Справа № 380/4772/21
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2021-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/4772/21
У Х В А Л А

з питань закриття провадження в адміністративній справі

22 грудня 2021 року м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Гавдик З.В., секретар судового засідання Раєнко О.В., розглянувши в судовому засіданні клопотання представника третьої особи Савчак Терези Петрівни про закриття провадження у справі № 380/4772/21 за позовом Колективного підприємства по виготовленню та ремонту виробів із шкіри «Надія» до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, Відділу у м. Дрогобичі МУ у Дрогобицькому районі та м. Дрогобичі ГУ Держгеокадастру у Львівській області за участю третіх осіб: ОСОБА_1 , Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про скасування держаної реєстрації, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач Колективне підприємство по виготовленню та ремонту виробів із шкіри «Надія» звернулося до Львівського окружного адміністративного суду із вищевказаним адміністративним позовом, в якому просить:

- скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :01:022:0083, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області та Відділ Держземагенства у м. Дрогобичі Управління Держземагенства у Дрогобицькому районі Головного Управління Держгеокадастру у Львівській області (Державний реєстратор Пунейко Мирослава Семенівна) скасувати запис в Державному земельному кадастрі та закрити поземельну книгу про державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер :01:022:0083, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням Дрогобицького районного суду від 08 грудня 2017 р. по справі №1306/9178/2012 за позовом колективного підприємства по виготовленню та ремонту виробів із шкіри «Надія» до відділу Держгеокадастру у м. Дрогобичі Львівської області, ОСОБА_1 скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії АЯ №566142 від 12.02.2007 р. площею 295 м2 виданий ОСОБА_1 . Додатковим рішенням Дрогобицького районного суду від 14 лютого 2019 р. по справі №1306/9178/2012 доповнено рішення Дрогобицького районного суду Львівської області від 08 грудня 2017 р. і скасовано державний акт серії АЯ №566142 від 12.02.2007 р., виданий ОСОБА_1 на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:022:0083, цільове призначення: обслуговування житлового будинку.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер витягу 161857012) від 02.04.2019 р. право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки НОМЕР_1 ) кадастровий №601:022:0083, цільове призначення - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0293 га скасовано. Однак у публічній карті України та у відомостях про земельну ділянку, така земельна ділянка числиться під кадастровим №:01:022:0083 та вказано, що це є приватна власність, цільове призначення: 02.01 Для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа 0,0293 га.

22.11.2021 року від представника ОСОБА_1 подане клопотання про закриття провадження у справі з підстав, що на його думку цей спір не є публічно-правовим, а має вирішуватись за правилами Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності зареєстровано право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 кадастровий №601:022:0083, цільове призначення - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0293 га.

Отже учасниками правовідносин по реєстрації права власності земельної ділянки є ОСОБА_1 та Головне управління Держгеокадастру у Львівській області, Відділ у м. Дрогобичі МУ у Дрогобицькому районі та м. Дрогобичі ГУ Держгеокадастру у Львівській області, а також Державний реєстратор Пунейко Мирослава Семенівна.

Колективне підприємство по виготовленню та ремонту виробів із шкіри «Надія» не є учасником правовідносин, що виникли з приводу реєстрації права власності на спірну земельну ділянку.

Крім того, скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :01:022:0083, що розташована за адресою: по АДРЕСА_3 та скасування- запису в Державному земельному кадастрі та закриття поземельної книги про державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер :01:022:0083, що розташована за адресою по АДРЕСА_3 порушить право приватної власності третьої особи на землю.

Таким чином, предметом розгляду в цій справі є не стільки рішення відповідача, скільки законність набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.

Оскільки існує невирішений спір про право, тобто оспорюється набуття ОСОБА_1 цього права і його подальша реєстрація, тому цей спір не може розглядатися за правилами адміністративного судочинства у зв`язку з тим, що адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей установлювати (визнавати) належність права власності на об`єкт нерухомого майна.

Представник позивача проти вказаного клопотання заперечив. Представник відповідача, просила закрити провадження у справі.

При постановленні ухвали суд виходить з наступного:

Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Згідно з ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із частинами 1, 4 статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Таким чином, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, у тому числі на нерухоме майно, є наявність підтвердженого належними доказами права власності позивача щодо нерухомого майна, а також підтверджений належним доказами факт порушення (невизнання або оспорювання) цього права.

Отже, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою набутого особою речового права на нерухомість та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав.

Наведене на думку суду є втіленням запровадженого в Україні у сфері обігу нерухомості «принципу внесення», в силу якого право, яке підлягає реєстрації, виникає в момент такої реєстрації. Відповідний правовстановлюючий документ (правочин (договір), акт тощо) є підставою для переходу до особи прав на нерухомість, тобто породжує відповідні зобов`язання з передачі майна, а безпосередньо набуття особою усіх повноважень власника (володіння, користування, розпорядження) відбувається в момент внесення до реєстру відповідного запису про державну реєстрацію отриманого речового права.

Суд звертає увагу, що в даному випадку, ні ОСОБА_1 ні її представник не надали суду жодних належних та допустимих доказів (чинних правовстановлюючих документів), які б підтверджували право власності на будь яке нерухоме майно щодо предмету спору.

Відповідно до наявних у справі доказів не існує не вирішений у встановленому порядку спір наслідком якого зі слів ОСОБА_1 буде порушено її право власності.

При вирішенні питання щодо закриття провадження у даній справі, суд також врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 22 квітня 2019 року по справі № 1527/14472/12 (К/9901/6113/18), в якій зазначено:

«Отже, спірні правовідносини обумовлені реалізацією позивачем передбачених Законом № 280/97-ВР делегованих повноважень щодо здійснення державного контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності. Здійснення такого державного контролю означає обов`язковість прийнятих за його результатами рішень для підконтрольного суб`єкта, що свідчить про владно-управлінський характер, а отже і публічно-правову природу таких правовідносин.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 14-48цс18, від 11 квітня 2018 року у справі № 11-96апп18 та від 15 травня 2018 року у справі № 11-346апп18.

Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що спір у цій справі є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки виник за участю суб`єкта владних повноважень, який реалізовує у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції стосовно виявлення та усунення порушень у сфері містобудівної діяльності шляхом знесення самочинної реконструкції об`єкта містобудування.

Разом з цим, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що право власності на зазначений збудований об`єкт станом на момент винесення розпорядження від 23 серпня 2012 року № 490 та на сьогоднішній день ОСОБА_2 не оформлено, а тому у цій справі відсутні приватноправові відносини.

Таким чином, доводи ОСОБА_2 , що правовідносини щодо реконструкції житла або місця загального користування регулюються нормами цивільного і житлового законодавства України, а тому не є публічно-правовими і носять приватноправовий характер, у зв`язку з чим мають розглядатися виключно в порядку цивільного судочинства, Велика Палата Верховного Суду вважає безпідставними та необґрунтованими».

Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові не врахувала доводи особи про наявність приватноправових відносин лише через відсутність права власності на збудований об`єкт станом на момент розгляду справи.

На думку суду вказана правова позиція підтверджує обставину, що даний спір по суті не є приватноправовим.

Також суд зазначає, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Натомість однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, суд дійшов висновку, що даний є публічно-правовим, оскільки по суті стосується позивача і відповідача та жодним чином не стосується права власності третьої особи.

Також суд враховує положення Висновку N 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява N 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява N 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява N 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Таким чином, спір у даній справі є публічно-правовим, відтак провадження у справі не підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст. 238, 248, 256 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання представника третьої особи Савчак Терези Петрівни про закриття провадження у справі - відмовити

Ухвала набирає законної сили негайно після постановлення та оскарженню не підлягає. Заперечення проти неї може бути включене до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийняте за наслідками розгляду справи.

Ухвала складена в повному обсязі 22.12.2021 року.

Суддя Гавдик З.В.