Справа № 240/15/21
Суддя: Капинос Оксана Валентинівна
Дата ухвалення: 2021-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
23 грудня 2021 року м. Житомир справа № 240/15/21
категорія 111030300
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Капинос О.В.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом Приватного Підприємства "СМК-Полісся" до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить:
визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення Головного управління ДПС у Житомирській області:
В обґрунтування позову зазначив, що висновки контролюючого органу про завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду на суму 199 515,00 грн. та завищення бюджетного відшкодування на суму 70 937,00 грн. ґрунтуються на недійсності укладеного договору про надання транспортних послуг між ПП "СМК-Полісся" та ПП "Північ-Транс", оскільки такий підписаний ОСОБА_1 з обох сторін договору. Вважає такі висновки хибними, оскільки договір зі сторони позивача підписаний не директором Скорецьким О.В., а представником за дорученням, а помилкове зазначення в змісті договору прізвища ОСОБА_1 не тягне за особою порушення вимог ст.203 ЦК України. В частині висновків працівників ДПС, щодо економічної недоцільності реалізації тирси за цінами нижче собівартості, що на думку відповідача призвело до зниження податкового зобов`язання на суму з ПДВ на суму 2204,00 грн, позивач зазначив, що є доречним застосування доктрини "ділова мета".
Розгляд справи призначено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Ухвалою від 30.08.2021 суд призначив справу до розгляду в судовому засіданні.
В судовому засіданні представник позивача позовну заяву та викладені у ній доводи підтримав. Просив з вказаних у ній підстав позов задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав, викладених у письмовому відзиві. Зазначив, що позивач ні у позовній заяві ні у судовому засіданні не спростував встановлених перевіркою 5-ти порушень.
Ухвалою від 23.11.2021, занесеною до протоколу судового засідання, суд перейшов до подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.
У період з 12 жовтня 2020 року по 13 жовтня 2020 року на Приватному підприємстві "СМК-Полісся" на підставі наказу №1484 Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області було проведено документальну позапланову виїзну перевірку з метою контролю правомірності декларування від`ємного значення податку на додану вартість по декларації за липень 2020 року.
За результатами вище вказаної перевірки було складено акт №282/06-30-07- 15/40851165 від 16.102020 року.
Документальною позаплановою виїзною перевіркою ПП "СМК-Полісся" встановлено порушення вимог Кодексу в частині достовірності декларування від`ємного значення та нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на поточний рахунок платника податку за липень 2020 року:
- п.44.1. ст.44, п.185.1. ст. 185, п. 186.3. ст. 186 п.187.8. ст.187 п.190.2 ст. 190., п.189.1 ст. 189, л.198.1, п.198.2, п.198.3, 198.5. ст.198, п. 200,1., п.200,4 в ст.200., п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. 2755-VI (зі змінами та доповненнями) ПП "СМК-Полісся" завищено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду за липень 2020 року в розмірі 199515,00 грн.
Позивач вважає такі рішення протиправними, тому звернувся до суду.
Надаючи правову оцінку спірним рішенням, суд виходить з наступного.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, врегульовано Податковим кодексом України (далі - ПК України).
Відповідно до абзацу першого пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абзац другий пункту 44.1 статті 44 ПК України).
Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів та послуг (підпункт а).
Пункт 198.3 статті 198 ПК України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст.193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.
У відповідності до пункту 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Згідно пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Пунктом 200.1 статті 200 ПК України передбачено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом (пункт 200.2 статті 200 ПК України).
Підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.
Базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу (підпункт 135.1 статті 135 ПК України).
Пунктом 44.2 статті 42 ПК України передбачено, що для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.
Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон № 996-ХIV.
Відповідно до статті 1 Закону № 996-XIV первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
У свою чергу, господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства (стаття 1 цього ж Закону).
Згідно з частиною другою статті 3 Закону № 996-XIV бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними документами, які відображають реальність таких операцій. Сума податку для включення до податкового кредиту повинна бути підтверджена податковою накладною, виписаною постачальником на операцію з постачання товару (послуг) і зареєстрованою в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Підставою для винесення спірних рішень стало встановлене перевіркою завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду на суму 199 515,00 грн. завищення бюджетного відшкодування на суму 70 937,00 грн., внаслідок чого на позивача накладено штраф у сумі 17 735,00 грн.
Висновки контролюючого органу ґрунтуються на порушенні підприємством вимог Кодексу в частині достовірності декларування від`ємного значення та нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на поточний рахунок платника податку за липень 2020 року, а саме:
- п.44.1. ст.44, п.185.1. ст. 185, п. 186.3. ст. 186 п.187.8. ст.187 п.190.2 ст. 190., п.189.1 ст. 189, л.198.1, п.198.2, п.198.3, 198.5. ст.198, п. 200,1., п.200,4 в ст.200., п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. 2755-VI (зі змінами та доповненнями) ПП "СМК-Полісся" завищено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду за липень 2020 року в розмірі 199515,00 грн.
Позивач, обґрунтовуючи протиправність спірних рішень у повному обсязі не погоджується з тим, що за результатами перевірки представники відповідача визнали недійсним укладений з ПП "Північ-Транс" договір про надання послуг, що призвело до хибних висновків контролюючого органу про завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду на суму 184052,00 грн. та завищення бюджетного відшкодування на суму 29 251,00 грн.
В частині висновків відповідача щодо економічної недоцільності реалізації тирси за цінами нижче собівартості, що призвело до зниження податкового зобов`язання на суму з ПДВ на суму 2204,00 грн, то позивач вважає за доречним є застосування доктрини "ділова мета".
Суд такі доводи позивача оцінює критично, з огляду на таке.
Щодо висновків про завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду на суму 184 052,00 грн. та завищення бюджетного відшкодування на суму 29 251,00 грн.
З приводу вказаного порушення судом встановлено наступне.
Матеріали справи свідчать, що між ПП "СМК-Полісся" (Замовник), в особі директора Скорецького Олега Валентиновича та ПП "Північ-Транс" (Виконавець), в особі директора Скорецького Олега Валентиновича, укладено Договір про надання транспортних послуг юридичною особою №2/01-19 від 02.01.2019, згідно з п.1 якого предметом договору є надання транспортних послуг транспортними засобами.
Пунктом 5 Договору передбачено, що Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання обома Сторонами, скріпленими печатками Сторін та діє до 31 грудня 2019 р. та може бути продовженим на кожний наступний календарний рік на визначених у Договорі умовах.
Додатковою угодою №1 від 02.12.2019 до Договору про надання транспортних послуг № 2/01-19 від 02.01.2019 сторони домовились внести доповнення до Договору про надання транспортних послуг № 2/01-19 від 02.01.2019 р. в частині розділу 1 Предмет договору та в частині розділу 3, Вартість послуг та порядок розрахунків та викладено Розділ 1. та Пункт 3.1.
Додатковою угодою № 3 від 02.03.2020 до Договору про надання транспортних послуг № 201-19 від 02.01.2019 сторони домовились внести доповнення до Договору про надання транспортних послуг № 2/01-19 від 02.01.2019 в частині розділу Вартість послуг та порядок розрахунків.
Оплата по договору здійснюється на підставі акта виконаних робіт.
Також встановлено, що між ПП "СМК-Полісся" (Замовник), в особі директора Скорецького Олега Валентиновича та ПП "Північ-Транс" (Виконавець), в особі директора Скорецького Олега Валентиновича, укладено Договір № 01/06/20 від 01.06.2020.
За завданням Замовника Виконавець надає послуги автонавантажувачем "УРАЛ" (номерний знак НОМЕР_1 ).
Пунктом 5 Договору передбачено, що Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання обома Сторонами, скріпленими печатками Сторін та діє до 31 грудня 2020 року. Строк дії Договору автоматично продовжується на кожен наступний рік, якщо жодна із сторін не направить іншій стороні повідомлення про розірвання Договору не пізніше ніж за 1 (один) календарний місяць до закінчення строку його дії.
Дані послуги, ПП "СМК-Полісся", були віднесені до складу виробництва на виробництво та до витрат на збут (Д-т23, 93 К-тбЗІ) та сума ПДВ віднесена до складу податкового кредиту за відповідні звітні періоди.
Разом з тим, суд відмічає, що договір про надання транспортних послуг юридичною особою № 2/01-19 від 02.01.2019 та Договір № 01/06/20 від 01.06.2020, підписані посадовою особою-директором ПП "СМК-Полісся" Скорецьким Олегом Валентиновичем, який є також посадовою особою (директором) ПП "Північ-Транс".
Відповідач вважає, що оскільки ОСОБА_1 , є посадовою особою як одного, так і іншого підприємства, він не має права укладати цивільно-правові договори в інтересах юридичних осіб, директором яких він є одночасно.
З даного приводу суд зазначає, що спірні договори підписано саме від імені двох юридичних осіб.
Відповідно до ч.3 ст.238 Цивільного кодексу України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Згідно ст.243 ЦК України комерційним представником є особа, яка постійно та самостійно виступає представником підприємців при укладенні ними договорів у сфері підприємницької діяльності. Комерційне представництво одночасно кількох сторін правочину допускається за згодою цих сторін та в інших випадках, встановлених законом. Повноваження комерційного представника можуть бути підтверджені письмовим договором між ним та особою, яку він представляє, або довіреністю.
Так, згідно зі статтею 97 ЦК України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частини 4 статті 62 Закону України "Про господарські товариства" дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами.
Частиною 1 статті 96 ЦК України передбачено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.
Юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина 1 статті 92 ЦК України)
Таким чином, договори оренди були укладені від імені підприємств директором кожного з них як органом управління .
Крім того, суд зауважує, що порушення положень Цивільного Кодексу, про які зазначає відповідач, за певним умов може бути підставою для звернення до суду з позовом про визнання правочину недійсним.
В той же час, суд зазначає, що якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо реальності виконання його умов.
Разом з тим, частиною першою статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Згідно з абзацом одинадцятим статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.
Отже, для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.
Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.
Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.
Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість необхідно з`ясовувати рух активів у процесі здійснення господарської операції.
Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. (частина друга статті 9 вказаного Закону).
Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг, робіт) сум податку на додану вартість до податкового кредиту або ж формування валових витрат є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності, який має бути фактично здійсненим і підтвердженим належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
На підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, платник повинен мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами та, які в сукупності з встановленими обставинами справи, зокрема, і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для виконання умов, обумовлених договорами, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником податкового обліку.
Недоведеність фактичного здійснення господарської операції позбавляє первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкової вигоди, а покупця - права на формування цієї податкової вигоди навіть за наявності правильно оформлених за зовнішніми ознаками та формою, але недостовірних та у зв`язку з цим юридично дефектних первинних документів, та незважаючи на наявність у платника податку доказів сплати продавцеві вартості товарів/послуг, якщо рух коштів не забезпечений зв`язком з господарською діяльністю учасників цих операцій. При цьому, відсутність ділової мети також є підставою для відмови у наданні податкової вигоди.
Як судом встановлено, договір про надання транспортних послуг юридичною особою № 2/01-19 від 02.01.2019 та Договір № 01/06/20 від 01.06.2020, підписані посадовою особою-директором ПП "СМК-Полісся" Скорецьким Олегом Валентиновичем, який є також директором ПП "Північ-Транс".
В той же час, матеріали справи свідчать, що на виконання умов договорів про надання транспортних послуг складено ряд актів здачі-прийняття робіт.
Зі сторони Виконавця ПП "Північ-Транс" акти затверджено на підписано директором ОСОБА_1 . При цьому, зі сторони Замовника ПП "СМК-Полісся" акти затверджено та підписано директором підприємства ОСОБА_2 .
Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань директором ПП "Північ-Транс" до 23.07.2020 був ОСОБА_1 . З 23.07.2020 керівником є Скорецькии О.В.
Директором ПП "СМК-Полісся" з 17.06.2016 на час розгляду справи також є ОСОБА_1 ..
Жодних відомостей про те, що у зазначеного підприємства змінювався керівник дані з ЄДРЮОФОП не містять. Докази того, що ОСОБА_2 був директором ПП та мав право на підпис документів до матеріалів справи не надано.
Таким чином, акти здачі-прийняття робіт не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум до податкового кредиту та сум придбання до складу витрат є безпідставними.
З вказаного слідує, що складені на виконання договорів про надання транспортних послуг акти здачі-прийняття робіт не підтверджують факт придбання ним послуг з перевезення, в зв`язку з чим не можуть вважатись достатньою підставою для визнання господарських операцій .
Підсумовуючи викладене, суд вважає, що надані позивачем документи на підтвердження господарських правовідносин з таким контрагентом, не є належно оформленими первинними документами, оскільки не відповідають встановленим п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України та частини другої ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" вимогам щодо їх складення і підписання повноважною особою платника податків, тому не можуть бути належним документальним підтвердженням проведення господарських операцій та підставою для формування показників податкової звітності.
Відтак, суд погоджується з висновками контролюючого органу про завищення позивачем від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду на суму 184 052,00 грн. та завищення бюджетного відшкодування на суму 29 251,00 грн. Протилежного позивачем не спростовано.
Що стосується встановленого перевіркою порушення в частині не включення до складу податкових зобов`язань з ПДВ податкової декларації з податку на додану вартість операції з постачання товарів (тирса) нижче цін придбання (обліку) у сумі 2204 грн. та не складення, у зв"язку з цим податкової накладної.
У акті перевірки перевіряючі дійшли висновку, що в порушення п.188.1 ст. 188, п.189.1 ст. 189, п. 198.5. ст. 198 Податкового кодексу України, підприємством не включено до складу податкових зобов`язань з ПДВ податкової декларації з податку на додану вартість операції з постачання товарів (тирса) нижче цін придбання (обліку), в результаті чого занижено податкове зобов`язання з ПДВ за червень 2020 року на загальну суму 2204,00 грн.
Зазначених висновки обґрунтовані тим, що підприємством реалізовувалась тирса, нижчу цін придбання (обліку).
Обґрунтовуючи протиправність таких висновків відповідача щодо економічної недоцільності реалізації тирси за цінами нижче собівартості, що призвело до зниження податкового зобов`язання на суму з ПДВ на суму 2204,00 грн., позивач вважає, що відповідачем в даному випадку протиправно не застосовано доктрину "ділова мета".
Суд критично оцінює доводи позивача, з огляду на таке.
Відповідно до п. 188.1 ст. 188 ПК України, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).
При цьому база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче звичайних цін, а база оподаткування операцій з постачання необоротних активів не може бути нижче балансової (залишкової) вартості за даними бухгалтерського обліку, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), за винятком:
товарів (послуг), ціни на які підлягають державному регулюванню;
газу, який постачається для потреб населення;
електричної енергії, ціна на яку склалася на ринку електричної енергії.
Підпунктом 14.1.71 п. 14.1 ст. 14 ПК визначено, що звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін. Це визначення не поширюється на операції, що визнаються контрольованими відповідно до статті 39 цього Кодексу.
За визначенням з пп. 14.1.219 п. 14.1 ст. 14 ПК ринкова ціна - ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати на добровільній основі, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) у порівняних економічних (комерційних) умовах.
У випадках, передбачених статтею 189 цього Кодексу, база оподаткування визначається з урахуванням положень статті 189 цього Кодексу.
Відповідно до п. 189.1 Податкового кодексу України у разі здійснення операцій відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу база оподаткування за необоротними активами визначається виходячи з балансової (залишкової) вартості, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), а за товарами/послугами - виходячи з вартості їх придбання.
Згідно з пунктом 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі, якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися:
а)в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) та місце постачання яких розташоване за межами митної території України;
б)в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197,1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу);
в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку. У тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів;
г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.
Разом з тим, суд зазначає, згідно наданих доказів, тирса реалізовувалась нижче цін придбання (обліку).
Таким чином, суд погоджується, що підприємством не включено до складу податкових зобов`язань з ПДВ податкової декларації з податку на додану вартість операції з постачання товарів (тирса) нижче цін придбання (обліку), в результаті чого занижено податкове зобов`язання з ПДВ за червень 2020 року на загальну суму 2204,00 грн., що є порушенням п.188.1 ст. 188, п. 189.1 ст. 189, п. 198.5. ст. 198 Податкового кодексу України.
Перевіркою не встановлено наявності розумних економічних або інших причин (Доктрина - ділова мета) від вказаних операцій. Такі причини можуть бути наявними лише за умови, що платник податку має намір одержати економічний ефект у результаті підприємницької або іншої економічної діяльності, а не виключно чи переважно за рахунок формування податкового кредиту за рахунок інших суб`єктів підприємницької діяльності.
Крім того, згідно п.201.1 Податкового кодексу України, на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
Внаслідок не вчинення таких дій, позивачем порушено 198.5. ст. 198, п.201.1, 201.10 ст.201 Податкового кодексу України.
Отже, матеріалами справи підтверджується висновки контролюючого органу про порушення позивачем п.188.1 ст. 188, п. 189.1 ст. 189, п. 198.5. ст. 198, п.201.1, 201,10 ст.201 Податкового кодексу України.
Позивачем на виконання вимог ст.77 КАСУ не спростовано належними доказами висновки контролюючого органу.
Щодо інших порушень, суд зазначає, що загалом, перевіркою було встановлено 5 порушень вимог податкового законодавства.
Отже, на винесення оскаржуваних рішень вплинули також наступні порушення, окрім тих, які досліджені вище судом. Зокрема в акті перевірки зазначено:
- в порушення п. 198.1, 198.2. п. 198.6, ст. 198, п.201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, ПП "СМК-Полісся" завищено суму податкового кредиту за липень 2020 р. на загальну суму 153,00 грн.
Зазначене порушення полягає в тому, що у липні 2020 року постачальником ТОВ "УЛФ-Фінанс" виписано податкові накладні за послуги з компенсації штрафів за порушення правил дорожнього руху, а саме:
- ПН №952 від 30.07.2020 на загальну суму 153,00 грн., в т.ч. ПДВ 25,50 грн.;
- ПН №949 від 30.07.2020 на загальну суму 306,00 грн., в т.ч. ПДВ 51,00 грн.;
- ПН №9672 від 30.07.2020 на загальну суму 306,00 грн., в т.ч. ПДВ 51,00 грн.;
- ПН №2283 від 31.07.2020 на загальну суму 153,00грн., в т.ч. ПДВ 25,50 грн., суми ПДВ по яких ПП "СМК-Полісся" віднесені до складу податкового кредиту безпідставно, оскільки вищевказані податкові накладні виписані при відсутності будь якої з події, яка б давала право виписки податкової накладної, так-як на дату проведення перевірки будь-які документи, які підтверджують здійснення операції відсутні та по Рахунку 631 "Розрахунки з вітчизняними постачальниками" не проведені.
Відповідно дост.9 КАСУ розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.
Разом з тим, суд звертає увагу на те, що при вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема, якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що відповідно до вимог ст.71 КАС України (у редакції, чинній на час ухвалення рішення/у поточній редакції - ст.77 КАС України), обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.
У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував показники податкового кредиту, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи.
Наведене випливає зі змісту ч.1 ст.71 КАС України (ч.1 ст.77 КАС України), згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу (ст.78 цього Кодексу).
В площині процесуального регулювання презумпції добросовісності платника податків дійсно відповідає обов`язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного (частина 2 статті 77 КАС України). Проте, у разі надання контролюючим органом доказів, які спростовують дійсність чи повноту даних поданої платником податків податкової звітності, платник податків відповідно до встановленого частиною 1 статті 77 КАС України обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу), повинен довести наявність законних підстав, для врахування задекларованих в податковому обліку даних при визначені суми його податкового обов`язку.
Отже, позивач не позбавляється обов"язку спростувати викладені відповідачем доводи та довести свої заперечення проти оскаржуваного рішення, дій бездіяльності.
Разом з тим, як слідує зі змісту позовної заяви позивач оскаржує спірні рішення у повному обсязі.
При цьому, у позові позивач, обґрунтовуючи протиправність таких рішень не погоджується лише з тим, що за результатами перевірки представники відповідача визнали недійсним укладений з ПП "Північ-Транс" договір про надання послуг, що призвело до хибних висновків контролюючого органу про завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду на суму 184 052,00 грн. та завищення бюджетного відшкодування на суму 29 251,00 грн.
В частині висновків відповідача щодо економічної недоцільності реалізації тирси за цінами нижче собівартості, що призвело до зниження податкового зобов`язання на суму з ПДВ на суму 2204,00 грн., то позивач вважає за доречним є застосування доктрини "ділова мета".
Тобто, в обґрунтування позовних вимог позивач не погодився лише з двома порушеннями, викладених у акті перевірки.
Протиправність інших порушень позивач не оскаржує та не обґрунтовує таку ні у позовній заяві, ні в ході розгляду справи.
З огляду на викладене, оскільки позовні заява розглядається у межах позовних вимог, протиправність решти порушень встановлених актом перевірки, що лягли в основу оскаржуваних рішень, позивачем ні у позові, ні в ході розгляду справи не обгрунтовані, відтак такі обставини судом не досліджуються, з огляду на те , що такі не є спірними.
Решта порушень, що встановлені актом перевірки підтверджені в ході розгляду справи та позивачем не спростовані.
Таким чином, під час розгляду справи, в порядку виконання вимог ст.77 КАС України, не доведено наявності обставин та підстав, з якими наведені вище норми податкового законодавства пов`язують можливість правомірного формування податкових вигод за спірними операціями, що, відповідно, свідчить про відсутність у позивача підстав для їх формування за результатами оформлення вищезгаданих операцій та свідчить про необґрунтованість отриманої позивачем податкової вигоди.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Згідно із ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органу владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного суб`єкта, встановлюючи чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідачем доведено суду правомірність спірних рішень, відтак суд дійшов висновку що позов необґрунтований, тому у задоволенні позову слід відмовити.
Керуючись статтями 242-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Капинос