Справа № 640/24053/21
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2021-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2021 року м. Київ № 640/24053/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Бояринцевої М.А., розглянувши у порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Донвторресурси"
до Державної служби геології та надр України
пропро визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Донвторресурси» з позовом до Державної служби геології та надр України та просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби геології та надр України №568 від 03.08.2021 щодо відмови Товариству з обмеженою відповідальністю «Донвторресурси» () у видачі спеціального дозволу на користування надрами без проведення аукціону з метою видобування первинних каолінів, ділянок Південний кар`єр та Північний кар`єр Іванівського родовища, Донецька область, Волноваський район, відповідно до підпункту 1 пункту 8 Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011 року №615, на підставі Заяви із додатками до неї, реєстраційний номер Держгеонадра №4681/02/11-20 від 24.02.2020 року;

- зобов`язати Державну службу геології та надр України надати Товариству з обмеженою відповідальністю «Донвторресурси» () спеціальний дозвіл на користування надрами без проведення аукціону з метою видобування первинних каолінів, ділянок Південний кар`єр та Північний кар`єр Іванівського родовища, Донецька область, Волноваський район у відповідності до Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011 року №615, строком на 20 (двадцять) календарних років, про що видати відповідний наказ;

- присудити на користь позивача понесені ним судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазнає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення підпункту 1 пункту 8 Порядку №615 від 30.05.2011 року, в редакції, чинній з 28 грудня 2018 року до 25 лютого 2020 року. На переконання ТОВ «Донвторресурси», Держгеонадра протиправно відмовило у наданні спеціального дозволу на користування надрами без проведення аукціону, оскільки ним було надані всі документи передбачені Порядком №615 від 30.05.2011 року та Додатком №1 у повному обсязі. Окрім цього, позивач звертав увагу суду на те, що у спірному наказі відповідачем жодним чином не надано обґрунтованого письмового заперечення проти наявності у ТОВ «Донвторресурси» права на отримання спеціального дозволу без проведення аукціону на підставі положення підпункту 1 пункту 8 Порядку №615 в редакції, чинній з 28 грудня 2018 року до 25 лютого 2020 року. Також висновки за результатами засідання Робочої групи з питань надра користування, оформленні Протоколом №11-РГ/2021, а саме у пункту 7.5 розділу 7 «Різне», щодо надання ТОВ «Донвторресурси» також не містять обгрунтування підстав для відмови у видачі останньому спеціального дозволу на користування надрами без проведення аукціону. За таких обставин, на думку позивача, відмова у видачі спеціального дозволу на користування надрами без проведення аукціону є необґрунтованою.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, де останній стверджує про правомірність прийнятого ним наказу та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Зокрема, Держгеонадра вказує, що заява позивача із доданими до неї документами була розглянута ним на виконання рішення суду в адміністративній справі №640/7572/20 і за наслідком її розгляду встановлено, що подані документи не відповідають вимогам Порядку №615 від 30.05.2011 року (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19.02.2020 року №124). Водночас, відповідач вказував, що оскаржуваний наказ прийнято, з урахуванням висновків викладених у постанові Верховного Суду від 31.03.2021 року у справі №803/1541/16. Держгеонадра стверджує, що оскільки ТОВ «Донвторресурси» на підставі спеціального дозволу на користування надрами не здійснював за власні кошти геологічне вивчення ділянки надр та підрахунок запасів корисних копалин у відповідача відсутні підстави для прийняття рішення про надання спеціального дозволу на користування надрами без проведення аукціону. Окрім цього відповідач стверджує, що позовні вимоги про зобов`язання вчинити певні дії, а саме надати відповідний дозвіл виходять за межі повноважень суду, а тому не підлягають до задоволення.

В свою чергу, представником позивача подано відповідь на відзив на позовну заяву, де ним зазначено, що рішення суду в адміністративній справі №640/7572/20 виконано відповідачем, відповідна заява ТОВ «Донвторресурси» розглянута із прийняттям спірного наказу. Також позивач наполягає на тому, що розгляд його заяви та доданих до неї документів має здійснюватися із застосуванням положень положення підпункту 1 пункту 8 Порядку №615 від 30.05.2011, в редакції, чинній з 28 грудня 2018 року до 25 лютого 2020 року, що, в свою чергу і підтверджено в межах адміністративної справи №640/7572/20.

Разом з цим відповідачем подано додаткові пояснення по суті позовних вимог, де ним зазначається, що рішення в адміністративній справі №640/7572/20 скасовано Верховним Судом, а тому відсутній предмет позову.

У свою чергу, представником позивача подано додаткові пояснення по суті викладених Держгеонадра доводів у додаткових поясненнях, де ТОВ «Донвторресурси» зазначає про відсутність підстав для висновку, що постанова Верховного Суду у справі №640/7572/20 має преюдиціальний характер для спірних правовідносин та просив не застосувати висновки, які викладені в останній.

Справа вирішується на підставі наявних в ній матеріалів.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Донвторресурси» у 2020 році звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної служби геології та надр України, в якому просило суд:

- визнати протиправними дії Державної служби геології та надр України щодо повернення документів відносно отримання ТОВ «Донвторресурси» спеціального дозволу на користування надрами без проведення аукціону з метою видобування первинних каолінів, ділянок Південний кар`єр та Північний кар`єр Іванівського родовища, Донецька область, Волноваський район (відповідно до пп. 1 п. 8 Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011 року № 615);

- зобов`язати Державну службу геології та надр України розглянути заяву та додані до неї документи про надання ТОВ «Донвторресурси» спеціального дозволу на користування надрами без проведення аукціону з метою видобування первинних каолінів, ділянок Південний кар`єр та Північний кар`єр Іванівського родовища, Донецька область, Волноваський район у відповідності до Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011 року № 615 в редакції, яка була затверджена Постановою КМУ № 928 від 23.10.2019 року «Про внесення змін до Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами» та яка діяла станом на 24.02.2020 року, тобто на дату подачі заяви та доданих до неї документів позивачем.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.07.2020 у справі №640/7572/20, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2020, визнано протиправними дії Державної служби геології та надр України щодо повернення документів, поданих Товариством з обмеженою відповідальністю «Донвторресурси» (02095, м. Київ, вул. Княжий Затон, буд. 9-А, офіс 369; ) заявою від 21.02.2020 (вх. від 24.02.2020 № 4681/02/11-20) відносно отримання спеціального дозволу на користування надрами без проведення аукціону з метою видобування первинних каолінів, ділянок Південний кар`єр та Північний кар`єр Іванівського родовища, Донецька область, Волноваський район відповідно до пп. 1 п. 8 Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011 року № 615.

Зобов`язано Державну службу геології та надр України (03057, м. Київ, вул. Антона Цедіка, 16; ) розглянути заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Донвторресурси» від 21.02.2020 (вх. від 24.02.2020 № 4681/02/11-20) та додані до неї документи про надання Товариству з обмеженою відповідальністю «Донвторресурси» (02095, м. Київ, вул. Княжий Затон, буд. 9-А, офіс 369; ) спеціального дозволу на користування надрами без проведення аукціону з метою видобування первинних каолінів, ділянок Південний кар`єр та Північний кар`єр Іванівського родовища, Донецька область, Волноваський район у відповідності до Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011 № 615, в редакції, яка була затверджена Постановою КМУ № 928 від 23.10.2019 «Про внесення змін до Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами» та яка діяла станом на 24.02.2020, тобто на дату подачі заяви та доданих до неї документів.

На виконання рішення суду в адміністративній справі №640/7572/20 відповідачем розглянуто лист ТОВ «Донвторресурси» від 09.03.2021 (вх. від 11.03.2021 №5591/02/11-21), яким надіслано заяву з доданими до неї документами 21.02.2020 №2102/1 (вх. від 24.02.2020 №4681/02/11-20) стосовно надання дозволу (далі - заява ТОВ «Донвторресурси»).

На засіданні Робочої групи з питань надрокористування (протокол від 10.06.2021 року №11-РГ/2021) було розглянуто заяву ТОВ «Донвторресурси» та позитивного рішення не прийнято.

Між тим, у листі від 12.08.2021 №14297/01/07-21 відповідач вказав, що за результатами опрацювання заяви з доданими до неї документами встановлено, що подані документи не відповідають вимогам Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011 року №615 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19.02.2020 №124) (далі - Порядок), а саме:

- Звіт «Попередня геолого-економічна оцінка первинних каолінів Іванівської ділянки у Волноваському районі Донецької області» (далі - Звіт) переданий на зберігання до ДНВП «Геоінформ України», але в установленому порядку не прийнятий у зв`язку з наявністю зауважень;

- заява з доданими до неї документами, надана на отримання спеціального дозволу на користування надрами ділянок Південний кар`єр та Північний кар`єр Іванівського родовища, а у Звіті назва об`єкту надрокористування «Іванівська ділянка»;

- кутова точка № 19 ділянки «Південний кар`єр» Іванівського родовища перетинається з діючим спеціальним дозволом на користування надрами;

- у заяві з доданими до неї документами та у звіті з оцінки впливу на довкілля, внесеному до Єдиного реєстру з оцінки впливу на довкілля, відрізняються географічні координати кутових точок ділянки надр.

- площа ділянки надр, яка зазначена у звіті з оцінки впливу на довкілля перетинається з площею діючих спеціальних дозволів на користування надрами;

- у Висновку з оцінки впливу на довкілля від 18.02.2020 року №7-03/12- 5/1 (далі - Висновок) зазначено, що за результатами аналізу звіту з оцінки впливу на довкілля неможливо оцінити вплив від видобування первинних каолінів на площах Іванівського родовища.

Наказом Державної служби геології та надр України від 03.08.2021 року №568 «Про відмову у наданні спеціального дозволу користування надрами» відповідно до Закону України «Про довільну систему у сфері господарської діяльності», Положення про Державну службу геології та надр України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2015 року №1174, пунктів 19 Порядку надання спеціальних дозволі на користування надрами, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011 року №615, на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.07.2020 року, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.10.2020 року у справі №640/7572/20, з урахуванням рекомендацій Робочої групи з питань надрокористування (протокол від 10.06.2021 року №11-РГ/2021), а також висновку Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 31.03.2021 року у справі №803/1541/16 наказано відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Донвторресурси» () у наданні спеціального дозволу на користування надрами з метою видобування корисних копалин первинних каолінів ділянок Південний кар`єр та Північний кар`єр Іванівського родовища, що знаходиться у Донецькій області, відповідно до поданої заяви та доданих до неї документів, у зв`язку з невідповідністю заяви від 24.02.2020 року №4681/02/11-20 та доданих до неї документів вимогам Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011 року №615 (далі - оскаржуваний (---е) та/або спірний (-е) наказ, рішення).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд враховує наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 2 Кодексу України про надра його завданням є регулювання гірничих відносин з метою забезпечення раціонального, комплексного використання надр для задоволення потреб у мінеральній сировині та інших потреб суспільного виробництва, охорони надр, гарантування при користуванні надрами безпеки людей, майна та навколишнього природного середовища, а також охорона прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій та громадян.

Відповідно до статті 3 Кодексу України про надра гірничі відносини в Україні регулюються Конституцією України, Законом України "Про охорону навколишнього природного середовища", цим Кодексом та іншими актами законодавства України, що видаються відповідно до них.

Згідно із статтею 13 Кодексу України про надра користувачами надр (далі - надрокористувачі) можуть бути: підприємства, установи, організації, громадяни України, а також іноземці та особи без громадянства, іноземні юридичні особи.

Надра надаються у користування підприємствам, установам, організаціям і громадянам лише за наявності у них спеціального дозволу на користування ділянкою надр. Право на користування надрами засвідчується актом про надання гірничого відводу (частина перша статті 19 Кодексу України про надра).

Постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2015 року №1174 затверджено Положення про Державну службу геології та надр України (далі - Положення №1174).

Згідно з пунктом 1 Положення №1174 Державна служба геології та надр України (Держгеонадра) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра енергетики та захисту довкілля і який реалізує державну політику у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр.

Відповідно до пункту 3 Положення №1174 основними завданнями Держгеонадра є, у тому числі, реалізація державної політики у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр.

Згідно із підпунктом 9 пункту 4 Положення № 1174 Держгеонадра відповідно до покладених на неї завдань видає в установленому порядку спеціальні дозволи на користування надрами (у тому числі на користування нафтогазоносними надрами).

Порядок надання спеціальних дозволів на користування надрами затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 30 травня 2011 року № 615 (далі - Порядок №615).

Так, позивач у позовній заяві вказує, що станом на час звернення до суду із даним Позовом Порядок №615 діє у редакції, що була затверджена постановами Кабінету Міністрів України від 19.02.2020 року №124, від 09.09.2020 року №826 та від 25.11.2020 року №1172.

На переконання ТОВ «Донвторресурси», оскільки станом на 24.02.2020 року, Постанова Кабінету Міністрів України №124 від 19.02.2020 року не діяла, до спірних правовідносин відповідачем мало бути застосовано положення Порядку №615 у редакції від 21.11.2019 року, яка була затверджена Постановою Кабінету Міністрів України від 23.10.2019 року №928 «Про внесення змін до Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами».

Отже, позивач вважає, що заяву про надання дозволу від 24.02.2020 року, яка була повторно ним подана за наслідком набрання судовим рішенням в адміністративній справі №640/7572/20 законної сили, Державна служба геології та надр України мала розглянути із застосуванням положень Порядку №615, в редакції, яка була затверджена Постановою Кабінету Міністрів України від 23.10.2019 року №928 «Про внесення змін до Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами».

Надаючи оцінку наведеним доводам у взаємозв`язку із запереченнями відповідача, суд враховує наступне.

Так, судом встановлено, що повторний розгляд заяви позивача здійснено на виконання рішення суду в адміністративній справі №640/7572/20.

Як вже було вказано судом вище, рішенням в адміністративній справі №640/7572/20 зобов`язано Державну службу геології та надр України (03057, м. Київ, вул. Антона Цедіка, 16; ) розглянути заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Донвторресурси» від 21.02.2020 (вх. від 24.02.2020 № 4681/02/11-20) та додані до неї документи про надання Товариству з обмеженою відповідальністю «Донвторресурси» (02095, м. Київ, вул. Княжий Затон, буд. 9-А, офіс 369; ) спеціального дозволу на користування надрами без проведення аукціону з метою видобування первинних каолінів, ділянок Південний кар`єр та Північний кар`єр Іванівського родовища, Донецька область, Волноваський район у відповідності до Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 30.05.2011 року № 615, в редакції, яка була затверджена Постановою КМУ № 928 від 23.10.2019 року «Про внесення змін до Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами» та яка діяла станом на 24.02.2020 року, тобто на дату подачі заяви та доданих до неї документів.

Між тим, судом встановлено, що повторний розгляд заяви ТОВ «Донвторресурси» здійснено відповідачем на підставі Порядку №615 від 30.05.2011 року (в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 19.02.2020 року №124) та з урахуванням висновків Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 31.05.2021 року у справі №803/1541/16.

Звідси слідує, що станом на час прийняття оскаржуваного рішення Державна служба геології та надр України всупереч висновкам в адміністративній справі №640/7572/20 прийняла рішення із посиланням на висновки Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 31.03.2021 року у справі №803/1541/16 на підставі Порядку №615 від 30.05.2011 року (в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 19.02.2020 року №124).

Досліджуючи зміст постанови Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 31.03.2021 року у справі №803/1541/16 суд зверне увагу на наступне.

У справі №803/1541/16 Верховний Суд у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду суд вказав про наступне: «Питання щодо того, яка саме редакція Постанови №615 застосовується до правовідносин, подібних до тих, що слугували підставою для звернення до суду з цим позовом, було предметом з`ясування судом касаційної інстанції.

Зокрема, у постанові Верховного Суду від 18.09.2018 у справі №816/1053/16 колегія суддів зазначила, що зважаючи на неприпустимість зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, закріплену у частині першій статті 58 Конституції України, ДСГНУ, під час розгляду заяви позивача повинен був керуватись нормою підпункту 8 пункту 8 Порядку №615, яка була чинною на момент подання позивачем заяви про видачу спеціального дозволу на користування надрами (31.03.2016), незалежно від того, що у подальшому (з 12.04.2016) норма даного підпункту виключена Постановою №277.

Правову позицію аналогічного змісту наведено у постановах Верховного Суду від 02.10.2020 у справі №826/1236/17, від 22.12.2020 у справі №817/856/16.

Натомість, у постанові Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №826/10971/16 колегія суддів, з посиланням на частину другу статті 19 Конституції України, дійшла висновку, що, попри те, що позивач подав заяву про надання спеціального дозволу на користування надрами 30.03.2016, тобто до внесення змін до Порядку №615 Постановою №277, зважаючи на те, що на час розгляду цієї заяви була відсутня правова підстава для його видачі, у суб`єкта владних повноважень не було законних підстав для видачі дозвільного документу. При цьому, суд касаційної інстанції відхилив доводи скаржника про те, що на момент звернення із заявою зазначена підстава існувала, оскільки це не може скасовувати пряму дію закону в часі, навіть, якщо призводить до зміни умов надання дозволу. Рішення за результатами розгляду заяви про надання спеціального дозволу приймається за законом, що діє на час прийняття рішення.

Усуваючи розбіжність у застосуванні норм матеріального права, Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду бере до уваги, що різні аспекти дії закону у часі неодноразово досліджувалися Конституційним Судом України.

Зокрема, у Рішенні від 09.02.1999 №1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У Рішенні Конституційного Суду України від 12.07.2019 № 5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

Отже, у разі безпосередньо (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.

Якщо під час розгляду заяви особи суб`єктом владних повноважень до прийняття остаточного рішення було змінено нормативно-правове регулювання, суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей для прийняття рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.

У теорії права допускається можливість застосування до триваючих відносин до їх завершення нормативно-правового регулювання, яке діяло на час їх виникнення, за окремим рішенням і розглядається з позицій встановлення спеціального регулювання перехідного періоду - «переживаючої» (ультраактивної) дії нормативно-правових актів. Водночас, таке застосування повинно бути чітко обумовлено при прийнятті відповідних нормативно-правових актів. Відсутність такого застереження не надає суб`єкту владних повноважень права на самовільне застосування нечинних правових норм.

Правова визначеність як елемент верховенства права не передбачає заборони на зміну нормативно-правового регулювання. На думку Конституційного Суду України, особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Однак очікування осіб не можуть впливати на внесення змін до законів та інших нормативно-правових актів (абзац 4 п. 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22.05.2018 № 5-р/2018).

Постанову № 277 прийнято Кабінетом Міністрів України на реалізацію своїх повноважень щодо здійснення управління надрами як об`єктом права власності Українського народу, у частині визначення дозвільного порядку користування надрами. Цими змінами не було скасовано право позивача на користування надрами та не звужено зміст та обсяг цього права. Однак державою, в особі уповноважених органів, було змінено підходи щодо порядку його реалізації для забезпечення публічного інтересу гарантування ефективного використання надр як загальнонародної власності.

З огляду на наведене, Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав у цій справі вважає правильним підхід, застосований у постанові Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №826/10971/16, за яким рішення за результатами розгляду заяви про надання спеціального дозволу на користування надрами приймається за законодавством, що діє на час прийняття рішення про надання чи відмову у наданні дозволу (а не на час звернення з заявою).

Відповідно, Судова палата вважає за необхідне відступити від правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 18.09.2018 у справі №816/1053/16, від 02.10.2020 у справі №826/1236/17, від 22.12.2020 у справі №817/856/16 та інших, де його застосовано.».

Отже, фактично у вказаній постанові судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду дійшла висновку, що правильним є підхід, застосований у постанові Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №826/10971/16, за яким рішення за результатами розгляду заяви про надання спеціального дозволу на користування надрами приймається за законодавством, що діє на час прийняття рішення про надання чи відмову у наданні дозволу (а не на час звернення з заявою) та вважала за необхідне відступити від правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 18.09.2018 у справі №816/1053/16, від 02.10.2020 у справі №826/1236/17, від 22.12.2020 у справі №817/856/16 та інших, де його застосовано.

Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду керувалася при цьому тим, що з прийняттям Постанови №277 державою, в особі уповноважених органів, було фактично змінено підходи щодо порядку реалізації права на користування надрами для забезпечення публічного інтересу гарантування ефективного використання надр як загальнонародної власності.

Згідно із частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Водночас, досліджуючи обставини даної адміністративної справи суд вважає за необхідне відступити від висновків, які викладені у постанові Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 31.03.2021 у справі №803/1541/16 із наступних мотивів.

Суд враховує, що у судовій практиці має враховуватися принцип юридичної визначеності як мірило обґрунтованості застосування в судовій практиці оціночних понять, пов`язаних із застосуванням критерію подібності при відступі від усталеної судової практики Верховного Суду.

Частиною 1 статті 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

За змістом Доповіді «Верховенство права», схваленої Європейською комісією «За демократію через право» (Венеційська комісія) на 86-му пленарному засіданні (25-26.03.2011), одним із складових елементів принципу верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, згідно з яким держава зобов`язана дотримуватись законів, які запровадила і застосовувати їх у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю. Передбачуваність означає, що закон має бути, за можливості, проголошений наперед - до його застосування, та має бути передбачуваним щодо його наслідків: він має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку (пункт 44). Юридична визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними. Зворотна дія юридичних норм також суперечить принципові юридичної визначеності, принаймні у кримінальному праві, позаяк суб`єкти права повинні знати наслідки своєї поведінки, але це також стосується і цивільного та адміністративного права - тієї мірою, що негативно впливає на права та законні інтереси особи (пункт 46).

На додачу до цього, парламентові не може бути дозволено зневажати основоположні права людини внаслідок ухвалення нечітких законів. Цим досягається істотно важливий юридичний захист особи супроти держави та її органів і посадових осіб. Юридична визначеність також означає, що держава загалом повинна дотримуватись взятих на себе певних зобов`язань, виконувати покладені на неї певні функції чи виголошені нею перед людьми певні обіцянки (поняття «законних очікувань») (пункти 47-48).

Частиною 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Ольссон проти Швеції №1» (Olsson v. Sweden №1) від 24.03.1988 (заява №10465/83), норма національного закону не може розглядатися як право, якщо її не сформульовано з достатньою точністю так, щоб громадянин мав змогу, якщо потрібно, з відповідними рекомендаціями, до певної міри передбачити наслідки своєї поведінки (п. 61).

За усталеною практикою Європейського Суду з прав людини, формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб надати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на їхні конвенційні права (див. рішення у справі "С.G. та інші проти Болгарії" (С.G. and Others v. Bulgaria) від 24.04.2008, п. 39, у справі "Олександр Волков проти України" від 09.01.2013, п. 170).

Окрім того, Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі «Вєренцов проти України» від 11.04.2013 зауважив, що у зв`язку із тим, що багато законів неминуче сформульовані у термінах, що тією чи іншою мірою є нечіткими, їх тлумачення й застосування є питанням практики (див., mutatis mutandis, вищенаведені рішення у справах "Газета "The Sunday Times" проти Сполученого Королівства (№1)" (The Sunday Times v. United Kingdom (no. 1)), n. 49, та "Коккінакіс проти Греції" (Kokkinakis v. Greece), п. 40). Функція здійснення правосуддя, закріплена за судами, полягає саме у подоланні сумнівів щодо тлумачення, що залишаються (див., mutatis mutandis, вищенаведене рішення у справі "Кантоні проти Франції" (Cantoni v. France)).

Разом з тим, Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їхні рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61).

Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

Європейський суд з прав людини констатував, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, сторони провадження повинні мати право очікувати застосування вищезазначених норм. Принцип юридичної визначеності застосовується не тільки щодо сторін провадження, а й до національних судів (див. рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія-97» проти України», заява № 19164/04, § 47).

Офіційне розуміння правової визначеності як елемента верховенства права надано в пункті 3.1 мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 у справі № 1-25/2010, відповідно до якого одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці є допустимим за умови передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права має базуватися на критеріях, які дадуть змогу передбачити юридичні наслідки своєї поведінки.

У судовій практиці Великої Палати Верховного Суду йдеться про те, що загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень (постанова від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц). Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. Дія вказаного принципу проявляється не лише у чіткості та зрозумілості закону, скільки в процесі його правозастосування. Гарантія остаточності та обов`язковості судових рішень є складовими принципу правової визначеності та означають, що остаточне рішення компетентного суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим як для сторін процесу, так і для суду, який ухвалив таке рішення, і не може переглядатися (постанова від 21.02.2020 у справі №813/2646/18).

Велика Палата Верховного Суду робить акцент, що елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, має характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля (постанови від 28.02.2018 у справі № 800/284/17; від 22.05.2018 у справі № 800/474/16; від 07.11.2018 у справі № 214/2435/17; від 12.12.2018 у справі № 703/1181/16-ц; від 03.07.2019 у справі № 127/2209/18).

Необхідно наголосити, що в даній адміністративній справі позивач 21.02.2020, на основі чинного на той час законодавства, зокрема, статті 16 Кодексу про надра України та підпункту 1 пункту 8 Порядку №615 звернувся до відповідача із заявою (вх. від 24.02.2020 №4681/02/11-20) про надання спеціального дозволу на користування надрами без проведення аукціону з метою видобування первинних каолінів, ділянок Південний кар`єр та Північний кар`єр Іванівського родовища, Донецька область, Волноваський район. До заяви було надано відповідний пакет документів.

Однак, у межах процедури реалізації позивачем свого права, передбаченого підпунктом 1 пункту 8 Порядку №615, Кабінет Міністрів України Постановою №124, яка набрала чинності 25.02.2020 відповідну норму змінив шляхом встановлення нових вимог для отримання спеціального дозволу на користування надрами без проведення аукціону, а саме здійснення заявником геологічного вивчення ділянки надр та підрахунок запасів корисних копалин, який затверджено в установленому порядку.

Отже, станом на час подання позивачем заяви, реалізація права на отримання спеціального дозволу на користування надрами без проведення аукціону не пов`язувалось із необхідністю здійснення заявником геологічного вивчення ділянки надр та підрахунок запасів корисних копалин, який затверджено в установленому порядку.

Суд звертає увагу, що Постановою Кабінету Міністрів України №124 від 19.02.2020, яка набрала чинності 25.02.2020 центральним органом виконавчої влади не було визначено порядку та способу його застосування до правовідносин, що виникли до моменту набрання ним чинності.

Відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України неодноразово висловлювався щодо встановленої цією нормою заборони зворотної дії законів у часі.

Зокрема, у рішенні від 13.05.1997 №1-зп Конституційний Суд України зауважив, що норма статті 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

У рішенні від 09.02.1999 №1-рп/99 Конституційний Суд України вказав на те, що принцип закріплений у статті 58 Конституції України треба розуміти так, що дія нормативно-правового акта в часі починається з моменту набрання цим актом чинності та припиняється з втратою ним чинності, тобто до події чи факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Крім того, у рішенні від 05.04.2001 №3-рп/2001 Конституційний Суд України зазначив, що закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України принцип означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Варто наголосити, що Постанова №124 від 19.02.2020, набрала чинності 25.02.2020 та офіційно опублікована 25.02.2020 в Урядовому кур`єрі. Звідси слідує, що Постанова №124 від 19.02.2020 не була проголошена наперед, у зв`язку із чим не може вважатися такою, що відповідає критерію передбачуваності. Суд наголошує, що Постанова №124 від 19.02.2020 фактично змінила підставу, із виконанням якої пов`язується реалізація права заявника на отримання спеціального дозволу на користування надрами без проведення аукціону, однак не передбачила жодних перехідних періодів, у тому числі порядку розгляду тих заяв, які були подані заявниками на підставі підпункту 1 пункту 8 Порядку №615 в редакції Постанови Кабінету Міністрів України №928. Вказане, в свою чергу, на переконання суду призводить до автоматичного позбавлення заявників, які подали заяви на отримання спеціального дозволу на користування надрами без проведення аукціону до 25.02.2020 на отримання відповідного дозволу без оцінки поданих ним документів на підставі Порядку №615 в редакції Постанови Кабінету Міністрів України №928.

Водночас, як зазначено у згаданому вище рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99, у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

Варто зауважити, що визначення процедури такого переходу повинно бути безпосередньо застережене у тому нормативно-правовому акті, який запроваджує нову форму регулювання суспільних відносин. У разі ж відсутності прямої вказівки у нормативно-правовому акті про надання його нормам зворотної дії в часі, презюмується, що останні мають загальний порядок, тобто пряму дію норм в часі, які повинні застосовуватись виключно до правовідносин, які виникли після набрання ним чинності.

Згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №820/5348/17, розпочатий процес реалізації права повинен бути завершений за чинним на момент початку такого процесу законом (крім випадків, якщо у самому законі не визначений інший порядок), що узгоджується з принципом юридичної (правової) визначеності.

На переконання суду, у цій справі спірні правовідносини розпочалися із поданням позивачем заяви відповідачу та повинні були завершитись прийняттям рішення про задоволення такої заяви і надання спеціального дозволу або про відмову в його наданні. Тому, спірні правовідносини мають усі ознаки триваючих правовідносин, адже має місце розрив між зверненням позивача та прийняттям рішення відповідачем як суб`єктом владних повноважень.

Необхідно наголосити, що триваючі правовідносини за їх правовою природою потрібно розрізняти на ті, які існують у межах здійснення певної адміністративної процедури між особою та суб`єктом владних повноважень, а також ті, які вже були «санкціоновані», тобто, отримали правове оформлення з боку держави і продовжують тривати після цього.

У межах даної справи, спірні правовідносини виникли саме в межах здійснення адміністративної процедури, оскільки були направлені на отримання позивачем певного результату (надання йому спеціального дозволу на користування надрами) за наслідками звернення до відповідача як уповноваженого державою органу.

Таким чином, ці спірні правовідносини мають триваючий безперервний характер та повинні бути завершені прийняттям певного рішення, а тому існують підстави для поширення на такі правовідносини дії норми підпункту 1 пункту 8 Порядку №615, в редакції Постанови №928 при визначенні відповідачем наявності чи відсутності у позивача права на отримання спеціального дозволу на користування надрами без проведення аукціону саме у тій редакції, що була чинною на момент, коли такі відносини були розпочаті, зокрема, на момент подання заяви позивачем, у якого існувало відповідне право.

Відмова у отриманні спеціального дозволу на користування надрами без проведення аукціону із підстав невідповідності документів Порядку №615, в редакції постанови Кабінету Міністрів України №124, яка станом на час подання заявником відповідної заяви не діяла, на переконання суду не може вважатися правомірною, адже станом на час подання заявником заяви такі вимоги не існували у чинному на момент його звернення і, в подальшому його зміна, у тому числі вимог до поданих документів, не може ставиться у провину заявника та вказувати про недодержання ним вимог відповідно порядку.

При цьому, суд вважає, що поширення на спірні правовідносини в цій частині норм Порядку №615, в редакції Постанови №124, за умови відсутності у ній прямої вказівки про таке, суперечить принципу юридичної (правової) визначеності та свідчить про надання відповідачем на власний розсуд нормам цієї Постанови характеру ретроактивності та за відсутності для цього належних правових підстав.

Враховуючи наведене, суд відступає від висновків, які викладені у постанові Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 31.03.2021 у справі №803/1541/16 та вирішує спір по суті із застосування положень Порядку №615, в редакції Постанови Кабінету Міністрів України №928.

Окрім того, суд вважає за доцільне звернути увагу на те, що в межах спірних правовідносин мав місце повторний розгляд заяви позивача на виконання рішення суду в адміністративній справі №640/7572/20. Суд акцентує увагу, що подальше скасування Верховним Судом рішення у вказаній справі, а саме 09.11.2021 не є беззаперечною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, адже станом на час прийняття оскаржуваного наказу таке рішення було відсутнє. При цьому, постановою Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №640/7572/20 не визначено поворот виконання рішення, що, на переконання суду, з урахуванням відступу від правової позиції Верховного Суду, який наведений вище, зумовлює необхідність надання правової оцінки підстав та й відповідно правомірності оскаржуваного наказу із застосування судом положень Порядку №615, в редакції Постанови Кабінету Міністрів України №928.

Згідно із частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, беручи до уваги наведене суд переходить до надання оцінки обставинам правомірності/не правомірності наказу Державної служби геології та надр України №568 від 03.08.2021 року та звертає увагу на наступне.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що разом із заявою ТОВ «Донвторресурси» та додатків до неї, які були подані на адресу відповідача, було надано:

- витяг з Єдиного державного реєстрі юридичних осіб (п. 4 Переліку); пояснювальна записка (п. 5 Переліку);

- копія протоколу ДКЗ України від 23.04.2019 року № 4769 про апробацію запасів (п. 6 Переліку);

- каталог географічних координат кутових точок ділянки надр та її площа (п. 7 Переліку);

- висновок із впливу на довкілля (ОВД) (п. 8 Переліку);

- програма робіт із введення в експлуатацію Іванівського родовища первинних каолінів (п. 9 Переліку);

- оглядова карта. Масштаб 1:200 000 (п. 10 Переліку);

- ситуаційний план. Масштаб 1:25 000 (п. 11 Переліку);

- план підрахунку запасів. Масштаб 1:2 000 (п. 12 Переліку);

- геологічні розрізи по лініях 1-І - ІІ-ІІІ. Масштаб гор. 1: 2 000, верт. 1:500 (п. 13 Переліку).

Між тим, як вже було вказано судом вище, у листі від 12.08.2021 №14297/01/07-21 відповідач вказав на недоліки поданого позивачем пакету документів.

Так, зокрема, відповідач вказав, що звіт «Попередня геолого-економічна оцінка первинних каолінів Іванівської ділянки у Волноваському районі Донецької області» (далі - Звіт) переданий на зберігання до ДНВП «Геоінформ України», але в установленому порядку не прийнятий у зв`язку з наявністю зауважень.

У матеріалах справи наявний протокол №4769 засідання колегії Державної комісії України по запасах корисних копалин при Державній службі геології та надр України від 23.04.2019 (далі - протокол №4769), яким зафіксовано розгляд матеріалів геолого-економічної оцінки Іванівського родовища первинних каолінів у Волноваському районі Донецької області, поданих на розгляд ТОВ «Донвторресурси», державний реєстраційний номер У-19-21/1.

У підпункті 2.1 пункту 2 протоколу №4769 відзначено, що подані на розгляд ДЗК матеріали попередньої геолого-економічної оцінки Іванівського родовища первинних каолінів, з урахуванням додатково наданих на вимогу експертизи доповнено і пояснення містять необхідні дані для характеристики геологічної будови родовища, якості й технологічних властивостей корисної копалини, гірничо-геологічних і гірничотехнічних умов розробки, обгрунтування параметрів підрахунку запасів та висновку щодо доцільності промислової оцінки родовища й складені згідно з вимогами ДКЗ.

Згідно із підпунктом 2.12 пункту 2 протоколу №4769 у цілому геологічна будова Іванівського середовища первинних каолінів, умови залягання і якість корисної копалини вивчені в достатній мірі, матеріали геолого-економічної оцінки місять необхідну інформацію для висновку щодо подальшого геологічного вивчення та доцільності промислової розробки середовища на умовах економічного ризику.

Відповідно до підпунктів 3.4, 3.5 протоколу №4769 віднесено Іванівське родовище первинних каолінів за складністю геологічної будови до групи родовищ складної геологічної будови (2 група) відповідно до Класифікації запасів і ресурсів корисних копалин державного фонду надр. Визнано Іванівське родовище первинних каолінів підготовленим для подальшого геологічно вивчення та передачі ТОВ «Донвторресурси» до промислової розробки на умовах економічного ризику.

Згідно із листом Державної комісії України по запасах корисних копалин при Державній службі геології та надр України від 18.07.2019 №843/07/1 протокол Державної комісії України по запасах корисних копалин від 23.04.2019 №4769 схвалений Державною службою геології та надр України (протокол засідання Робочої групи з розгляду протоколів Державної комісії України по запасах корисних копалин від 21.06.2019 №134) і переданий на постійне зберігання до ДНВП "Геоінформ України").

Аналізуючи наведене суд звертає увагу на те, що протокол №4769 не містить в собі зауважень. Твердження відповідача про те, що звіт «Попередня геолого-економічна оцінка первинних каолінів Іванівської ділянки у Волноваському районі Донецької області» не прийнятий в у зв`язку із наявністю зауважень не підтверджені належними та достатніми доказами. Також суд акцентує увагу на тому, що такі твердження відповідача не деталізовані в частині наявності зауважень. У свою чергу, обмежившись виключно висновком щодо наявності зауважень без їх деталізації не може свідчити про правомірність доводів суб`єкта владних повноважень в цій частині.

Що ж стосується недоліків, а саме того, що заява з доданими до неї документами, надана на отримання спеціального дозволу на користування надрами ділянок Південний кар`єр та Північний кар`єр Іванівського родовища, а у Звіті назва об`єкту надрокористування «Іванівська ділянка», суд вкаже наступне.

Як пояснив позивач у заяві Форма 3-гр «Перелік об`єктів робіт та досліджень з геологічного вивчення надр на 2019», що була подана ним на адресу відповідача об`єкт надрокористування мав назву «Іванівська ділянка» у Волноваському районі Донецької області, що розташована на 1,5 км. на північ-північний схід від с. Іванівка, 8,5 км. на захід від м. Волноваха.

Дана назва об`єкту надрокористування була обрана позивачем як заявником враховуючи первинні матеріали, у т.ч. архівні, і дана назва була прийнята та погоджена відповідачем, оскільки заява Форми 3-гр була прийнята та зареєстрована відповідачем 17.01.2019 (копія із відповідними відмітками додається).

У Звіті «Попередня геолого-економічна оцінка первинних каолінів Іванівської ділянки у Волноваському районі Донецької області» також була використана зазначена попередня умовна назва «Іванівська ділянка» і даний Звіт й був прийнятий на розгляд.

В подальшому, на засіданні Державної комісії України по запасах корисних копалин від 23.04.2019, результати якого оформлені протоколом №4769, рекомендовано використовувати вже назву «Іванівське родовище», тобто дана назва об`єкту надрокористування була рекомендована саме ДКЗ і під такою назвою воно надалі і існує та зазначається в усіх документах.

«Іванівське родовище» та «Іванівська ділянка» не мають жодних відмінностей, окрім умовної назви, це один і той самий об`єкт надрокористування.

З огляду на вказане суд погоджується, що зауваження відповідача в цій частині є формальними та такими, що не можуть бути підставами для відмови у наданні спеціального дозволу на користування надрами без проведення аукціону.

Щодо зауважень, що кутова точка №19 ділянки «Південний кар`єр» Іванівського родовища перетинається з діючим спеціальним дозволом на користування надрами; у заяві з доданими до неї документами та у звіті з оцінки впливу на довкілля, внесеному до Єдиного реєстру з оцінки впливу на довкілля, відрізняються географічні координати кутових точок ділянки надр; площа ділянки надр, яка зазначена у звіті з оцінки впливу на довкілля перетинається з площею діючих спеціальних дозволів на користування надрами, суд зверне увагу на наступне.

Як вказано ТОВ «Донвторресурси», точка 19 має наступні координати на топографічному плані:

Система координат умовна (СК-1963 р). - Y=6214887.4691; Х=5265360.3207.

Система координат Пулково-1942р (Проекція Гауса-Крюгера), зона ОК-7. Y=7377287.0500; Х=5275244.7600

Система координат Пулково-42 (Геодезичні) - ПнШ 47° 35' 57,0316"; СхД 37° 22' 05,5933".

При звичайному округлені отримуємо: ПнШ 47° 35' 57"; СхД 37° 22' 06".

При вирішенні спору по суті в цій частині суд враховує лист Держгеокадастру від 22.10.2021 за № 29-28-0.131-13177/2-21, у якому вказано про наступне: «Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 р. № 1259 «Деякі питання застосування геодезичної системи координат» виконання топографо-геодезичних та картографічних робіт починаючи з 1 січня 2007 р. здійснюватиметься із застосуванням Державної геодезичної референцної системи координат УСК-2000.

Також пунктами 1 розділів І, III Порядку використання Державної геодезичної референцної системи координат УСК-2000 при здійсненні робіт із землеустрою, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 02.12.2016 № 509, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 19.12.2016 за №1646/29776, визначено, що цей Порядок визначає механізм використання Державної геодезичної референцної системи координат УСК-2000 при здійсненні робіт із землеустрою та є обов`язковим для використання розробниками документації із землеустрою. Роботи із землеустрою виконуються в системі координат УСК-2000 або місцевих системах координат, зв`язаних із системою координат УСК-2000.

Враховуючи зазначене, всі топографо-геодезичні і картографічні роботи на території України повинні виконуватися безпосередньо в системі координат УСК-2000 або місцевих системах координат, зв`язаних із системою координат УСК-2000».

У той же час, у листі Держгеокадастру від 22.10.2021 за № 29-28-0.131-13177/2-21 також вказано, що інформація щодо порядку округлення результатів вимірів координат земельних ділянок та системи координат, яка використовується Державною службою геології та надр України для визначення меж земельних ділянок, у Державній службі України з питань геодезії, картографії та кадастру відсутня.

Згідно з листом Держгеонадра від 05.11.2021 за № 19659/01/07-21 відповідно до рішення засідання Колегії Держгеонадр від 11.12.2020 року, затвердженого наказом Держгеонадр від 18.12.2020 №591, для визначення координат поворотних точок меж спеціальних дозволів на користування надрами використовується система WGS-84, яка введена на території України Постановою Кабінету Міністрів України від 22.12.1999 №2359 "Про впровадження на території України Світової геодезичної системи координат WGS-84". Мінімальна точність визначення координат складає 0,01 секунди, що відповідає 2-3 метри на місцевості. Старі радянські системи координат при переводі до світових мають значні похибки і можуть використовуватись лише як місцеві або умовні.

Із даної відповіді вбачається, що Держгеонадра використовує систему координат WGS-84, що має точність визначення координат до 0,01 секунди (2-3 метри) лише із 11.12.2020, тоді як до цього використовувала систему координат Пулково-42 із точністю визначення до однієї секунди, що призводило до похибок на 10-15 метрів, а не 2-3.

При цьому, суд наголошує, що у зв`язку із переходом Держгенонадра на розрахунок координат ділянок із надрами із системи координат Пулково-42 у систему координат WGS-84 будь-які неточності із координатами земельних ділянок не можуть ставиться в провину заявників.

Отже, суд враховує вказані листи при вирішенні спору по суті та вказує, що відповідач стверджуючи про невідповідності, які вказані вище не конкретизував їх, не надав жодних належних та достатніх доказів на їх підтвердження. При цьому, під час розгляду справи відповідачем доводи позивача в цій частині не спростовані.

За таких обставин, на переконання суду вказані недоліки не можуть бути підставою для відмови ТОВ «Донвторресурси» у видачі спеціального дозволу на користування надрами без проведення аукціону.

Що ж стосується недоліків в частині Висновку з оцінки впливу на довкілля від 18.02.2020 року №7-03/12-5/1 (далі - Висновок), де зазначено, що за результатами аналізу звіту з оцінки впливу на довкілля неможливо оцінити вплив від видобування первинних каолінів на площах Іванівського родовища, суд зверне увагу на наступне.

Правові та організаційні засади оцінки впливу на довкілля, спрямованої на запобігання шкоді довкіллю, забезпечення екологічної безпеки, охорони довкілля, раціонального використання і відтворення природних ресурсів, у процесі прийняття рішень про провадження господарської діяльності, яка може мати значний вплив на довкілля, з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів встановлює Закон України «Про оцінку впливу на довкілля» від 23.05.2017 № 2059-VIII (далі - Закон № 2059-VIII).

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону № 2059-VIII вплив на довкілля (далі - вплив) - будь-які наслідки планованої діяльності для довкілля, в тому числі наслідки для безпечності життєдіяльності людей та їхнього здоров`я, флори, фауни, біорізноманіття, ґрунту, повітря, води, клімату, ландшафту, природних територій та об`єктів, історичних пам`яток та інших матеріальних об`єктів чи для сукупності цих факторів, а також наслідки для об`єктів культурної спадщини чи соціально-економічних умов, які є результатом зміни цих факторів.

Відповідно до статті 2 Закону № 2059-VIII оцінка впливу на довкілля - це процедура, що передбачає:

1) підготовку суб`єктом господарювання звіту з оцінки впливу на довкілля відповідно до статей 5, 6 та 14 цього Закону;

2) проведення громадського обговорення відповідно до статей 7, 8 та 14 цього Закону;

3) аналіз уповноваженим органом відповідно до статті 9 цього Закону інформації, наданої у звіті з оцінки впливу на довкілля, будь-якої додаткової інформації, яку надає суб`єкт господарювання, а також інформації, отриманої від громадськості під час громадського обговорення, під час здійснення процедури оцінки транскордонного впливу, іншої інформації;

4) надання уповноваженим органом мотивованого висновку з оцінки впливу на довкілля, що враховує результати аналізу, передбаченого пунктом 3 цієї частини;

5) врахування висновку з оцінки впливу на довкілля у рішенні про провадження планованої діяльності відповідно до статті 11 цього Закону.

Оцінка впливу на довкілля здійснюється з дотриманням вимог законодавства про охорону навколишнього природного середовища, з урахуванням стану довкілля в місці, де планується провадити плановану діяльність, екологічних ризиків і прогнозів, перспектив соціально-економічного розвитку регіону, потужності та видів сукупного впливу (прямого та опосередкованого) на довкілля, у тому числі з урахуванням впливу наявних об`єктів, планованої діяльності та об`єктів, щодо яких отримано рішення про провадження планованої діяльності або розглядається питання про прийняття таких рішень.

Суб`єктами оцінки впливу на довкілля є суб`єкти господарювання, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, які є замовниками планованої діяльності і для цілей цього Закону прирівнюються до суб`єктів господарювання (далі - суб`єкт господарювання), уповноважений центральний орган, уповноважені територіальні органи, інші органи виконавчої влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, громадськість, а у випадках, визначених статтею 14 цього Закону, - держава походження та зачеплена держава.

Згідно із частиною 1 статті 6 Закону № 2059-VIII суб`єкт господарювання забезпечує підготовку звіту з оцінки впливу на довкілля і несе відповідальність за достовірність наведеної у звіті інформації згідно з законодавством.

В розрізі положень частини 2 статті 6 Закону № 2059-VIII звіт з оцінки впливу на довкілля включає: 1) опис планованої діяльності, зокрема: опис місця провадження планованої діяльності; цілі планованої діяльності; опис характеристик діяльності протягом виконання підготовчих і будівельних робіт та провадження планованої діяльності, у тому числі (за потреби) роботи з демонтажу, та потреби (обмеження) у використанні земельних ділянок під час виконання підготовчих і будівельних робіт та провадження планованої діяльності; опис основних характеристик планованої діяльності (зокрема виробничих процесів), наприклад, виду і кількості матеріалів та природних ресурсів (води, земель, ґрунтів, біорізноманіття), які планується використовувати; оцінку за видами та кількістю очікуваних відходів, викидів (скидів), забруднення води, повітря, ґрунту та надр, шумового, вібраційного, світлового, теплового та радіаційного забруднення, а також випромінення, які виникають у результаті виконання підготовчих і будівельних робіт та провадження планованої діяльності; 2) опис виправданих альтернатив (наприклад, географічного та/або технологічного характеру) планованої діяльності, основних причин обрання запропонованого варіанта з урахуванням екологічних наслідків; 3) опис поточного стану довкілля (базовий сценарій) та опис його ймовірної зміни без здійснення планованої діяльності в межах того, наскільки природні зміни від базового сценарію можуть бути оцінені на основі доступної екологічної інформації та наукових знань; 4) опис факторів довкілля, які ймовірно зазнають впливу з боку планованої діяльності та її альтернативних варіантів, у тому числі здоров`я населення, стан фауни, флори, біорізноманіття, землі (у тому числі вилучення земельних ділянок), ґрунтів, води, повітря, кліматичні фактори (у тому числі зміна клімату та викиди парникових газів), матеріальні об`єкти, включаючи архітектурну, археологічну та культурну спадщину, ландшафт, соціально-економічні умови та взаємозв`язки між цими факторами; 5) опис і оцінку можливого впливу на довкілля планованої діяльності, зокрема величини та масштабів такого впливу (площа території та чисельність населення, які можуть зазнати впливу), характеру (за наявності - транскордонного), інтенсивності і складності, ймовірності, очікуваного початку, тривалості, частоти і невідворотності впливу (включаючи прямий і будь-який опосередкований, побічний, кумулятивний, транскордонний, короткостроковий, середньостроковий та довгостроковий, постійний і тимчасовий, позитивний і негативний вплив), зумовленого: виконанням підготовчих і будівельних робіт та провадженням планованої діяльності, включаючи (за потреби) роботи з демонтажу після завершення такої діяльності; використанням у процесі провадження планованої діяльності природних ресурсів, зокрема земель, ґрунтів, води та біорізноманіття; викидами та скидами забруднюючих речовин, шумовим, вібраційним, світловим, тепловим та радіаційним забрудненням, випроміненням та іншими факторами впливу, а також здійсненням операцій у сфері поводження з відходами; ризиками для здоров`я людей, об`єктів культурної спадщини та довкілля, у тому числі через можливість виникнення надзвичайних ситуацій; кумулятивним впливом інших наявних об`єктів, планованої діяльності та об`єктів, щодо яких отримано рішення про провадження планованої діяльності, з урахуванням усіх існуючих екологічних проблем, пов`язаних з територіями, які мають особливе природоохоронне значення, на які може поширитися вплив або на яких може здійснюватися використання природних ресурсів; впливом планованої діяльності на клімат, у тому числі характер і масштаби викидів парникових газів, та чутливістю діяльності до зміни клімату; технологією і речовинами, що використовуються; 6) опис методів прогнозування, що використовувалися для оцінки впливів на довкілля, зазначених у пункті 5 цієї частини, та припущень, покладених в основу такого прогнозування, а також використовувані дані про стан довкілля; 7) опис передбачених заходів, спрямованих на запобігання, відвернення, уникнення, зменшення, усунення значного негативного впливу на довкілля, у тому числі (за можливості) компенсаційних заходів; 8) опис очікуваного значного негативного впливу діяльності на довкілля, зумовленого вразливістю проекту до ризиків надзвичайних ситуацій, заходів запобігання чи пом`якшення впливу надзвичайних ситуацій на довкілля та заходів реагування на надзвичайні ситуації; 9) визначення усіх труднощів (технічних недоліків, відсутності достатніх технічних засобів або знань), виявлених у процесі підготовки звіту з оцінки впливу на довкілля; 10) усі зауваження і пропозиції, що надійшли до уповноваженого територіального органу, а у випадках, визначених частинами третьою і четвертою статті 5 цього Закону, - до уповноваженого центрального органу після оприлюднення ними повідомлення про плановану діяльність, а також таблицю із зазначенням інформації про повне врахування, часткове врахування або обґрунтування відхилення отриманих під час громадського обговорення зауважень та пропозицій, що надійшли в порядку, передбаченому частиною сьомою статті 5 цього Закону; 11) стислий зміст програм моніторингу та контролю щодо впливу на довкілля під час провадження планованої діяльності, а також (за потреби) планів післяпроектного моніторингу; 12) резюме нетехнічного характеру інформації, зазначеної у пунктах 1-11 цієї частини, розраховане на широку аудиторію; 13) список посилань із зазначенням джерел, що використовуються для описів та оцінок, що містяться у звіті з оцінки впливу на довкілля.

За правилами частин 8, 9 статті 6 Закону № 2059-VIII звіт з оцінки впливу на довкілля підписується всіма його авторами (виконавцями) із зазначенням їхньої кваліфікації та зберігається в Єдиному реєстрі з оцінки впливу на довкілля протягом усього часу провадження планованої діяльності, але не менш як п`ять років з дня отримання рішення про провадження планованої діяльності.

Нормативно-методичне забезпечення та стандартизацію підготовки звіту з оцінки впливу на довкілля здійснює уповноважений центральний орган.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 2059-VIII уповноважений територіальний орган, а у випадках, визначених частинами третьою і четвертою статті 5 цього Закону, - уповноважений центральний орган видає висновок з оцінки впливу на довкілля, яким виходячи з оцінки впливу на довкілля планованої діяльності, зокрема величини та масштабів такого впливу (площа території та чисельність населення, які можуть зазнати впливу), характеру (у тому числі - транскордонного), інтенсивності і складності, ймовірності, очікуваного початку, тривалості, частоти і невідворотності впливу (включаючи прямий і будь-який опосередкований, побічний, кумулятивний, транскордонний, короткостроковий, середньостроковий та довгостроковий, постійний і тимчасовий, позитивний і негативний впливи), передбачених заходів, спрямованих на запобігання, відвернення, уникнення, зменшення, усунення впливу на довкілля, визначає допустимість чи обґрунтовує недопустимість провадження планованої діяльності та визначає екологічні умови її провадження.

Висновок з оцінки впливу на довкілля є обов`язковим для виконання. Екологічні умови провадження планованої діяльності, зазначені у частині п`ятій цієї статті, є обов`язковими. Висновок з оцінки впливу на довкілля враховується при прийнятті рішення про провадження планованої діяльності та може бути підставою для відмови у видачі рішення про провадження планованої діяльності (ч. 2 ст. 9 Закону № 2059-VIII).

При підготовці висновку з оцінки впливу на довкілля уповноважений територіальний орган, а у випадках, визначених частинами третьою і четвертою статті 5 цього Закону, - уповноважений центральний орган розглядає та бере до уваги звіт з оцінки впливу на довкілля та звіт про громадське обговорення (ч. 3 ст. 9 Закону № 2059-VIII).

Згідно із частиною 5 статті 9 Закону № 2059-VIII у висновку з оцінки впливу на довкілля уповноважений територіальний орган, а у випадках, визначених частинами третьою і четвертою статті 5 цього Закону, - уповноважений центральний орган:

1) зазначає тип, основні характеристики та місце провадження планованої діяльності;

2) визначає допустимість чи обґрунтовує недопустимість провадження планованої діяльності;

3) встановлює умови використання території та природних ресурсів під час виконання підготовчих і будівельних робіт та провадження планованої діяльності;

4) встановлює умови щодо охорони довкілля та забезпечення екологічної безпеки під час виконання підготовчих і будівельних робіт та провадження планованої діяльності;

5) встановлює умови щодо запобігання виникненню надзвичайних ситуацій та усунення їх наслідків;

6) встановлює умови щодо зменшення транскордонного впливу планованої діяльності, щодо якої здійснювалася процедура оцінки транскордонного впливу;

7) якщо з оцінки впливу на довкілля випливає необхідність:

здійснення компенсаційних заходів - покладає обов`язок із здійснення таких заходів;

запобігання, уникнення, зменшення (пом`якшення), усунення, обмеження, а також моніторингу впливу планованої діяльності на довкілля - покладає обов`язок із здійснення відповідних дій;

здійснення додаткової оцінки впливу на довкілля на іншій стадії проектування - визначає строки та обґрунтовує вимоги щодо її здійснення; додаткова оцінка впливу на довкілля здійснюється за процедурою, передбаченою цим Законом;

здійснення післяпроектного моніторингу - визначає порядок, строки та вимоги до його здійснення.

Якщо з оцінки впливу на довкілля з розглянутих виправданих альтернативних варіантів виявляється екологічно обґрунтованим варіант, відмінний від запропонованого суб`єктом господарювання, за письмовою згодою із суб`єктом господарювання у висновку з оцінки впливу на довкілля зазначається погоджений варіант здійснення планованої діяльності.

Висновок з оцінки впливу на довкілля та інші результати оцінки впливу на довкілля протягом п`яти років з дня прийняття рішення про провадження планованої діяльності можуть бути використані для отримання інших документів дозвільного характеру, передбачених законодавством, за умови що вони не передбачають встановлення (затвердження) змін у діяльності, затвердженій (схваленій) рішенням про провадження планованої діяльності або подовження строків її провадження (ч. 9 ст. 9 Закону № 2059-VIII).

Судом встановлено, що на аркуші 6 Висновку з оцінки впливу на довкілля від 18.02.2020 року №7-03/12-5/1 зазначено про те, що з урахуванням всієї інформації, зауважень і пропозицій, що надійшли протягом строку громадського обговорення Міністерство енергетики та захисту довід кілля України вважає за можливе розробку родовища за умови визначення її допустимою за результатами здійснення додаткової оцінки впливу на довкілля на більш пізній стадії проектування, перед завантаженням проекту розробки родовища.

За результатами аналізу звіту з оцінки впливу на довкілля неможливо оцінити вплив від видобування первинних каолінів, на площах Іванівського родовища, яке розміщується на території Волноваського району Донецької області, а саме на: водні та земельні ресурси, ґрунти, атмосферне повітря, рослинний та тваринний світ, тому перед здійсненням додаткової оцінки випливу на довкілля має бути проведено ряд досліджень та розрахунків, що викладені в екологічних умовах цього висновку.

У пункті 6 Висновку (ар. 9) вказано, що на суб`єкта господарювання покладається обов`язок із здійснення післяпроектного моніторингу, а саме: екологічні умови після проектного моніторингу, будуть надані за результатами додаткової оцінки впливу а довкілля планової діяльності.

Згідно із пунктом 7 Висновку (ар. 10) на суб`єкта господарювання покладається обов`язок із здійснення додаткової оцінки впливу на довкілля на іншій стадії проектування, а саме: на підставі пункту 7 частини 5 статті 9 Закону України «Про оцінку випливу на довід кілля», зокрема, з урахуванням інформації, наведеної у Звіті з ОВД, плановій діяльності щодо «Видобування первинних каолінів на плащах Іванівського родовища, яке розміщується на території Волноваського району Донецької області», впливає необхідність здійснення додаткової оцінки впливу на довкілля на більш пізній стадії проектування, перед затвердженням проекту розробки родовища.

Аналізуючи наведені обставини суд звертає увагу на те, що Висновком вирішено вважати за можливе розробку родовища за умови визначення її допустимою за результатами здійснення додаткової оцінки впливу на довкілля на більш пізній стадії проектування, перед завантаженням проекту розробки родовища та покладено обов`язок на позивача здійснити додаткову оцінку впливу на довкілля на більш пізній стадії проектування, перед затвердженням проекту розробки родовища.

Тобто, Висновком визначено допустимість провадження ТОВ «Донвторресурси» відповідної діяльності, однак покладено обов`язок здійснити додаткову оцінку впливу на довкілля на більш пізній стадії проектування, перед затвердженням проекту розробки родовища.

Згідно із частиною 1 статті 19 Кодексу України про надра, надра надаються у користування підприємствам, установам, організаціям і громадянам лише за наявності у них спеціального дозволу на користування ділянкою надр. Право на користування надрами засвідчується актом про надання гірничого відводу.

Проектування гірничодобувних об`єктів провадиться після попереднього погодження у встановленому законодавством порядку питань про надання земельної ділянки і гірничого відводу (ч. 2 ст. 48 Кодексу України про надра).

Отже, суд приходить до висновку, що стадія проект розробки родовища слідує вже після гірничого відводу та після надання у користування земельної ділянки, які, у свою чергу здійснюються виключно за наявності спеціального дозволу на користування надрами.

Таким чином, додаткова оцінка випливу на довкілля на етапі перед затвердженням проекту розробки можлива після отримання суб`єктом спеціального дозволу на користування надрами.

За таких обставини, з урахуванням того, що Висновком не визначено недопустимість планової діяльності ТОВ «Донвторресурси» на площах Іванівського родовища, а лише покладено обов`язок щодо додаткової оцінки випливу на довкілля на стадії затвердження проекту розробки родовища, суд вважає, що доводи відповідача в цій частині не можуть бути покладені в основу рішення про відмову у видачі спеціального дозволу на користування надрами без проведення аукціону.

При цьому, суд вважає за необхідне наголосити, що у Висновку суб`єктом здійснено застереження (ар. 10). Що у разі якщо під час провадження господарської діяльності, буде виявлено значний негативний вплив цієї діяльності на життя і здоров`я населення чи довкілля та якщо такий вплив не був оцінений під час здійснення оцінки впливу на довкілля та/або істотно змінює результати оцінки впливу цієї діяльності на довкілля, рішення про провадження такої планової діяльності за рішенням суду підлягає скасуванню, а діяльність - припиненню.

Частиною 1 статті 73 КАС України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Положеннями частини 1 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Підсумовуючи вищевикладене суд дійшов до висновку про не відповідність наказу Державної служби геології та надр України №568 від 03.08.2021 критеріям, які встановлені частиною 2 статті 2 КАС України. Наведене, у свою чергу зумовлює наявність правових підстав для визнання протиправним та скасування спірного рішення.

Вирішуючи позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача вчинити певні дії, а саме надати спеціальний дозвіл на користування надрами без проведення аукціону суд вкаже наступне.

Так, відповідач вказує про дискреційність повноважень щодо надання спеціального дозволу на користування надрами, що на переконання останнього є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Суд не погоджується із такими твердженнями Державної служби геології та надр України, мотивуючи це наступним.

У своїх постановах від 13.02.2018 у справі №361/7567/15-а, від 07.03.2018 у справі №569/15527/16-а, від 20.03.2018 у справі №461/2579/17, від 20.03.2018 у справі №820/4554/17, від 03.04.2018 у справі №569/16681/16-а, від 12.04.2018 у справі №826/8803/15 Верховний Суд зазначив, що дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами суб`єктів владних повноважень Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (п. 44 рішення у справі "Брайєн проти Об`єднаного Королівства" (Bryan v. the United Kingdom); п. 156-157, 159 рішення у справі "Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру" (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus №32181/04); п. 47-56 рішення у справі "Путтер проти Болгарії" (Putter v. Bulgaria №38780/02).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Відтак, приймаючи рішення орган державної влади виконує свої дискреційні повноваження, а суд, перш за все, відновлює баланс взаємодії між органами державної влади та суб`єктами господарювання.

При цьому, суд, приймаючи рішення на захист порушених прав суб`єктів господарювання - про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певну дію, унеможливлює виникнення вільного трактування та зловживання з боку органів державної влади своїми дискреційними повноваженнями.

Так, у рішенні Європейського Суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988 року), суд вказав, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців.

У рішенні Європейського Суду з прав людини, у справі «Волохи проти України» зазначено: «Таким чином, Суд доходить висновку, що це втручання не може розглядатися як таке, що було здійснене «згідно із законом», оскільки законодавство України не визначає з достатньою чіткістю межі та умови здійснення органами влади своїх дискреційних повноважень у сфері, про яку йдеться, та не передбачає достатніх гарантій захисту від свавілля при застосуванні таких заходів спостереження».

У рішенні у справі «Гасан і Чауш проти Болгарії» вказується: «Суд зазначає, що у даному випадку відповідне законодавство не передбачало чітких критеріїв щодо реєстрації керівництва конфесій, що змінилося, а також не передбачало ніяких процедурних гарантій захисту від свавільного використання дискреційних повноважень...».

Будь-яка дія органів державної влади має будуватися на цьому принципі, а відтак чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Броньовський проти Польщі» від 22.06.2004).

Закон вимагає, щоб він був доступний для особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. В національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Гавенда проти Польщі» від 14.03.2002, рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Аманн проти Швейцарії» від 16.02.2000).

Також, Європейський Суд з прав людини рішенням у справі «Креслена» від 24.04.1990 року зазначає, що «закон, який надає дискреційне право, має визначати межі здійснення такого права, хоча докладні правила та умови мають міститися в нормах субстантивного права. Проте надання законом виконавчій владі, чи судді нічим не обмеженого дискреційного права, суперечило б принципові верховенства права. Отже, закон має досить чітко визначати межі будь-яких таких повноважень, наданих компетентним органам, а також спосіб їх застосування, щоб забезпечувати належний захист особистості від свавільного втручання».

Загальні принципи диференціації між підміною органу державної влади судом та здійсненням правосуддя безпосередньо сформульовано в рішенні у справі «Фадеева проти Росії» від 09.06.2005, в якому Європейський Суд з прав людини з відсилкою до справи «Баклі проти Сполученого Королівства» зазначив, що: «Згідно з усталеною практикою Суду саме національні органи влади мають дати вихідну оцінку «необхідності» втручання як стосовно законодавчого поля, так і реалізації конкретного заходу, але, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду, їхнє рішення підлягає перевірці судом на предмет його відповідності вимогам Конвенції".

Адміністративний суд наділений дієвим важелем проти незаконних дій з боку представників влади України і здійснених ними в трактуванні дискреційних повноважень (постанова Вищого адміністративного суду України від 23.03.2017 у справі №804/4335/16).

На підставі вище зазначеного, суд приходить до висновку, що відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, адже останній не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі №208/8402/14-а, від 29.03.2018 у справі №816/303/16, від 25.05.2018 у справі №826/6102/16.

Суд наголошує, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Дійсно, у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання ухвалити рішення.

Адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, частиною 4 статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Таким чином, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити дії після скасування його адміністративного акта.

Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 16.05.2019 у справі №826/17220/17, від 10.09.2020 у справі №806/965/17, від 13.05.2021 у справі №1.380.2019.003259.

Проаналізувавши матеріали справи в повній мірі, суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин частину 4 статті 245 КАС України з урахуванням положень пункту 4 частини 2 статті 245 КАС України та зобов`язати Державну службу геології та надр України надати Товариству з обмеженою відповідальністю «Донвторресурси» () спеціальний дозвіл на користування надрами без проведення аукціону з метою видобування первинних каолінів, ділянок Південний кар`єр та Північний кар`єр Іванівського родовища, Донецька область, Волноваський район у відповідності до Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011 року №615, строком на 20 (двадцять) календарних років, про що видати відповідний наказ.

Наведене, на переконання суду, забезпечує повний та ефективний захист порушеного права позивача, у взаємозв`язку із встановленими судом фактичними обставинами справи, у тому числі щодо забезпечення позивачем станом на момент звернення до відповідача виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення.

Підсумовуючи вищевикладене, повно та всебічно проаналізувавши матеріали адміністративної справи суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення адміністративного позову в цілому.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки адміністративний позов підлягає до задоволення, то судовий збір сплачений позивачем підлягає стягненню на його користь із відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 255 КАС України суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Донвторресурси» (02095, м. Київ, вул. Княжий Затон, буд. 9-А, офіс 369) до Державної служби геології та надр України (03057, м. Київ, вул. Антона Цедіка, б. 16, ) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби геології та надр України №568 від 03.08.2021 щодо відмови Товариству з обмеженою відповідальністю «Донвторресурси» () у видачі спеціального дозволу на користування надрами без проведення аукціону з метою видобування первинних каолінів, ділянок Південний кар`єр та Північний кар`єр Іванівського родовища, Донецька область, Волноваський район, відповідно до підпункту 1 пункту 8 Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011 року №615, на підставі Заяви із додатками до неї, реєстраційний номер Держгеонадра №4681/02/11-20 від 24.02.2020 року.

3. Зобов`язати Державну службу геології та надр України надати Товариству з обмеженою відповідальністю «Донвторресурси» () спеціальний дозвіл на користування надрами без проведення аукціону з метою видобування первинних каолінів, ділянок Південний кар`єр та Північний кар`єр Іванівського родовища, Донецька область, Волноваський район у відповідності до Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011 року №615, строком на 20 (двадцять) календарних років, про що видати відповідний наказ.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Державної служби геології та надр України (03057, м. Київ, вул. Антона Цедіка, б. 16, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Донвторресурси» (02095, м. Київ, вул. Княжий Затон, буд. 9-А, офіс 369) сплачений ним судовий збір у розмірі 4 540 (чотири тисячі п`ятсот сорок) грн. 00 коп.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України.

Суддя М.А. Бояринцева