Справа № 520/8125/21
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2021-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків

20 грудня 2021 р. справа № 520/8125/21
Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Старосєльцевої О.В., розглянувши за процедурою письмового провадження у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) осіб справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 (пп НОМЕР_2 ) про визнання дій (бездіяльності) протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:
Позивач, ОСОБА_1 (далі по тексту - заявник, громадянин), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправними дії (бездіяльності) Військової частини НОМЕР_1 (пп НОМЕР_2 ), яка полягає у не здійсненні ОСОБА_1 нового розрахунку матеріальної допомоги на вирішення соціально - побутових питань з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку отримував під час проходження військової служби за період 2016-2017 рік; 2) зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 (пп НОМЕР_2 ) здійснити перерахунок матеріальної допомоги на вирішення соціально - побутових питань ОСОБА_1 яку отримував під час проходження військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди під час проходження військової служби за 2016-2017 рік з урахуванням раніше виплачених сум; 3) зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 (пп НОМЕР_2 ) виплатити ОСОБА_1 матеріальної допомоги на вирішення соціально - побутових питань з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди з урахуванням раніше виплачених сум під час проходження військової служби за період 2016-2017 рік.

Ухвалою суду від 19.07.2021р. провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Верховного Суду у справі № 825/997/17.

Ухвалою суду від 20.12.2021р. провадження у справі поновлено у зв`язку з набранням законної сили судовим рішенням Верховного Суду у справі № 825/997/17.

Аргументуючи ці вимоги заявник зазначив, що орган публічної адміністрації вчинив протиправну бездіяльність з приводу нездійснення перерахунку матеріальної допомоги на вирішення соціально - побутових питань, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди.

Відповідач, Військова частина НОМЕР_1 (пп НОМЕР_2 ) (далі за текстом владний суб`єкт, військова частина), із поданим позовом не погодився, надіславши до суду письмовий відзив на позовну заяву.

Аргументуючи заперечення зазначив, що діяння з приводу призначення, обчислення і виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально - побутових питань у спірних правовідносинах були вчинені відповідно до закону.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу за контрактом у штаті Військової частини НОМЕР_1 (пп НОМЕР_2 ) з 02.07.2016 року по 11.05.2019 року.

Копією посвідчення серії НОМЕР_3 від 03.07.2017р. підтверджені обставини набуття заявником правового статусу учасника бойових дій.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 11.05.2019 р. №102 заявника, звільненого наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 01.03.2019р. №42-РС, було виключено із списків особового складу згаданої частини на підставі п.п. «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) п.2 ч.5 ст.26 Закону України від 25.03.1992р. № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу".

У ході розгляду справи судом з`ясовано, що заявнику 31.10.2016р. було виплачено 4452,00 грн. матеріальної допомоги на вирішення соціально - побутових питань за 2016р., 22.12.2017р. було виплачено 3758,90 грн. матеріальної допомоги на вирішення соціально - побутових питань за 2017р.

При цьому, обставини набуття заявником права на щорічну основну оплачувану відпустку повної тривалості відповідач у даному конкретному випадку не заперечує.

Матеріалами справи також підтверджено, що протягом військової служби заявник отримував щомісячну додаткову грошову винагороду, а саме: у липні-грудні 2016 року, у січні-грудні 2017 року, але розмір матеріальної допомоги на вирішення соціально - побутових питань було обчислено органом публічної адміністрації без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди.

14.04.2021р. мала місце подія письмового звернення представника заявника до органу публічної адміністрації, зокрема, з питання виплати (не виплати) матеріальної допомоги на вирішення соціально - побутових питань, що підтверджується копією адвокатського запиту з вх.№03/07-07 від 13.04.2021 Військової частини НОМЕР_1 .

Проте, відповідь на вищевказаний запит від Військовою частиною НОМЕР_1 не надано.

Стверджуючи про невідповідність закону управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації з приводу обчислення розміру матеріальної допомоги на вирішення соціально - побутових питань без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди за 2016-2017 роки та про невідповідність закону управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації з приводу розгляду звернення громадянина стосовно недоплати окремих складових грошового забезпечення військовослужбовця, заявник ініціював даний спір.

При цьому, суд зважає, що у позові одночасно заявлена вимога про визнання протиправними дій Військової частини з приводу нездійснення нового розрахунку та про визнання протиправною бездіяльності Військової частини з приводу нездійснення нового розрахунку.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Згідно із статтею 17 Конституції України, Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

За змістом частин першої, другої, четвертої статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України".

Наказом Міністерства оборони України від 11.06.2008 року №260 затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який визначає порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, ліцеїстам та вихованцям військових оркестрів, а також порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.

Зазначена Інструкція діяла на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно пункту 30.1 розділу ХХХ зазначеної Інструкції, особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом та набули право на щорічну основну відпустку, один раз на рік надається грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Пункт 30.3 визначає, що розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадових окладів, окладів за військовими званнями та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Заявник у позовній заяві стверджував про виплату йому у 2016-2017 роках матеріальної допомоги на вирішення соціально - побутових питань, але не у повному розмірі.

Факт виплати вказаної допомоги позивачу, відповідачем не заперечується, що також підтверджено карткою особового рахунку військовослужбовця.

Також, відповідачем не заперечується, що до складу щомісячного грошового забезпечення, з якого обраховувалася матеріальна допомога на вирішення соціально - побутових питань за 2016 - 2017 роки, не були включені суми щомісячної додаткової грошової винагороди.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 (яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) закріплено питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій.

Так, відповідно до пункту 2 частини першої вказаної постанови, установлено щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Збройних Сил України (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби): з 1 квітня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

На виконання зазначеної Постанови Уряду, наказом Міністерства оборони України від 24 жовтня 2016 року № 550, затверджено Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України.

У цьому акті визначені умови та порядок виплати особам офіцерського складу винагороди, окреслено перелік військовослужбовців, яким вона виплачується, регламентовано повноваження командира (начальника) військової частини (організації, установи) щодо підстав та розміру її виплати. За пунктом 5 Інструкції винагорода виплачується як окремий платіж разом (одночасно) з грошовим забезпеченням. Пунктом 8 Інструкції встановлено, що грошова винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення. У пункті 9 Інструкції передбачено, що розміри винагороди встановлюються наказами Міністра оборони України (начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони) з урахуванням конкретної військової частини, займаної посади та особливостей умов проходження служби в межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Міністерства оборони (Головного управління розвідки Міністерства оборони) в Державному бюджеті України на відповідний рік. Відповідно до положень пункту 10 Інструкції, командир військової частини за наявності обставин, передбачених у цьому пункті, має право зменшувати розмір винагороди.

Суд також враховує, що питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №522/2738/17. Так, ухвалюючи постанову від 06.02.2019 у вищеозначеній справі Велика палата дійшла наступних висновків:

Згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців як обрахункової величини не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць. Такий принциповий підхід застосовується незалежно від виду виплат.

Наведені висновки відповідають правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019 по справі №522/2738/17 та Верховним Судом у постановах від 24.06.2020 по справі №640/4032/18, від 16.05.2019 по справі № 826/11679/17.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10.11.2021 року у справі №825/997/17 дійшла висновку про необхідність відступу від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 04 листопада 2014 року у справі № 21-473а14, від 03 березня 2015 року у справі № 21-32а15 та від 19 травня 2015 року у справі № 21-466а15 у правовідносинах з питань регулювання складових грошового забезпечення військовослужбовців, що враховуються для проведення виплат при звільненні.

Так, Верховний Суд вказав, що відповідно до змісту Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 671 (у редакції, чинній на час затвердження Інструкції № 550), одним з основних завдань Міністерства оборони України як центрального органу виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, було встановлення порядку грошового забезпечення.

Зазначене повноваження Міністерства оборони України корелює із пунктами 1 Інструкцій № 550 та 595.

Водночас Велика Палата Верховного Суду наголошує, що встановлення підзаконним нормативно правовим актом порядку та умов виплати щомісячної додаткової грошової винагороди не може звужувати чи заперечувати права на отримання такої винагороди, встановленого актом вищої юридичної сили.

Ієрархічні колізії нормативно-правових актів долаються шляхом застосування норми, яка закріплена в нормативно-правовому акті, що має вищу юридичну силу.

Враховуючи правове регулювання спірних правовідносин, застосуванню підлягають норми Закону № 2011-ХІІ та постанови № 889, а не Інструкцій № 595 та №550.

Нормами Закону № 2011-ХІІ також встановлено право військовослужбовців на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.

З наведених вище мотивів до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми Інструкції № 260 в частині обмеження включення до грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога, щомісячної додаткової грошової винагороди.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2021 року у справі №825/997/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною четвертою статті 9 Закону №2011-ХІІ Міністру оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом не віднесено до їх компетенції та може бути змінений лише законодавцем.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає Закон №2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам Закону №2011-ХІІ.

Водночас, у відзиві на позов стосовно невключення до складу грошового забезпечення при розрахунку матеріальної допомоги на вирішення соціально - побутових питань щомісячної додаткової грошової винагороди відповідач посилається на норми постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010р. №889 "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій" та Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам", затвердженої наказом Міністерства оборони України №260 від 11.06.2008.

Разом з тим, карткою особового рахунку військовослужбовця підтверджено, що виплачена заявнику щомісячна додаткова грошова винагорода 2016-2017 роках носила систематичний, а не епізодичний характер.

Відповідачем вказаного не спростовано.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що у ході розгляду справи відповідач як владний суб`єкт не подав доказів відповідності закону оскарженого волевиявлення, а обсяг використаних доказів та обрані мотиви не дозволяють визнати юридично правильними та фактично обґрунтованими ті підстави, які покладені адміністративним органом в основу оскарженого волевиявлення.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що у спірних правовідносинах відповідач не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України саме при первісному обчисленні розміру матеріальної допомоги на вирішення соціально - побутових питань.

Водночас, вирішуючи спір, суд зважає, що за загальним правилом як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Проте, у даному конкретному випадку у суду відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльності, позаяк діяння, реально вчинене Військовою частиною, за суттю є діями суб`єкта владних повноважень.

Зокрема, оскільки у спірних правовідносинах відповідачем вчинено протиправні дії щодо нарахування та виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально - побутових питань без урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди (а не дії щодо не здійснення нового розрахунку матеріальної допомоги на вирішення соціально - побутових питань, на чому наполягає заявник), то суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати вказані дії владного суб`єкта протиправними, зобов`язавши відповідача здійснити перерахунок та виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально - побутових питань з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та фактично виплачених сум.

При розв`язанні спору, суд зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "ГарсіяРуїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "ХіроБалані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та МесропМовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розподіл судових витрат зі сплати судового збору в порядку ст. 139 КАС України судом не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір", а доказів понесення інших витрат до суду не надано.

Стосовно відшкодування 7.000,00 грн. витрат на правничу допомогу, суд зазначає, що у розумінні ч.1 ст.132 та п.1 ч.3 ст.132 КАС України витрати на професійну правничу допомогу є витратами, пов`язаними із розглядом справи, і тому входять до складу судових витрат.

Частиною 4 ст.132 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Окрім вимоги про підтвердження витрат належно оформленими письмовими документами, згідно з ч.5 ст.132 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи; а відповідно до ч.9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому з огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України суд вважає за необхідне взяти до уваги правову позицію постанови Верховного Суду від 17.09.2019р. по справі №810/3806/18 (адміністративне провадження №К/9901/11333/19, №К/9901/12479/19), де указано, що за положеннями ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012р. №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним за параметрами, зокрема, складності справи, витраченого адвокатом часу, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015р. у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009р. у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006р. у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004р. у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі № 826/1216/16.

Як вбачається з матеріалів справи, професійна правнича допомога у даній справі надавалася заявнику адвокатом Сніжко П.В. на підставі договору №03/07-07 від 07.07.2021 р. з адвокатським об`єднанням "Модум".

Доказів фактичної сплати наданих послуг на момент винесення рішення по дані справі ще не надано.

Пунктом 1.6 додаткової угоди №1 до договору про надання правничої допомоги №03/07-07 від 07.07.2021 р. визначено, що з питання стягнення матеріальної допомоги на вирішення соціально - побутових питань з урахуванням місячної додаткової винагороди, вартість послуг з надання правничої допомоги складає 7.000,00 грн.

Пунктом 2 додаткової угоди №1 до договору про надання правничої допомоги №03/07-07 від 07.07.2021 р. визначено, що сторони домовилися, що Клієнт проводить оплату послуг визначених в п. 1 Додаткової угоди шляхом сплати Виконавцю 100% вартості послуг протягом 30-ти днів з дня винесення рішення судом першої інстанції.

22.04.2021 р. за вказаним договором складено акт виконаних послуг до вказаного договору, згідно з яким виконавцем надано клієнту такі послуги: надання консультацій та узгодження правової позиції; складання та подання адвокатського запиту; опрацювання нормативно-правових актів з приводу соціального і правового захисту військовослужбовців; складання позовної заяви, а також завірення додатків для суду та сторін. Загалом згідно акту вартість виконаних робіт становить 7000 грн.

Однак, з вказаних документів неможливо встановити скільки часу витрачено адвокатом на надання вказаних послуг та вартість 1 години наданих послуг.

На підставі вищевикладеного, вирішуючи питання щодо співмірності заявлених до відшкодування витрат, суд зважає, що даний спір за жодними ознаками не може бути визнаний складним, до того ж сама по собі причина виникнення спору не вимагає вжиття будь-яких додаткових зусиль для з`ясування обставин фактичної дійсності.

Крім того, дана справа ухвалою суду від 14.05.2021р. була віднесена до малозначних та слухалась в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

Тому, підсумовуючи викладені вище міркування, враховуючи заперечення відповідача проти відшкодування заявленої суми витрат на правову допомогу, відсутність фактичної сплати наданих послуг, беручи до уваги правову позицію постанови Верховного Суду від 17.09.2019 р. по справі №810/3806/18 (адміністративне провадження №К/9901/11333/19, №К/9901/12479/19), суд доходить до переконання про те, що у даному конкретному випадку справедливим і співмірним відшкодуванням витрат заявника на професійну правничу допомогу буде сума у розмірі 1000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст.132-139, 241-243, 248, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:
Позов задовольнити частково.

Вийти за межі позову.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 (пп НОМЕР_2 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) з приводу нарахування та виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) матеріальної допомоги на вирішення соціально - побутових питань за 2016-2017 роки без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (пп НОМЕР_2 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) здійснити обчислення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) матеріальної допомоги на вирішення соціально - побутових питань за 2016-2017 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та провести виплату з урахуванням раніше проведених платежів.

Позов у решті вимог - залишити без задоволення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (пп НОМЕР_2 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) частину судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1000,00 грн. (одна тисяча гривень 00 копійок).

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя О.В. Старосєльцева