Справа № 520/94/20
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2021-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

21 грудня 2021 року

м. Київ

справа №520/94/20

адміністративне провадження №К/9901/15170/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді: Мартинюк Н.М.,

суддів: Загороднюка А.Г., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №520/94/20

за позовом приватного виконавця виконавчого округу Харківської області ОСОБА_1

до Міністерства юстиції України, Дисциплінарної комісії приватних виконавців

третя особа: Державне підприємство «Національні інформаційні системи»,

про визнання протиправними та скасування рішення і наказу

за касаційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Нелюби Марини Анатоліївни

на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2020 року (головуюча суддя: Русанова В.Б., судді: Перцова Т.С., Жигилій С.П.),

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року приватний виконавець виконавчого округу Харківської області ОСОБА_1 пред`явила позов до Міністерства юстиції України і Дисциплінарної комісії приватних виконавців, у якому просила суд:

- визнати протиправним і скасувати рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців, оформлене протоколом №23 засідання Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 6 грудня 2019 року щодо застосування до приватного виконавця ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді зупинення діяльності строком на 1 (один) місяць;

- визнати протиправним і скасувати наказ Міністерства юстиції України №4119/5 від 21 грудня 2019 року про зупинення діяльності приватного виконавця ОСОБА_1 , що виданий на підставі рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців, оформленого протоколом №23 засідання Дисциплінарної комісії приватних виконавців від 6 грудня 2019 року щодо застосування до приватного виконавця ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді зупинення діяльності строком на 1 місяць.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 наполягала на законності виконавчих дій, вчинених нею у виконавчому провадженні; відсутності повноважень у Міністерства юстиції України здійснювати контроль за її діяльністю, яка стосуються процесу виконання судового рішення; застосування дисциплінарного стягнення поза межами двомісячного строку, який обчислюється з дня виявлення проступку; необґрунтованості рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців.

12 березня 2020 Харківський окружний адміністративний суд ухвалив рішення, яким задовольнив позов, визнав протиправними і скасував оскаржувані рішення відповідачів.

Місцевий суд дійшов висновку про дотримання двомісячного строку застосування дисциплінарного стягнення. Одночасно з цим, зазначив, що спірні дії позивачки були предметом судового оскарження, проте дисциплінарна комісія не відклала розгляд подання і надала оцінку процесуальним діям приватного виконавця щодо виконання судового рішення.

Зрештою місцевий суд констатував необґрунтованість висновку дисциплінарної комісії про порушення позивачкою частини першої статті 58 Закону України «Про виконавче провадження», виходячи з того, що факт і обставини порушення не були досліджені під час проведення перевірки, складання та розгляду подання про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

19 травня 2020 року Другий апеляційний адміністративний суд прийняв постанову, якою задовольнив скаргу Міністерства юстиції України, скасував рішення місцевого суду й ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційний суд виходив з того, що місцевий суд неправильно застосував норми матеріального права і неповно з`ясував обставини справи.

Так, апеляційний суд не погодився з висновком суду першої інстанції стосовно дотримання позивачкою вимог закону під час передачі на зберігання арештованого майна, вказавши на відсутність доказів, які б свідчили про виконання нею приписів частини першої статті 58 Закону України «Про виконавче провадження».

Також апеляційний суд констатував необґрунтованість висновку місцевого суду стосовно того, що дії позивачки були предметом судового контролю, вказавши на те, що судами вирішувалися лише процесуальні питання стосовно визначення підсудності скарги боржника і рішення по її суті не приймалося.

Зрештою апеляційний суд дійшов висновку про відповідність застосованого стягнення характеру вчиненого проступку.

На основі цього апеляційний суд констатував дотримання відповідачами процедури розгляду питання про притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності і дійшов висновку про законність оскаржуваних рішень відповідачів.

У червні 2020 року позивачка подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення місцевого суду.

В обґрунтування підстав касаційного оскарження позивачка послалася на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, вказавши, що апеляційний суд не врахував правового висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладеного у постанові від 10 січня 2020 року у справі №2040/6763/18.

Також скаржниця покликається на порушення апеляційним судом норм процесуального права, що полягає у помилковому відкритті апеляційного провадження за скаргою боржника ОСОБА_2 , який не був стороною цієї справи, і врахуванні наданих ним доказів і пояснень.

Зрештою скаржниця стверджує, що апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права і наполягає на тому, що закон не передбачає іншої процедури оскарження її дій і рішень, окрім як до суду.

Ухвалою Верховного Суду від 13 липня 2020 року було відкрито касаційне провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

5 серпня 2020 року Міністерство юстиції України подало відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити без змін постанову апеляційного суду, а скаргу - без задоволення. В обґрунтування своєї позиції покликається на обґрунтованість і законність оскаржуваної постанови апеляційного суду.

Інші учасники справи: Дисциплінарна комісія приватних виконавців і Державне підприємство «Національні інформаційні системи» - відзиву на касаційну скаргу не подали, копії ухвали про відкриття касаційного провадження отримали 20 червня і 17 липня 2020 року.

Перевіривши матеріали справи, доводи касаційної скарги й відзивів на неї, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Касаційне провадження у справі відкрите на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Умовою для перегляду Верховним Судом судових рішень в адміністративних справах з указаної підстави є їхня невідповідність викладеному у постанові Верховного Суду висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду (висловленому за наслідками розгляду (іншої) справи у касаційному порядку) матиме місце тоді, коли суд (суди) попередніх інстанцій, розглядаючи справу за схожих предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо суті заявлених вимог, застосувавши норму права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).

Водночас подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

Разом з цим, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.

Отже, подібність правовідносин необхідно встановлювати одночасно за трьома критеріями: суб`єктним, об`єктним і, так би мовити, змістовним. Основним критерій, без якого неможливо встановити подібність правовідносин, є змістовний (права й обов`язки суб`єктів).

Касаційна скарга побудована на доводах про неврахування судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, який викладений у постанові Верховного Суду від 10 січня 2020 року у справі №2040/6763/18, стосовно мотивації й обґрунтованості рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців, оформленого у вигляді протоколу.

Проаналізувавши правові позиції Верховного Суду щодо застосування норм права у контексті характеру та юридичної природи правовідносин, з яких виник спір у справі №2040/6763/18, у зіставленні з предметом спору, підставами і змістом позовних вимог та регулюванням правовідносин у цій справі, на предмет їхньої подібності, а відтак застосовності як підстави для касаційного перегляду оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції по суті, колегія суддів зазначає таке.

У справі №2040/6763/18 за позовом приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Юрія Володимировича до Дисциплінарної комісії приватних виконавців, Міністерства юстиції України, про визнання протиправним та скасування наказу й рішення предмет спору стосувався правомірності рішення Дисциплінарної комісії, оформленого протоколом, про застосування до позивача як до приватного виконавця дисциплінарного стягнення, а також наказу Міністерства юстиції про введення в дію цього рішення.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 9 листопада 2018 року позов задоволено частково: визнано протиправним і скасовано рішення Дисциплінарної комісії у частині застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення у виді зупинення діяльності строком на три місяці; у іншій частині вимог позов залишено без задоволення.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 6 лютого 2019 року рішення суду першої інстанції змінено в мотивувальній частині.

Верховний суд, переглянувши судові рішення, ухвалені у справі №2040/6763/18, постанову суду апеляційної інстанції скасував у частині зміни рішення суду першої інстанції, а в іншій частині оскаржувані судові рішення залишив без змін.

Відповідно до фактичних обставин справи №2040/6763/18, орган контролю провів позапланову невиїзну перевірку діяльності приватного виконавця на основі заяви особи, яка у розумінні статті 14 Закону України «Про виконавче провадження» не була стороною виконавчого провадження, тому суди усіх інстанцій констатували безпідставність проведення цієї перевірки.

Також у вказаній справі суд апеляційної інстанції дійшов висновку, з яким погодився Верховний Суд, що приватний виконавець не порушив вимог закону, тому констатував неправомірність подання про його притягнення до дисциплінарної відповідальності.

У рамках справи №2040/6763/18 суди виходили й з того, що у скарзі, на підставі якої було проведено позапланову перевірку приватного виконавця, йшла мова тільки про протиправність дій останнього під час опису та накладення арешту на майно і у ній не йшлося про невідповідність виконавчого документа вимогам статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» чи неправомірність відкриття виконавчого провадження, тому проведення перевірки з питань, які не були зазначені у скарзі, суперечить приписам частини четвертої статті 34 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

На основі цього Верховний Суд вказав, що під час проведення позапланової перевірки приватного виконавця Міністерство юстиції України вийшло за межі своїх повноважень, а тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог і наявність підстав для їхнього задоволення у частині скасування рішення Дисциплінарної комісії. У іншій частині підстави для задоволення позову були відсутні, оскільки суди встановили, що оскаржуваний наказ Міністерство юстиції не видавало.

Зрештою у справі №2040/6763/18 підставою для часткового задоволення позову, з якою погодився Верховний Суд, місцевий суд визнав також відсутність у рішенні комісії мотивів застосування визначеного нею стягнення.

Отже, у справі №2040/6763/18 та у справі, що переглядається, тотожним є суб`єктний склад учасників відносин, об`єкт і предмет правового регулювання.

Водночас зміст правовідносин з метою з`ясування їхньої подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.

У цьому контексті слід зауважити, що у справі, яка розглядається, позапланова невиїзна перевірка діяльності приватного виконавця проведена на підставі заяви особи, яка була стороною виконавчого провадження (боржника).

Також на противагу справі №2040/6763/18, у справі, яка розглядається, суд апеляційної інстанції встановив порушення приватним виконавцем вимог закону, які слугували підставою для застосування дисциплінарного стягнення.

У справі ОСОБА_1 судами не було встановлено фактів проведення перевірки з питань, які не були зазначені у скарзі, або виходу органу контролю за межі своїх повноважень.

Також на відміну від справи №2040/6763/18, у випадку ОСОБА_1 . Міністерство юстиції України видало наказ про введення в дію рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців.

Зрештою у цій справі суд апеляційної інстанції констатував пропорційність застосованого виду стягнення характеру вчиненого проступку.

Узагальнюючи викладене, колегія суддів констатує, що у справі, яка переглядається, та у справі №2040/6763/18 подібними є лише суб`єктний склад правовідносин, предмет позову та зміст позовних вимог, однак відмінними є фактичні обставини.

Колегія суддів зауважує, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду, перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених обставин у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи.

Дослідивши зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності з урахуванням обставин кожної зазначеної справи, Верховний Суд дійшов висновку про помилковість доводів касаційної скарги, оскільки висновки Верховного Суду, на які посилається скаржниця, стосуються правовідносин, які не є подібними.

З огляду на наведене, колегія суддів констатує, що обставини справи, та, відповідно, спірні правовідносини в обох справах не є подібними, а відтак правова позиція, викладена Верховним Судом у постанові від 10 січня 2020 року у справі №2040/6763/18 не є релевантною до спірних правовідносин у справі №520/94/20 і, відповідно, не повинна була застосовуватися судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

За правилами пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зважаючи на викладене та з огляду на приписи пункту 5 частини першої статті 339 КАС України касаційне провадження у цій справі належить закрити.

Керуючись статтями 339, 345, 355, 359 КАС України,

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження №К/9901/15170/20 у справі №520/94/20 за касаційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Нелюби Марини Анатоліївни на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2020 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

……………………………

……………………………

…………………………….

Н.М. Мартинюк

А.Г. Загороднюк

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду