Справа № 420/1729/21
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2021-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/1729/21

Головуючий І інстанції Левчук О.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу громадянина Республіки Ангола ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2021 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 16.04.2021р.) у справі за адміністративним позовом громадянина Республіки Ангола ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

08.02.2021р. громадянин Республіки Ангола ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ДМС в Одеській області, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 05.02.2021р. №24 про відмову йому в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати відповідача у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення щодо оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне рішення ГУ ДМС України в Одеській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є протиправним та підлягає скасуванню, адже воно приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи. У свою чергу, причиною даної відмови відповідач визначає очевидну необґрунтованість клопотання позивача, а також через відсутність у цьому клопотанні умов, передбачених п.п.1,13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасово захисту», з чим позивач, у свою чергу, категорично не погоджується.

Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду 16 квітня 2021 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) у задоволенні адміністративного позову громадянина Республіки Ангола ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач 27.04.2021р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.04.2021р. та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

06.05.2021р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.06.2021р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

23.06.2021р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому представник відповідача заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом 2-ї інстанції можуть бути розглянуті в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність належних підстав для їх задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) є громадянином Республіки Ангола, місце народження - м.Бенгела, належить до етнічної групи «овімбунду», за віросповіданням «протестант» (є адвентистом сьомого дня «Світло миру»). Рідні мови - португальська та мова народу овімбунду, володіє російською мовою. Сімейний стан: одружений з 17.03.2017р. на громадянці України - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якою має 2 (двох) спільних дітей.

Позивач ОСОБА_1 має середню освіту - навчався в школі: «Nossa senhora da conceicao» (м.Бенгела), середню спеціальну освіту - навчався в «Instituto Medioindustrial de Bengela» (м.Бенгела) та вищу освіту за спеціальністю «Комп`ютерні науки та інформаційні технології», котру здобув на території України в Східноукраїнському національному університеті ім. Володимира Даля.

15.02.2012р. шукач захисту покинув країну походження на підставі паспортного документу та студентської візи, авіарейсом м.Луанда (Ангола) - м.Париж (Франція) - аеропорт «Бориспіль» м.Київ (Україна), з м.Києва поїхав до м.Алчевськ.

На території України позивач проживає за адресою: АДРЕСА_1 . З 2018р. та до сьогодні позивач працює менеджером з продажу біологічних добавок в фірмі «Godship».

21.01.2021р. Роза ОСОБА_3 звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із можливими політичними переслідуваннями з підстав приналежності до віри адвентистів сьомого дня «Світло миру».

05.02.2021р. відповідачем було складено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту. У висновку зазначено, що за результатом розгляду заяви позивача та інформації по країні походження відповідач дійшов висновку, що заява є очевидно необґрунтованою за відсутністю умов, передбачених у п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

05.02.2021р., на підставі вищезазначеного висновку, наказом ГУ ДМС в Одеській області №24 громадянину Республіки Ангола ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із правомірністю винесення відповідачем вказаного вище рішення, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд 1-ї інстанції виходив із того, що оскаржуваний наказ від 05.02.2021р. №24 прийнятий відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений законодавством України, а доводи позивача, якими він обґрунтовує своє звернення за захистом в Україні, є необґрунтованими.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України і Законом України «Про біженців та осіб, які потребуються додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI, який закріплює порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення відповідного правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі ж обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, а також право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.1 ст.33 Конституції України).

Відповідно до ч.1 ст.14 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948р., кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватися цим притулком.

Предметом спору, у даному випадку, є правовідносини пов`язані з попереднім розглядом заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Для правильного вирішення оскаржуваних правовідносин необхідно з`ясувати, чи були дії відповідача здійснені в межах повноважень, відповідно до закону та з дотриманням установленої процедури, а також, чи було його рішення прийнято на законних підставах.

За змістом п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, «біженцем» вважається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може або ж не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Як передбачено п.4 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, «додатковий захист» - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть чи не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у п.13 ч.1 цієї статті.

При цьому, у силу вимог п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, «особа, яка потребує додаткового захисту» - це особа, яка не є біженцем у відповідності до Конвенції про статус біженців 1951р. та Протоколу щодо статусу біженців 1967р. та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.ч.1,2 ст.5 Закону №3671-VI).

Статтею 6 Закону №3671-VI закріплено, що біженцем або ж особою, яка потребує додаткового захисту, не може бути визнана особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону - відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону №3671-VI, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Частиною 6 ст.8 Закону № 3671-VI, рішення (наказ) про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Тобто, відповідач зобов`язаний при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести певну особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту чи визнання її біженцем або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання або є очевидно необґрунтованою.

Як уже встановлено колегією суддів, у висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 05.02.2021р. зазначено, що заява громадянина Республіки Ангола ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованою та не містить умов, передбачених п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI.

Так, необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Згідно із Конвенцією про статус біженців 1951р. та Протоколом 1967р. поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, зокрема: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

За змістом п.п.45,66 «Положення Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців» (1992р.), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004р. за №8043/04, в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення стосовно відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з Позицією Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998р.), факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією стосовно відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом із тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення відповідного статусу. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Як вбачається із матеріалів справи, під час розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив те, що відомості, надані заявником в ході проведеної співбесіди не дають можливості прийняти позитивне рішення за його заявою, адже носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, є суперечливими та непослідовними. Зокрема, обставин, які б вказували, що причини виїзду шукача захисту за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, встановлено не було.

Аналізуючи підстави, за яких позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у взаємозв`язку із матеріалами особової справи позивача (№2021OD0014), апеляційним судом встановлено відсутність належних доказів того, що він та (або ж) члени його родини на території Республіки Ангола отримували погрози. Окрім того, доказів переслідувань щодо та (або) його родини також не надано, до адміністративної чи кримінальної відповідальності ОСОБА_1 не притягувався, до нього та (або) членів його сім`ї не застосовувалося фізичне насильство у зв`язку із національною, расовою чи релігійною належністю, політичними поглядами, тощо.

Водночас, позивачем не надано і аргументованих пояснень (із урахуванням викладених критеріїв про причини), за яких він не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти саме його переслідування на Батьківщині та доводів стосовно відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації та переслідувань, що також свідчить про відсутність належного обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань за будь-якою з конвенційних ознак та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.

Обґрунтовуючи причини звернення до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив, що приїхав до України в 2012р. на навчання, але після його закінчення не зміг поїхати до Анголи,обґрунтовуючи це тим, що в країні громадянської належності є політичне переслідування, оскільки в 2015р. був виданий указ щодо переслідування людей, які належать до віри адвентистів сьомого дня «Світло миру». Також, позивач посилається на те, що його батько виконував обов`язки пастора в одному із міст Республіки Ангола та його вбили саме через належність до цієї церкви. У свою чергу, заявник боїться зазнати такої ж участі з боку уряду країни його громадянської належності.

Між тим, як вбачається зі змісту протоколу співбесіди 29.01.2021р. Роза ОСОБА_3 повідомив суперечливі дані стосовно історії його переслідування та, зокрема, вказав, що президент у 2015р. підписав наказ стосовно переслідування тих, хто належить до адвентистів сьомого дня «Світло миру», які, зі слів заявника, мали бажання змінити президента, який був при владі 45 років та конституцію. Однак, на питання щодо його переслідування за ознакою належності до певних політичних переконань на території громадянської належності, позивач відповів, що на момент проживання в Республіці Анголі його не переслідували за політичними поглядами.

Більше того, позивач виїхав з Республіки Ангола у 2012р., тобто до прийняття указу, на який він посилається. Стверджуючи про неможливість та небажання повертатися до країни походження, позивач вказав, що не зазнавав переслідувань за ознакою належності до певних політичних переконань на території Республіки Ангола.

Окрім того, під час проведення співбесіди 29.01.2021р. Роза ОСОБА_3 зазначив, що отримував погрози під час участі в мітингах та до нього застосовувалася фізична сила через його етнічну належність, у той же час позивач вказав, що у нього не виникло конфліктів з населенням країни громадянської належності та в нього не виникало проблем з переміщенням. У той же час, позивач особисто погроз не отримував, а про інформацію щодо переслідувань дізнався від друзів та з мережі «Інтернет».

Позивач не надав і жодних доказів того, що стосовно нього було застосовано фізичне насилля чи погрози за ознаками приналежності до адвентистів сьомого дня «Світло миру», а конкретних випадків насильства щодо нього не зазначено. Тобто, наведені побоювання шукача захисту за своє життя здебільшого викликані його «внутрішніми переконаннями» ніж конкретними прикладами із його повсякденного життя, що, як вірно було зазначено судом 1-ї інстанції, не є достатнім доказом на підтвердження факту переслідувань за релігійною ознакою у випадку повернення до Республіки Ангола.

Як вбачається із матеріалів особової справи №2021OD0014, ОСОБА_1 вибув з Республіки Ангола 15.02.2012р. на підставі паспортного документа та студентської візи. Під час проведення співбесіди 29.01.2021р. позивач повідомив про те, що під час оформлення документів та виїзду з країни його громадянської належності у нього не виникло жодних проблем.

Тобто, позивач безперешкодно пройшов митний контроль у країні громадянського походження на підставі паспортного документа, що свідчить про відсутність будь-яких переслідувань в країні його громадянської належності.

З аналізу особової справи вбачається, що переїзд Роза Аділсон Рібеіро Піна не був вимушеним, внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, нелюдського або ж такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, оскільки в 2012р. позивач безперешкодно отримав візу для виїзду за кордон. При цьому, в 2014р. (під час перебування на території України) позивач отримав новий паспортний документ строком дії до 12.11.2019р.

Відтак, позивач вільно користується захистом країни своєї громадянської приналежності, про що свідчить факт добровільного та безперешкодного отримання нового паспорта та свідчить, що держава, громадянином якої є апелянт, забезпечує його права як громадянина, він користується захистом органів офіційної влади (добровільно приймає захист від країни своєї громадянської належності), а відтак не потребує міжнародного захисту та не є біженцем або ж особою, яка потребує додаткового захисту.

Варто звернути увагу на те, що Роза Аділсон Рібеіро Піна прибув до України у 2012р., проте із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся лише 21.01.2021р., тобто за спливом 9 років перебування на території України. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що позивач мав посвідку на тимчасове перебування в України, термін дії якої закінчився ще в 2018р.

Таким чином, слід наголосити на тому, що факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що дане звернення до міграційної служби із відповідною заявою обумовлено потребою у «легалізації» на території України.

Судова колегія враховує аналіз матеріалів по країні походження позивача та вважає, що дана інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача (термін звернення за захистом), які підлягають дослідженню та оцінюванню, не дає підстав вважати, що позивач прибув на територію України саме з метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні громадянської належності.

Як вбачається із висновку, органом міграційної служби було досліджено інформацію по країні походження позивача та встановлено те, що соціально-політична ситуація в Республіці Ангола, є задовільною, теперішня влада надає перевагу демократичним засадам управління в країні та йде по демократичному шляху побудови держави, як і більшість демократично розвинених країн світу приєднується до міжнародних конвенцій з прав людини.

У той же час, інформаційні матеріали (статті з мережі Інтернет), на які посилається апелянт, носять «загальний» характер і жодним не підтверджують існування можливості того, що саме позивачу може бути спричинено яку-небудь шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність належних умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Інших об`єктивних доводів на спростування висновків суду першої інстанції скаржником не наведено.

Враховуючи викладене, судова колегія зазначає, що за результатами розгляду відомостей, наведених в анкеті позивача, та співбесіди останнього із посадовими особами ГУ ДМС України в Одеській області, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань та реальної небезпеки для нього стати в країні походження жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення поданого ОСОБА_1 адміністративного позову.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Однак, варто звернути увагу на те, що твердження позивача щодо порушення його прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та лише суб`єктивній думці останнього.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Ангола ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 22.12.2021р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко