Справа № 380/13814/21
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2021-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2021 року

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Сакалоша В.М.,

секретар судового засідання Наум`як Х.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Невелич Ю.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про стягнення заробітної плати,-

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за час ;

- стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (м. Львів, пл. Ген. Григоренка,3, СДРПОУ 08592247) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , Ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) заробітну плату за період з 17.01.2020 по 31.03.2020 у розмірі мінімальної заробітної плати;

- стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (м. Львів, пл. Ген. Григоренка,3, ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , Ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) моральну шкоду у розмірі 89 000 гривень;

- стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (м. Львів, пл. Ген. Григоренка,3, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , Ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) усі понесені в ході розгляду справи судові витрати.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що наказом ГУ МВС України у Львівській області №1263 о/с від 27.03.2020 позивачу було звільнено з посади слідчого відділення Галицького районного відділу ЛМУ ГУМВС України у Львівській області, через скорочення штатів 30.03.2020, з наказом про звільнення позивача ознайомлено 31.03.2020. Зазначає, що за період проходження служби на посаді слідчого йому не виплачувалась заробітна плата за період з 17.01.2020 по 31.03.2020. Вважаючи такі дії протиправними та такими, що порушують його права, позивач звернувся до суду із означеним позовом.

Ухвалою від 25.08.2021 року суддя відкрив спрощене позовне провадження в адміністративній справі з повідомленням (викликом) сторін та призначив судове засідання.

Від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву в якому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що наказом ГУМВС України від 06.1 1.2015 № 826 о/с, лейтенанта міліції ОСОБА_1 , слідчого слідчого відділення Галицького районного відділу ЛМУ ГУМВС України у Львівській області, звільнено з органів внутрішніх спав за п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, через скорочення штатів, з 06.11.2015. Не погоджуючись із вищевказаним наказом, позивач оскаржив його в суді. Відповідно до рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016 наказ ГУМВС України у Львівській області №826 о/с від 06.11.2015 визнано протиправним скасовано. Постановлено поновити ОСОБА_1 в ОВС на посаді слідчого слідчого відділення Галицького районного відділу ЛМУ ГУМВС України у Львівській області 07.11.2015, стягнувши з Галицького РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 8 340,24 грн.Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2017 рішення суду першої інстанції скасовано та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, позивачем подано касаційну скаргу, яку задоволено.Відтак, на виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016 та постанови Верховного суду від 06.02.2019 наказом ГУМВС України у Львівській області № 1254 о/с від 17.01.2020 позивача поновлено в органах внутрішніх справ на посаді слідчого слідчого відділення Галицького районного відділу ЛМУ ГУМВС України у Львівській області з 07.11.2015.30 січня 2020 року ОСОБА_1 попереджено про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів, про що свідчить особистий підпис позивача.27 березня 2020 року відповідно до наказу № 1263 о/с від 27.03.2020 ОСОБА_1 звільнено з посади слідчого слідчого відділення Галицького РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області за п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, через скорочення штатів, з 30.03.2020. Слід зазначити, що звільненню позивача із посади передувало, зокрема, винесення Кабінетом Міністрів України постанови "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" від 16 вересня 2015 року № 730, якою територіальні органи Міністерства внутрішніх справ ліквідовано як юридичні особи. Слід наголосити, що в постанові Львівського окружного адміністративного суду від 15.06.2016 (у справі №813/77/16), на виконання якої ОСОБА_1 поновлено на посаді слідчого слідчого відділення Галицького районного відділу Львівського міського управління ГУМВС України у Львівській області наказом ГУМВС України у Львівській області від 17.01.2020 №1254 о/с, у мотивувальній частині проведено розрахунок вимушеного прогулу з урахуванням доходу за один робочий день 54,87 грн.

Відтак, твердження позивача про необхідність стягнення з ГУМВС України у Львівській області заробітної плати за період з 17.01.2020 по 31.03.2020 у розмірі мінімальної заробітної плати є безпідставними.

Представник позивача надіслав на адресу суду відповідь на відзив в якому просив позов задовільнити в повному обсязі з мотивів наведених в позовній заяві та відповіді на відзив.

В судовому засіданні позивач просив позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача заперечив щодо задоволення позову з підстав наведених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши докази і пояснення, викладені у заявах по суті справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Наказом ГУ МВС України у Львівській області №1254 о/с від 17.01.2020 позивача було поновлено на посаді слідчого слідчого відділення Галицького районного відділу ГУ МВС України у Львівській області, з 07.11.2015 року, з наказом позивача було ознайомлено 30.01.2020.

30.01.2020 позивача було ознайомлено із попередженням про можливе майбутнє звільнення та із роз`ясненням можливого подальшого працевлаштування.

Наказом ГУ МВС України у Львівській області №1263 о/с від 27.03.2020 позивача було звільнено з посади слідчого слідчого відділення Галицького районного відділу ЛМУ ГУМВС у Львівській області за п.64 «г» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, через скорочення штатів , з 30.03.2020, з наказом позивача було ознайомлено 31.03.2020 року.

За період проходження служби на посаді слідчого слідчого відділення Галицького районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області за період 17.01.2020 по 31.03.2021 заробітна плата позивачу не виплачувалась.

Позивач стверджуючи про порушення чинного законодавства України та своїх прав та інтересів, оскаржив до суду відповідні рішення за цим позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Стаття 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує кожному право на працю, а також захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про міліцію», порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року №114.

Згідно з п. 8 Положення №114, дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема у зв`язку зі скороченням штатів у разі відсутності можливості використання на службі.

За приписами п. 64 «г» Положення №114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів при відсутності можливості подальшого використання на службі.

У той же час, у зв`язку з реформуванням правоохоронних органів, Закон України «Про міліцію» втратив чинність та вступив у дію Закон України «Про Національну поліцію».

Відповідно до п. 1 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», останній набирає чинності через три місяці з дня наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) частини сьомої статті 15 та частини п`ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.

Закон України «Про Національну поліцію» опублікований в газеті Голос України 06.08.2015 року за №141-142.

Згідно з п. 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Пунктом 9 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону, можуть були прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Відповідно до п. 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або неприйняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Окрім цього, слід узяти до уваги, що приписами п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України обумовлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз`яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Наказом заступника Міністра внутрішніх справ України «Про організаційно-штатні питання» від 06.11.2015 року №1388 було скорочено всі штатні посади органів МВС України.

Як вже було встановлено судом позивач був попереджений про майбутнє можливе звільнення 30.01.2020 із роз`ясненням можливого подальшого працевлаштування.

Таким чином, звільнення позивача відбулось у зв`язку зі скороченням штатів, передумови для чого виникли в зв`язку з окресленим вище.

При цьому, суд наголошує на тому, що спеціальними нормативно-правовими актами, які регулюють питання проходження служби в міліції, а також їх звільнення зі служби через скорочення штатів, встановлено припис про можливість такого звільнення (у зв`язку зі скороченням штатів) винятково при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Отже, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, керівник відповідного органу прямо зобов`язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється.

Слід вирішити питання щодо стягнення заробітної плати , втрата якої відбулася в результаті дій відповідача.

Оскільки питання виплати за вимушений прогул чи іншої форми компенсації неотриманої заробітної плати спеціальним законом не врегульовано, то в даному випадку можуть бути застосовані загальні норми трудового законодавства, з урахуванням особливостей роботи (служби) позивача.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Відповідно до абз. 1, 3 п. 2 Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Абзацом 4 п. 2 Порядку №100 визначено, що якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Пунктом 8 Порядку №100 установлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

Відповідно до п. 4 Порядку №100, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 року №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», за схемою посадових окладів поліцейських управлінь, відділів (відділень) поліції (додаток 7), посадовий оклад слідчого становить 2 400 грн, що є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати (з 01.01.2020 року 4 723,00 грн, з 01.09.2020 року 5 000,00 грн, з 01.01.2021 року 6 000,00 грн).

У зв`язку з чим, суму втраченого заробітку за час вимушеного прогулу слід обчислювати виходячи з відповідних розмірів мінімальної заробітної плати у періоді розрахунку з урахуванням місяців прогулу.

Судом встановлено, що позивачу не виплачувалась заробітна плата в період з 17.01.2020 по 30.03.2020.

Суд звертає увагу, що наказ про звільнення датований 30.03.2020, ознайомлений позивач з наказом 31.03.2020 року. Тобто виплата заробітної плати позивачу повинна починатись з 30.03.2020 дня винесення наказу №1263 о/с про звільнення.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними ст. 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень вчинення дій чи бездіяльності.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.

Слід зазначити, що право не виникає внаслідок неправомірних дій (ex iniuria ius non oritur) або бездіяльності; держава не може відмовитися від виконання свого зобов`язання, посилаючись на підстави, які визнано незаконними; те, що право виникає з факту (ex facto ius oritus), не означає, що право може виникати з несправедливості (ex iniuria ius non oritur). Зазначені підходи застосовані ЄСПЛ, зокрема, у рішенні Paradiso and Campanelli v Italy (№ 25358/12), Sidabras and Others v. Lithuania (№ 50421/08), Ioannou v Turkey (№ 18364/91), Schenk v. Switzerland (№ 10862/84), Stromblad v. Sweden (№ 3684/07).

Щодо позовної вимоги про нарахування та виплату моральної шкоди у розмірі 89 000 грн., суд зазнає наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Зі змісту цієї норми випливає, що основною умовою такого розгляду є те, що моральна шкода повинна бути заподіяна (похідною) протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин.

Проте, позивач не надав суду жодних переконливих доказів на підтвердження причинного зв`язку між бездіяльністю відповідача та завданням моральної шкоди (у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань, тощо).

Сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди. Крім того, визнання судом протиправною бездіяльності відповідача стосується виключно меж застосування законодавства про виконавче провадження, у той час як моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку, що позовна вимога про стягнення моральної шкоди є необґрунтованою та безпідставною, а тому не підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про стягнення понесених витрат в ході розгляду справи суд зазначає наступне.

Згідно з нормами ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких від носяться витрати на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

З огляду на відсутність належних доказів підтвердження розміру витрат та здійснення оплати за надані послуги стороною у справі, саме позивачем, вимоги про розподіл судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу задоволенню не підлягають.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, встановлюючи істину в справі суд повинен ґрунтуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби в суду не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву, що випливає з позиції Європейського суду з прав людини, яку він висловив у п. 45 рішення в справі «Бочаров проти України», п. 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», п. 43 рішення у справі «Кобець проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Зібрані і досліджені матеріали цієї справи підтверджують та обґрунтовують частину позовних вимог, із якими до суду звернувся позивач. При цьому, відповідачем не доведено повністю правомірність своїх дій і рішень у відповідності до вимог, встановлених ч. 2 ст. 19 Основного Закону та ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відтак, беручи до уваги все вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також їх письмові доводи, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що позов є підставним у частині та підлягає до задоволення частково.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 14, 73-78, 90, 132, 139, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за час.

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (м. Львів, пл. Ген. Григоренка,3, СДРПОУ 08592247) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , Ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) заробітну плату за період з 17.01.2020 по 30.03.2020 у розмірі мінімальної заробітної плати.

В решті позовних вимог відмовити.

Відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295-297, пп. 15.5 пп. 15 п. 1 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 20.12.21

Суддя В.М. Сакалош