Справа № 460/2121/19
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 рокуЛьвівСправа № 460/2121/19 пров. № А/857/17249/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Носа С.П., Сеника С.П.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2021 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 460/2121/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, -

суддя в 1-й інстанції Борискін С.А.

час ухвалення рішення 10.08.2021,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення 10.08.2021,

В С Т А Н О В И В:

02 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, в якому просила: визнати дій Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови нарахувати за період з 01.01.2014 по 02.08.2014 та виплатити відповідно до ст.50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» основну державну щомісячну пенсію в розмірі 6 (шести) мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю в розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком протиправними; зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області нарахувати за період з 01.01.2014 по 02.08.2014 та виплатити по третій групі інвалідності згідно з ст.50, 54 Закону України »Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням виплачених сум, основну державну щомісячну пенсію в розмірі 6 (шести) мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю в розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком, розраховуючи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленого на рівні прожиткового мінімуму.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1) та їй встановлено ІІІ групу інвалідності, захворювання пов`язане з Чорнобильською катастрофою, відтак, у зазначеному періоді вона мала право на отримання державної пенсії особі з інвалідністю ІІІ групи, захворювання якої пов`язане з Чорнобильською катастрофою, передбаченої статтею 54 Закону №796-XII, що дорівнює 6 мінімальних пенсій за віком, та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, як особі з інвалідністю, захворювання якої пов`язане з Чорнобильською катастрофою, передбаченої статтею 50 Закону №796-XII, що дорівнює 50% мінімальної пенсії за віком. Однак, нарахування та виплату вказаних доплат у визначеному законом розмірі відповідачем здійснено не було. Позивач вважає дії відповідача щодо ненарахування та невиплати їй у період з 01.01.2014 по 02.08.2014 у належному розмірі вказаної компенсації від держави протиправними та такими, що порушують її право на отримання соціальної допомоги, гарантованої Конституцією України та визначеної законом.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 07.10.2019 провадження в даній справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі №510/1286/16-а.

У зв`язку з тим, що відпали підстави для зупинення провадження в справі, а вищевказане судове рішення набрало законної сили, ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 05.05.2021 провадження в справі було поновлено.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 05.05.2021 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до суду. Копію ухвали позивач отримала 21.06.2021, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 10.08.2021 позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії за період з 01.01.2014 року по 02.08.2014 року залишено без розгляду.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що врахуванням статті 46 Закону України Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та висновків Великої Палати Верховного Суду і Верховного Суду, висловлених у справі № 510/1286/16-а, нарахована позивачу в момент призначення пенсії сума пенсії, на виплату якої вона має право, але не отримала з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачується за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Вважає, що при розгляді питання, чи дотримано позивачем строк звернення до суду, суд першої інстанції мав з`ясувати, чи є нарахованою пенсія позивача на момент подання позову до суду.

На думку апелянта, судом першої інстанції порушено норму матеріального права, а саме статтю 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та норму процесуального права ч. 3 ст. 122 КАС України.

Суд апеляційної інстанції розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, у відповідності до п.1 ч. 1 ст. 312 КАС України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частино другою статті 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду визначені статтею 123 КАС України, за приписами якої у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

За приписами частини третьої цієї статті якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відтак, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом щодо нарахування та виплати державної та додаткової пенсії за період з 01.01.2014 по 02.08.2014 лише 30.08.2019, що стверджується датою оформлення поштового відправлення на конверті, у якому було скеровано позовну заяву до суду, тобто за межами шестимісячного строку звернення до адміністративного суду щодо призначення та виплати щомісячної грошової допомоги.

ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі зазначає, що строк звернення до суду з позовом про зобов`язання нарахувати та виплатити щомісячну державну пенсію та щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, має обчислюватися з дати отримання позивачем листа відповідача про відмову в такій виплаті, покликаючись на правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 24.12.2020 в справі №510/1286/16-а.

Колегія суддів зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Апеляційний суд наголошує, що пенсійні виплати є періодичними, щомісячними платежами, які отримує безпосередньо особа, якій вони призначені, а тому в будь-якому разі їх розмір відомий особі, яка їх отримує щомісячно.

Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Апеляційний суд звертає увагу, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Відтак, отримання ОСОБА_1 листа відповідача від 28.08.2019 у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого позивач повинен була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли він почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з висновком Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у справі № 240/12017/19 щодо застосування строків звернення до адміністративного суду, викладеним у постанові від 31 березня 2021 року.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що звернувшись 30.08.2019, через засоби поштового зв`язку, з позовом до суду, про визнання протиправними дій відповідача та зобов`язання нарахувати та виплатити за періоди з 01.01.2014 по 02.08.2014 включно пенсію у розмірі шести мінімальних пенсій за віком щомісячно і додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком щомісячно, позивач пропустив шестимісячний строк звернення до суду, який встановлений частиною другою статті 122 КАС України.

Крім того, відповідно до частини другої статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (надалі також - ЄСПЛ).

Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ, практику ЄСПЛ, застосовують як джерело права.

У справі ЄСПЛ «Стаббігс та інші проти Великобританії» визначено, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

У Рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» від 25 січня 2000 року Європейський суд зазначив про те, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними.

ЄСПЛ у своїх рішеннях зазначає про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення ЄСПЛ у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45).

Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства»).

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Отже, на думку суду апеляційної інстанції, лише наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо звернення до суду у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку звернення до суду з поважних причин.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Водночас, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулась до суду.

За таких обставин суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що окружний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, а тому доводи апелянта слід відхилити.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 вказаного Кодексу.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що позовну заяву слід залишити без розгляду відповідно до пункту 8 частини першої статті 240 КАС України.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Керуючись статтями 308, 310, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2021 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 460/2121/19 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді С. П. Нос
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 21 грудня 2021 року