконавця від 16 січня 2020 року виконавче провадження №60984821 приєднано до зведеного виконавчого провадження №55597446.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26 лютого 2020 року відкрито провадження в справі №910/628/20 про банкрутство Приватного акціонерного товариства «Компанія «Райз» у зв`язку із наявною та непогашеною заборгованістю; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном товариства.

Постановою старшого державного виконавця від 30 березня 2020 року зупинено вчинення виконавчих дій з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 04 жовтня 2019 року в справі №910/10935/17 до розгляду питання по суті.

Постановою старшого державного виконавця від 30 березня 2020 року зупинено вчинення виконавчих дій з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 13 грудня 2019 року в справі №910/11008/17 до розгляду питання по суті.

06 жовтня 2020 року старшим державним виконавцем прийнято постанову про поновлення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №60377284 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва №910/10935/17, виданого 04 жовтня 2019 року.

06 жовтня 2020 року старшим державним виконавцем прийнято постанову про поновлення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №60984821 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва №910/11008/17, виданого 13 грудня 2019 року.

Уважаючи постанови про поновлення вчинення виконавчих дій протиправними, позивач звернувся з позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірні постанови про поновлення виконавчого провадження прийняті відповідачем з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження», відтак підстави для визнання їх протиправними та скасування відсутні.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (частина перша статті 5 Закону України "Про виконавче провадження").

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист, яка охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом тощо.

Підстави та порядок зупинення вчинення виконавчих дій визначено статтею 34 Закону України "Про виконавче провадження".

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі відкриття господарським судом провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) боржника, якщо відповідно до закону на вимогу стягувача поширюється дія мораторію, запровадженого господарським судом. Виконавець не зупиняє вчинення виконавчих дій у разі перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника).

Частиною 1 статті 35 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у випадках, передбачених пунктами 1, 4, 6, 8, 11 частини першої статті 34 цього Закону, до закінчення строку дії зазначених обставин, а у випадках, передбачених пунктами 2, 3 і 5 частини 1 статті 34 цього Закону, - до розгляду питання по суті.

Відповідно до частини 5 статті 35 Закону України "Про виконавче провадження" після усунення обставин, що стали підставою для зупинення вчинення виконавчих дій, виконавець не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли йому стало про це відомо, зобов`язаний продовжити примусове виконання рішення у порядку, встановленому цим Законом, про що виносить відповідну постанову.

Колегія суддів наголошує, що вищенаведені положення Закону України "Про виконавче провадження" є лише загальним правилом, які мають бути застосовані виконавцями в процесі виконання судових рішень.

Водночас з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, і спеціальними нормами Кодексу України з процедур банкрутства для випадків звернення стягнення на майно боржника встановлені спеціальні правила.

Відтак, досліджуючи спірне питання щодо правомірності дій державного виконавця потрібно виходити з аналізу положень статті 34, 35 Закону України "Про виконавче провадження" в нормативному поєднанні з положеннями Кодексу України з процедур банкрутства, положення якого визначають правовий режим та відповідні обмеження з розпорядження майном боржника, щодо якого відкрито провадження в справі про неплатоспроможність та застосовані відповідні процедури.

Як убачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду міста Києва від 26 лютого 2020 року відкрито провадження в справі №910/628/20 про банкрутство Приватного акціонерного товариства «Компанія «Райз» та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до частини 1 статті 41 Кодексу України з процедур банкрутства мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), строк виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.

Мораторій на задоволення вимог кредиторів уводиться одночасно з відкриттям провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення вчинення виконавчих дій. Про запровадження мораторію розпорядник майна повідомляє відповідному органу або особі, яка здійснює примусове виконання судових рішень, рішень інших органів, за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника та місцезнаходженням його майна (частина друга статті 41 КУзПБ).

Приписами частини 3 цієї статті передбачено, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється, зокрема, стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі виконання рішень у немайнових спорах.

Дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів, виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю та життю громадян, виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов`язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення (абз 1 частини п`ятої статті 41 КУзПБ).

Відповідно до частини 8 статті 41 Кодексу України з процедур банкрутства дія мораторію припиняється з дня закриття провадження в справі про банкрутство. Щодо задоволення забезпечених вимог кредиторів за рахунок майна боржника, яке є предметом забезпечення, дія мораторію припиняється автоматично після спливу 170 календарних днів з дня введення процедури розпорядження майном, якщо господарським судом протягом цього часу не було винесено постанову про визнання боржника банкрутом або ухвалу про введення процедури санації.

У частині 6 статті 41 Кодексу України з процедур банкрутства закріплено, що задоволення забезпечених вимог кредиторів за рахунок майна боржника, яке є предметом забезпечення, здійснюється лише в межах провадження у справі про банкрутство.

Звернення стягнення на майно боржника за вимогами, на які не поширюється дія мораторію, здійснюється виключно за ухвалою господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (частина п`ята статті 41 КУзПБ).

Тобто, правомірними можна вважати ті дії щодо звернення стягнення на майно боржника, які будуть здійснені в межах провадження у справі про банкрутство.

Відтак, не можна вважати правомірними дії державного виконавця щодо звернення стягнення на предмет іпотеки боржника, який перебуває у процедурі банкрутства, на підставі лише положень Закону України "Про виконавче провадження", без врахування процедур і положень Кодексу України з процедур банкрутства, норми якого мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.

Колегія суддів зауважує, що провадження у справах про банкрутство є самостійним видом судового провадження і характеризується особливим процесуальним порядком розгляду справ, специфічністю цілей і завдань, особливим суб`єктним складом, тривалістю судового провадження. З моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, а суд, розглядаючи таку справу, фактично здійснює судовий контроль у відносинах неплатоспроможності та банкрутства.

Зазначене полягає, серед іншого, у судовому контролі за дотриманням інтересів кредиторів стосовно маси та інтересів боржника щодо обґрунтованості грошових претензій кредиторів, а також за збереженням балансу інтересів сторін, у тому числі під час продажу майна банкрута з метою реалізації за найвищу ціну та відповідно до встановленої Кодексом України з процедур банкрутства процедури.

У межах дотримання наведеного принципу з відкриттям провадження у справі про неплатоспроможність боржника, зважаючи на відсутність нормативного врегулювання співвідношення процедур виконавчого провадження та процедур банкрутства, з огляду на мету та цілі Кодексу України з процедур банкрутства, такими, що відповідають положенням чинного законодавства України, можна вважати лише ті дії державного виконавця щодо звернення стягнення на майно боржника, які були дозволені (санкціоновані) судовим рішенням (ухвалою суду) в межах справи про банкрутство.

Отже, після спливу 170 днів з дня введення процедури розпорядження майном, якщо господарським судом протягом цього часу не було винесено постанову про визнання боржника банкрутом або ухвалу про введення процедури санації, задоволення забезпечених вимог кредиторів за рахунок майна боржника, яке є предметом забезпечення, має здійснюватися за ухвалою суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, постановленою господарським судом за результатом розгляду відповідної заяви кредитора.

Наведене у сукупності свідчить про те, що висновок місцевого суду про наявність законних підстав для вчинення спірних дій (поновлення вчинення виконавчих дій) у державного виконавця лише на підставі положень чинного законодавства, яке регламентує його діяльність в порядку процедури, визначеної Законом України "Про виконавче провадження", без урахування та нормативного поєднання з положеннями Кодексу України з процедур банкрутства, що передбачають спеціальне регулювання процедури розпорядження майном боржника, щодо якого відкрито провадження в справі про неплатоспроможність, у тому числі майна, яке є предметом забезпечення, є помилковим.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року в справі №905/1923/15.

Відповідно до пункта 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення і ухвалити нове судове рішення.

За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неправильно застосовано норми матеріального права, що зумовило неправильне вирішення справи. У зв`язку з цим, рішення місцевого суду повинно бути скасованим, а позов Приватного акціонерного товариства «Компанія «Райз» - задоволеним.

Відповідно до частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

З урахуванням наведеного, судова колегія приходить до висновку про необхідність присудження з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, в сумі 10846,00 грн, з яких 4540,00 грн за подання позовної заяви та 6306,00 грн за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 139, 242-244, 250, 287, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Компанія «Райз» задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 січня 2021 року скасувати.

Позов Приватного акціонерного товариства «Компанія «Райз» задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Магди Світлани Григорівни від 06 жовтня 2020 року про поновлення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №60377284 з примусового виконання наказу Господарського суду м. Києва №910/10935/17, виданого 04 жовтня 2019 року, та від 06 жовтня 2020 року про поновлення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №60984821 з примусового виконання наказу Господарського суду м. Києва №910/11008/17, виданого 13 грудня 2019 року.

Стягнути з Міністерства юстиції України за рахунок бюджетних асигнувань на користь Приватного акціонерного товариства «Компанія «Райз» судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 10846,00 (десять тисяч вісімсот сорок шість) гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді О.Є. Пилипенко

Л.Т. Черпіцька