Справа № 158/3049/21
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2021-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 рокуЛьвівСправа № 158/3049/21 пров. № А/857/22079/21

Восьмий апеляційний адміністративний суду складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Улицького Р.М.,Шавеля Р.М.,

за участю секретаря Омеляновської Л.В.,

представника апелянта Самолюк В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою Громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 12 листопада 2021 року (ухвалене головуючим суддею Сіліч Ю.Л. о 13 год. 32 хв. у м. Ківерці, повне судове рішення складено 15 листопада 2021 року) у справі № 158/3049/21 за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до Громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення його передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача про затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення його передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що відповідач здійснив незаконний перетин кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України, слідуючи з Російської Федерації в Україну, а тому відповідно до Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом РФ про реадмісію осіб від 22.10.2012 року, останній підлягає реадмісії. Оскільки для організації та виконання міжнародної угоди необхідно провести ряд заходів, просять затримати громадянина Ісламської Республіки Афганістану з метою виконання угоди про реадмісію.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 12 листопада 2021 року адміністративний позов задоволено. Затримано громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою забезпечення його передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, на строк достатній для виконання реадмісії, але який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання. Рішення суду звернуто до негайного виконання.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що громадянин Ісламської Республіки Афганістану ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) незаконно перетнув кордон України, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 204-1 КУпАП (а.с. 12 рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області), українською мовою не володіє, законних підстав для перебування на території України немає, використовував Україну виключно як країну транзиту, наміру залишатися в Україні для подальшого життя не мав, до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не звертався, суд, з метою уникнення міграційної кризи на території України, попередження дестабілізації в країні, незаконного проникнення мігрантів на територію України, виключно, з метою використання її, як зони транзиту до країн ЄС, приходить до висновку про необхідність затримання відповідача з метою забезпечення його передачі відповідно до Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом РФ про реадмісію осіб від 22.10.2012 року. При цьому суд врахував, що проведення заходів з передачі особи з одного до іншого компетентного органу потребує певного часу, що неможливо провести без утримання у відповідному пункті тимчасового перебування іноземців.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що між Україною та ІР Афганістан відсутній договір про реадмісію, а у Російській Федерації позивач не має постійного проживання. Скаржник вказує, що позивачем не надано доказів, що відповідач в`їхав на територію України з території Російської Федерації, а також, що мав законні підстави перебування на території Російської Федерації.

Позивач скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та надав пояснення, просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Позивач, в судове засідання на виклик суду не з`явився, явку уповноваженої особи не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений, що не перешкоджає розгляду справи за його відсутності згідно з ч. 2 ст. 313 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що 04.08.2021 громадянин Ісламської Республіки Афганістану ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) був виявлений та затриманий прикордонною поліцією Словацької Республіки в районі н.п. Руніна (СР) при спробі незаконного перетину державного кордону поза межами пропуску, на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби «Великий Березний» зі сторони України.

07.08.2021 об 11 год. 30 хв., в порядку Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб, був прийнятий на територію України з Словацької Республіки.

09.08.2021 року Ужгородським міськрайонним судом відносно відповідача було прийняте рішення про затримання громадянина Ісламської Республіки Афганістану ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на строк який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання (а.с. 12-13).

Відповідач був поміщений до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України (а.с. 14).

09.11.2021 на адресу вказаного вище ПТПІ ДМС надано паспортний документ відповідача - закордонний паспорт № НОМЕР_2 , виданий 29.09.2019 на ім`я громадянина Ісламської Республіки Афганістану ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , що свідчить про ідентифікацію іноземця (а.с. 11).

У паспорті наявна відмітка (штемпель) про в`їзд 12.06.2021 в Російську Федерацію через пункт пропуску «Домодедово».

Вважаючи, що відповідач здійснив незаконний перетин кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України, слідуючи з Російської Федерації в Україну, а тому відповідно до Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом РФ про реадмісію осіб від 22.10.2012, останній підлягає реадмісії, для організації та виконання міжнародної угоди необхідно провести ряд заходів, позивач звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. До таких випадків належить, зокрема, законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які проживають або тимчасово перебувають в Україні, їх основні права, свободи та обов`язки, порядок вирішення питань, пов`язаних з їх в`їздом в Україну або виїздом з України, регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон №3773-VI) відповідно до частини 2 статті 3 якого іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства в разі незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України затримуються та в разі, якщо порушення ними законодавства України не передбачає кримінальної відповідальності, повертаються до країни попереднього перебування у встановленому порядку.

Згідно з ч. 4 ст. 30 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Відповідно до ст. 29 Закону № 3773-VI передача з України або прийняття в Україну іноземця або особи без громадянства здійснюється відповідно до міжнародного договору про реадмісію. Іноземці або особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію.

Статтею 289 КАС України встановлено, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів, зокрема, затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію.

Порядок дій посадових осіб Державної міграційної служби України, її територіальних органів і територіальних підрозділів, органів охорони державного кордону та органів Служби безпеки України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, їх ідентифікації і вжиття заходів з безпосереднього примусового повернення, поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, а також під час прийняття рішень про продовження строку затримання визначено Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України №353/271/150 від 23 квітня 2012 року, (далі - Інструкція) згідно з положеннями пункту 2 розділу ІІІ Порядок дій посадових осіб органів ДМС, органів охорони державного кордону та органів СБУ під час ініціювання рішень щодо примусового видворення іноземців за межі України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, або за наявності ризику його втечі, а так само у разі відсутності в іноземця, що вчинив порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, органи ДМС, орган охорони державного кордону або орган СБУ подають до адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням ПТПІ позовну заяву відповідно до частини першої статті 289 КАСУ.

Відповідно до пункту 6 розділу ІІІ «Порядок дій посадових осіб органів ДМС, органів охорони державного кордону та органів СБУ під час ініціювання рішень щодо примусового видворення іноземців за межі України» Інструкції строк затримання іноземців, які незаконно перебувають в Україні, не може перевищувати шести місяців.

Згідно з пунктом 4 Розділу IV Інструкції іноземці, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, поміщуються до ПТПІ на строк, необхідний для їх ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більше ніж на вісімнадцять місяців.

Відповідно до пункту 1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1110 (далі - Типове положення) пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі пункт тимчасового перебування) є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства, зокрема: - стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення за межі України; - стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію.

Згідно з пунктом 5 Типового положення іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України або передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію.

Строк тримання затриманих іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування становить шість місяців з дня фактичного затримання особи.

За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи передачу відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, цей строк може бути продовжений, але не більш як до вісімнадцяти місяців.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідно до рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.08.2021 на час звернення із цим позовом до суду та на час розгляду справи судом першої інстанції відповідач перебував у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, про що вказує і сам позивач, тобто, на час подачі даного позову, були відсутні правові підстави для звернення до суду із позовом про затримання громадянина Ісламської Республіки Афганістан (відсутній предмет спору).

Суд апеляційної інстанції, окрім того, звертає увагу, що підставою затримання відповідача позивач зазначив виключно необхідність забезпечення його передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію.

Разом з цим, відповідно до листа Представництва Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців в Україні листом від 25.08.2021 (вх.№ 2713/0/1-21 від 26.08.2021), УВКБ ООН закликало всі країни дозволити особам, які покидають Афганістан, в`їхати на їхні території та забезпечити дотримання принципу недопущення висилки в усіх випадках, включаючи недопущення відмови на кордоні. Аналогічний підхід застосовується до тих осіб, які уже знаходилися в країнах притулку до початку останньої фази ескалації насильства в Афганістані. Стосовно осіб, чиї заяви були відхилені до останніх подій в Афганістані, поточна ситуація в цій країні може зумовлювати факт зміни обставин, який необхідно враховувати в разі подачі нової заяви про надання захисту. Позиція також підкреслює, що з огляду на нестабільність ситуації в Афганістані, УВКБ ООН не вважає доречним відмовляти у наданні міжнародного захисту громадянам Афганістану та особам, які раніше постійно проживали в цій країні, на підставі альтернативи втечі чи переміщення всередині країни.

Як рекомендація щодо неповернення, закликає спільноту застосувати мораторій на примусове повернення до Афганістану, який має діяти до стабілізації ситуації в цій країні, допоки, згідно з оцінками, ситуація там не зміниться таким чином, що дозволить біженцям повернутися на батьківщину в умовах безпеки і поваги людської гідності. УВКБ ООН також вважає, що буде недоречним примусово повертати громадян Афганістану або осіб, які раніше постійно проживали в цій країні, у країни регіону, з огляду на те, що такі країни як Іран і Пакистан десятиліттями з готовністю приймали переважну більшість загальної чисельності афганських біженців у світі.

Отже, враховуючи загальновідомий факт щодо подій (зміни влади) в Афганістані, УВКБ ООН закликає міжнародну спільноту в терміновому порядку посилити підтримку для реагування на цю кризу вимушеного переміщення в Афганістані, а тому відсутня можливість повернути відповідача у країну його походження.

Щодо можливості повернути відповідача у Російську Федерацію як попередню країною перебування відповідача, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що 22.10.2013 між Кабінетом Міністрів України та Урядом Російської Федерації була підписана угода про реадмісію; вказана угода ратифікована Законом №324-VII від 05.06.2013; дата набрання чинності угодою для України: 08.08.2013 (надалі - Угода про реадмісію), відповідно до частини 1 статті 3 якої компетентні органи держави запитуваної Сторони приймають на запит центрального компетентного органу держави запитуючої Сторони громадянина третьої держави або особу без громадянства, які перебувають на території держави запитуючої Сторони з порушенням законодавства цієї держави з питань в`їзду, виїзду і перебування іноземних громадян та осіб без громадянства, якщо надано докази того, що така особа: - в`їхала на територію держави запитуючої Сторони безпосередньо з території держави запитуваної Сторони з порушенням законодавства держави запитуючої Сторони з питань в`їзду, виїзду і перебування іноземних громадян та осіб без громадянства; - на момент направлення запиту про реадмісію має законні підстави для проживання на території держави запитуваної Сторони.

Оскільки відповідач виявлений та затриманий прикордонною поліцією Словацької Республіки в районі н.п. Руніна (СР) при спробі незаконного перетину державного кордону поза межами пропуску, на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби «Великий Березний» зі сторони України, а належні та допустимі докази в`їзду відповідача на територію України з території Російської Федерації відсутні, як і докази наявності у відповідача законних підстав для проживання на території Російської Федерації, на момент направлення запиту про реадмісію, а тому суд апеляційної інстанції вважає помилковими висновки суду першої інстанції, що попередньою країною перебування відповідача до його затримання є Російська Федерація.

Більше того, суд апеляційної інстанції зауважує, що у позові зазначено, що під час дослідження паспортного документа відповідача виявлено відмітку про в`їзд 12.06.2021 в Російську Федерацію через пункт пропуску «Домодедово», при цьому відсутні будь-які відмітки про виїзд з території Російської Федерації.

При цьому, згідно з правовою позицією Конституційного Суду України затримання треба розуміти і як тимчасовий запобіжний кримінально-процесуальний, і як адміністративно-процесуальний заходи, застосування яких обмежує право на свободу та особисту недоторканність людини (абзац п`ятий пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26.06.2003 № 12-рп/2003).

Європейський суд з прав людини, судова практики якого підлягає застосуванню як джерело права, у справі «Ливада проти України» (рішення від 26.06.2014) зазначив, що проголошуючи право на свободу, пункт статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в не допущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.

Європейський суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25.06.1996) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 06.03.2001) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

Відповідно до пункту 113 рішення ЄСПЛ у справі «Чахал проти Великої Британії», будь-яке позбавлення волі відповідно до §1 (f) ст.5 конвенції буде виправданим доти, доки триває процедура депортації. Якщо така процедура не провадиться з належною ретельністю, затримання перестає бути допустимим відповідно до §1 (f) ст.5 конвенції (рішення у справах «Куїн проти Франції», «Коломпар проти Бельгії»).

Відтак затримання відповідача з метою забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, у даному конкретному випадку, зважаючи на серйозність заходу, фактичні обставини справи та ситуацію в країні походження, не є виправданим та належним.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 317 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення та ухвалює нове, коли має місце неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було неправильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити і рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) задовольнити.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 12 листопада 2021 року у справі № 158/3049/21 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді В. З. Улицький
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 22 грудня 2021 року