Справа № 607/7841/20
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2021-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 рокуЛьвівСправа № 607/7841/20 пров. № А/857/21572/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,

за участі секретаря судового засідання Юрченко М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 листопада 2021 року (суддя Дзюбановський Ю.І., м. Тернопіль) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Тернопільської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 , про скасування постанови про закриття справи про адміністративне правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 у травні 2020 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Тернопільської міської ради, третя особа: ОСОБА_1 , у якому просив скасувати постанову №338 від 31.07.2019 про закриття справи про адміністративне правопорушення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 04 липня 2019 року поліцейським роти 1 УПП в Тернопільській області ДПП складено протокол про адміністративне правопорушення №131256, відповідно до змісту якого ОСОБА_1 04 липня 2019 року близько 18 год. 35 хв. перебував на робочому місці в стані алкогольного сп`яніння, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 179 КУпАП. Разом з тим, Виконавчим комітетом Тернопільської міської ради, за результатами розгляду протоколу про адміністративне правопорушення №131256 від 04 липня 2019 року, прийнято постанову №338 від 31 липня 2019 року про закриття справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Однак, на переконання позивача, постанова №338 від 31 липня 2019 року прийнята відповідачем без дослідження всіх доказів, є необґрунтованою та не вмотивованою, на засідання комісії не викликалися свідки події, у зв`язку з чим адміністративна комісія дійшла помилкового висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 листопада 2021 року у справі №607/7841/20 у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив ОСОБА_1 , який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що відповідно до ч.1 ст.287 КУпАП постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено прокурором у випадках, передбачених ч.5 ст.7 цього Кодексу, особою, щодо якої її винесено, а також потерпілим. Так, як ОСОБА_2 не належить до осіб, визначених ч.1 ст.287 КУпАП, тобто не є суб`єктом оскарження у даній справі, тому провадження у справі підлягає закриттю відповідно до п.1 ч.1 ст.238 КАС України. Суд першої інстанції вказані вище обставини не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову так, як адміністративний позов ОСОБА_2 про скасування постанови про закриття справи про адміністративне правопорушення не підлягав розгляду в судовому порядку.

Позивач та відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що 04 липня 2019 року поліцейським роти 1 УПП в Тернопільській області ДПП складено протокол про адміністративне правопорушення №131256, зі змісту якого вбачається, що 04 липня 2019 року близько 18 год. 35 хв. ОСОБА_1 перебував на робочу місці в ПК «Березіль» по вул. Миру, 6Б, в м. Тернополі в нетверезому вигляді, від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння в КУТОР ТОНД відмовився, №188. Тому, згідно з висновками поліцейського, ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 179 КУпАП.

Із протоколу про адміністративне правопорушення від 04.07.2019р. №131256 встановлено, що свідками події були ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , проте, їхні підписи у графі «свідки» відсутні.

Адміністративною комісією Виконавчого комітету Тернопільської міської ради 31 липня 2019 року прийнято постанову №338, якою провадження у справі про адміністративне правопорушення, вчинене ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 179 КУпАП закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП.

Постанова №338 від 31 липня 2019 року мотивована ним, що долученими до матеріалів справи доказами не доведено основний елемент суб`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 179 КУпАП, а саме вина особи, із досліджених відеозаписів не було встановлено факту перебування особи, яка притягується до адміністративної відповідальності у стані алкогольного сп`яніння, не видно ознак сп`яніння, підписи свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в протоколі про адміністративне правопорушення відсутні, а вина особи має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях.

Не погоджуючись з постановою про закриття справи про адміністративне правопорушення ОСОБА_2 звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не перебуває у статусі потерпілого, а зазначений у протоколі про адміністративне правопорушення лише, як свідок, а тому в силу вимог ч.5 ст.7 КУпАП не може оскаржувати постанову у справі про адміністративне правопорушення, що стосується ОСОБА_1 . Тобто, ОСОБА_2 не є належним позивачем у справі щодо оскарження постанови №338 від 31.07.2019 про закриття справи про адміністративне правопорушення, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення його адміністративного позову.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з частиною другою ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Таким чином, реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється в його володільця у момент порушення чи оспорення такого.

Відповідно до п. п. 2, 3, 4 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Статтею 287 КУпАП, в порядку якої розглядалася адміністративною комісією Виконавчого комітету Тернопільської міської ради справа про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 та прийнята оскаржувана постанова від 31.07.2019 №338, передбачено, що постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено прокурором у випадках, передбачених частиною 5 статті 7 цього Кодексу, особою, щодо якої її винесено, а також потерпілим.

У справі встановлено, що позивач у даній справі ОСОБА_2 , є свідком події, яка мала місце 04 липня 2019 року в приміщенні ПК «Березіль» за участю ОСОБА_1 , про що зазначено у протоколі про адміністративне правопорушення від 04.07.2019 №131256.

За наслідками розгляду протоколу про адміністративне правопорушення від 04.07.2019 №131256 та долучених до нього доказів, адміністративною комісією Виконавчого комітету Тернопільської міської ради 31.07.2019 прийнято постанову №338 про закриття провадження в адміністративній справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинене правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 179 КУпАП на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи ті обставини, що ОСОБА_2 як при складанні протоколу про адміністративне правопорушення від 04.07.2019, так і при розгляді адміністративною комісією справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 не перебував у статусі потерпілого, а тому в силу вимог ст. 287 КУпАП не може оскаржувати постанову від 31.07.2019 №338 про закриття справи про адміністративне правопорушення, тобто в даному випадку не є належним позивачем в даній адміністративній справі, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення його позову.

Щодо доводів апелянта про те, що провадження у справі підлягає закриттю відповідно до п.1 ч.1 ст.238 КАС України, оскільки ОСОБА_2 не є суб`єктом оскарження у даній справі, то колегія суддів апеляційного суду зазначає таке.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

При цьому поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду. Тобто, пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України не передбачено можливості закриття провадження у справі в разі звернення до суду з позовом неналежної особи.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу на те, що постанова у справі про закриття справи про адміністративне правопорушення може бути предметом судового оскарження в порядку, встановленому КАС України.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не є належним позивачем у справі щодо оскарження постанови №338 від 31.07.2019 про закриття справи про адміністративне правопорушення, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення його адміністративного позову. При цьому, судом дотримана реалізація права ОСОБА_2 на звернення до суду, враховуючи положення статей 2, 5 КАС України, і не обмежено останньому в доступі до правосуддя.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші наведені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні норм матеріального та процесуального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Також колегія суддів враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Крім того, згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Таким чином, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Міркування і твердження ОСОБА_1 не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ч.3 ст. 243, ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 листопада 2021 року у справі № 607/7841/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула