Справа № 380/14350/21
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2021-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2021 року місто Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гулика А.Г.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом ОСОБА_1 до Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення

в с т а н о в и в:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі позивач) до Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області місцезнаходження: 80700, Львівська обл., м.Золочів, вул.Шашкевича, 22 (далі відповідач), у якому позивач просить:

- визнати протиправними дії та бездіяльність відповідача щодо не розгляду по суті та не прийняття рішення за заявою позивача від 29 березня 2021 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1946 га щодо передачі в довгострокову оренду терміном на 10 років для розміщення та експлуатації основних підсобних і допоміжних будівель та споруд переробної, машинобудівної та іншої промисловості (для обслуговування будівлі нафтоскладу) по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :06:035:0079;

- зобов`язати відповідача на черговій сесії розглянути по суті заяву позивача про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1946 га щодо передачі в довгострокову оренду терміном на 10 років для розміщення та експлуатації основних підсобних і допоміжних будівель та споруд переробної, машинобудівної та іншої промисловості (для обслуговування будівлі нафтоскладу) по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :06:035:0079 із прийняттям відповідного рішення;

- визнати протиправним та скасувати рішення VII сесії VIII скликання Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області №343 від 15 квітня 2021 року «Про затвердження детального плану території».

Ухвалою від 03.09.2021 суддя роз`єднав позовні вимоги та постановив вимоги ОСОБА_1 до Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області про визнання протиправними дій та бездіяльності відповідача щодо не розгляду по суті та не прийняття рішення за заявою позивача від 29 березня 2021 року про затвердження проекта землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1946 га з передачі в довгострокову оренду терміном на 10 років для розміщення та експлуатації основних підсобних і допоміжних будівель та споруд переробної, машинобудівної та іншої промисловості (для обслуговування будівлі нафтоскладу) по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :06:035:0079 та зобов`язання позивача на черговій сесії розглянути по суті заяву позивача про затвердження проекта землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1946 га з передачі в довгострокову оренду терміном на 10 років для розміщення та експлуатації основних підсобних і допоміжних будівель та споруд переробної, машинобудівної та іншої промисловості (для обслуговування будівлі нафтоскладу) по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :06:035:0079 із прийняттям відповідного рішення розглядати у провадженні №380/14350/21.

Ухвалою від 03.09.2021 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

Позов обґрунтований тим, що позивач звертався до відповідача із заявою від 29.03.2021 про затвердження проекта землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1946 га з передачі в довгострокову оренду терміном на 10 років для розміщення та експлуатації основних підсобних і допоміжних будівель та споруд переробної, машинобудівної та іншої промисловості, проте відповідач протягом законодавчо встановленого строку заяву не розглянув.

05.10.2021 до суду від представника відповідача надійшов відзив, у якому останній проти позову заперечив. Відзив обґрунтований тим, що заява позивача належним чином розглянута комісією із земельних питань та обґрунтовано прийнято рішення відтермінувати розгляд заяви позивача з огляду на невідповідність поданого позивачем проекту землеустрою проектним рішенням містобудівної документації.

13.10.2021 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній позовні вимоги підтримав повністю, просив позовні вимоги задовольнити. Вказує, що рішення профільної комісії про відтермінування розгляду заяви позивача не ґрунтується на законі, зважаючи на те, що не є законодавчо обумовленою формою реагування при вирішенні земельних питань.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

29.03.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою б/н, у якій просив затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1946 га з передачі у довгострокову оренду терміном на 10 років для розміщення та експлуатації основних підсобних і допоміжних будівель та споруд переробної, машинобудівної та іншої промисловості (для обслуговування будівлі нафтоскладу), що розташована в АДРЕСА_2 (кадастровий номер :06:035:0079 ).

Згідно з протоколом №10 від 14.04.2021 постійною депутатською комісією Золочівської міської ради з земельних питань, екології, містобудування, архітектури та охорони історичного середовища міста розглянуто долучений позивачем проект землеустрою та прийнято рішення про відтермінування розгляду питання про затвердження проекта землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивачу по АДРЕСА_2 .

У подальшому відповідач листом від 21.04.2021 №1278 повідомив позивача про те, що його заява від 29.03.2021 буде розглядатися на засіданні відповідної комісії, вказав, що про результати такого розгляду позивача буде повідомлено.

Вважаючи бездіяльність щодо не розгляду по суті та не прийняття рішення за заявою позивача від 29 березня 2021 року про затвердження проекта землеустрою про відведення земельної ділянки площею 0,1946 га щодо передачі в довгострокову оренду терміном на 10 років для розміщення та експлуатації основних підсобних і допоміжних будівель та споруд переробної, машинобудівної та іншої промисловості (для обслуговування будівлі нафтоскладу) по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :06:035:0079, протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України від 28.06.1991 №254к/96-ВР визначено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Указана норма основного закону означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

«На підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень: повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень,не перевищуючи їх.

«У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Відносини, які виникають між органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами із забезпечення сталого розвитку землекористування врегульовано, серед іншого, Законом України «Про землеустрій» №858-IV від 22.05.2003 у редакції чинній на момент виникнення спірних відносин (далі Закон України №858-IV).

Стаття 1 Закону України №858-IV встановлює, що проект землеустрою це сукупність економічних, проектних і технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити за таким проектом.

Погодження і затвердження документації із землеустрою проводиться в порядку, встановленому Земельним кодексом України, зазначеним Законом (стаття 30 Закону України №858-IV).

Суд зауважує, що Законом, який регулює земельні правовідносини, є Земельний кодекс України від 25.10.2001 № 2768-III (надалі - ЗК України). При цьому, суд акцентує увагу на тому, що позивач звертався до відповідача із заявою 29.03.2021, тобто оцінка правомірності дій відповідача повинна здійснюватися, виходячи з приписів ЗК України в редакції від 17.03.2021, оскільки така діяла на момент виникнення спірних правовідносин.

У свою чергу, частиною 1 статті 122 ЗК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування унормовано статтею 123 ЗК України.

За приписами частини 1 статті 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Згідно з частиною 6 цієї ж статті відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

Частиною 12 статті 123 ЗК України встановлено, що затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки здійснюється рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення.

Необхідно зазначити, що у відповідності до частини 4 статті 123 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 згаданого Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 186-1 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об`єкт будівництва або планується розташування такого об`єкта (крім проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зони відчуження або зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи), подається також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури, а якщо місто не входить до території певного району, - до виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури, а в разі, якщо такий орган не утворений, - до органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань містобудування та архітектури чи структурного підрозділу обласної державної адміністрації з питань містобудування та архітектури.

У відповідності до частини 6 цитованої статті ЗК України підставою для відмови у погодженні проекта землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається замовником або розробником до центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, або його територіального органу для здійснення такої експертизи.

Системний аналіз вказаного правового регулювання дозволяє суду стверджувати про самостійність стадій «погодження» та «затвердження» проекта землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Окрім цього, зі змісту вказаних норм ЗК України вбачається, що єдиною підставою для відмови у затвердженні проекта землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 ЗК України, норми статті 123 згаданого не містять. При цьому перевірка на відповідність проекта землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватись саме на етапі погодження такого проекта.

Також суд зауважує, що приписи ЗК України не містять положень, що дозволяють органу, який приймає рішення про затвердження чи відмову у затвердженні проекта землеустрою відступати від згаданих положень земельного законодавства.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 27.10.2020 у справі №480/313/19.

Відтак суд висновує, що умови, за яких компетентний орган відмовляє у затвердженні проекта землеустрою щодо відведення земельної ділянки, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» №280/97-ВР від 21.05.1997 у редакції чинній момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №280/97-ВР). Виключна компетенція сільських, селищних, міських рад регламентується статтею 26 названого Закону України.

Так, згідно з пунктом 34 частини 1 статті 26 згаданого закону виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин. У відповідності до частини 1 статті 59 Закону України №280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Екстраполюючи викладене на спірну правову ситуацію, суд висновує, що за результатами розгляду відповідачем питань регулювання земельних відносин останнім має прийматися відповідне рішення, яке є розпорядчим індивідуальним правовим актом.

Між тим, відсутність належним чином оформленого рішення відповідача про надання затвердження проекта землеустрою або про відмову у його затвердженні у формі «рішення», свідчить про те, що уповноважений орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити за законом.

У вимірі спірних правовідносин суд вважає, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, оскільки заява позивача станом на момент вирішення справи, не розглянута належним чином та жодного рішення у розумінні Закону України №280/97-ВР за наслідками її розгляду не прийнято.

У зв`язку з цим позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо не розгляду по суті та не прийняття рішення за заявою позивача від 29 березня 2021 року про затвердження проекта землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1946 га щодо передачі в довгострокову оренду терміном на 10 років для розміщення та експлуатації основних підсобних і допоміжних будівель та споруд переробної, машинобудівної та іншої промисловості (для обслуговування будівлі нафтоскладу) по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :06:035:0079 слід залишити без задоволення.

Встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка полягає у не розгляді та прийнятті рішення за заявою позивача. Тому суд з урахуванням положень частини 2 статті 9 КАС України вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області щодо не розгляду по суті та не прийняття рішення за заявою ОСОБА_1 від 29 березня 2021 року про затвердження проекта землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1946 га щодо передачі в довгострокову оренду терміном на 10 років для розміщення та експлуатації основних підсобних і допоміжних будівель та споруд переробної, машинобудівної та іншої промисловості (для обслуговування будівлі нафтоскладу) по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :06:035:0079.

Суд зазначає, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (стаття 2 КАС України). Відтак, обираючи спосіб захисту прав позивача, суд бере до уваги ефективність такого захисту.

Відповідно до 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", пункт 64).

Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), пункт 95).

Оцінюючи ефективність обраного способу захисту необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі "Джорджевич проти Хорватії", пункт 101; рішення від 06.11.1980 у справі "Ван Остервійк проти Бельгії", пункти 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово посилався на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16 СМ, від 11.02.2019 у справі №2а-204/12 ).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.11.2019 у справі №509/1350/17, оцінюючи ефективність обраного судом способу захисту, зазначила, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. При цьому застосування такого способу захисту вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Тобто застосування такого способу захисту прав та інтересів позивача як зобов`язання уповноваженого органу прийняти конкретне рішення є правильним, коли уповноважений орган розглянув клопотання заявника та прийняв рішення, яким відмовив в його задоволенні.

Натомість, якщо уповноважений орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити за законом, то підстави для зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення відсутні.

За наведених обставин, враховуючи те, що відповідач жодного рішення за результатами розгляду заяви позивача від 29.03.2021 не прийняв, на переконання суду, належним способом захисту є зобов`язання відповідача розглянути заяву позивача та прийняти відповідне рішення за результатами її розгляду. При цьому строк розгляду такої заяви, порядок і форма її розгляду (пленарне засідання сесії ради) визначений нормативно та не може додатково встановлюватись судом. Відтак позовні вимоги про зобов`язання відповідача розглянути заяви позивача саме на черговій сесії є безпідставними.

Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Відповідно до статті 139 КАС України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір розмірі 908,00грн, сплачений відповідно до квитанції №56977391 від 13.07.2021.

Керуючись статтями 6, 9, 73-76, 242, 243, 244, 245 КАС України, суд

в и р і ш и в:

позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області щодо не розгляду по суті та не прийняття рішення за заявою ОСОБА_1 від 29 березня 2021 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1946 га щодо передачі в довгострокову оренду терміном на 10 років для розміщення та експлуатації основних підсобних і допоміжних будівель та споруд переробної, машинобудівної та іншої промисловості (для обслуговування будівлі нафтоскладу) по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :06:035:0079.

Зобов`язати Золочівську міську раду Золочівського району Львівської області розглянути по суті заяву ОСОБА_1 від 29.03.2021 про затвердження проекта землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1946 га з передачі в довгострокову оренду терміном на 10 років для розміщення та експлуатації основних підсобних і допоміжних будівель та споруд переробної, машинобудівної та іншої промисловості (для обслуговування будівлі нафтоскладу) по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :06:035:0079 та за результатами її розгляду у встановленому порядку прийняти відповідне рішення.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю.

Стягнути із Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області місцезнаходження: 80700, Львівська обл., м.Золочів, вул.Шашкевчиа, 22 за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім)грн. 00 коп.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення суду складене 21 грудня 2021 року.

Суддя А.Г. Гулик