Справа № 160/5055/20
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2021-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року

м. Київ

справа №160/5055/20

адміністративне провадження №К/9901/32546/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді-доповідача: Мартинюк Н.М.,

суддів: Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №160/5055/20

за позовом Міністерства юстиції України

до засновника газети «Мир» - Товариства з обмеженою відповідальністю «Суворов»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області,

про припинення випуску друкованого засобу масової інформації,

за касаційною скаргою Міністерства юстиції України

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року (суддя Коренев А.О.)

і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 3 листопада 2020 року (головуючий суддя: Шлай А.В., судді: Круговий О.О., Прокопчук Т.С.).

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2020 року Міністерство юстиції України пред`явило позов до засновника газети «Мир» - Товариства з обмеженою відповідальністю «Суворов», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області, в якому просило суд:

- припинити випуск Газети «Мир», зареєстрованої Державним комітетом інформаційної політики, телебачення та радіомовлення України 18 липня 2002 року, свідоцтво 6370, Серія КВ, засновником якої є Товариство з обмеженою відповідальністю «Суворов», яке знаходиться за адресою: 49000, м. Дніпро, площа Героїв Майдану, 1 ().

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на адресу Міністерства юстиції України надійшов лист Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області від 24 лютого 2020 року №55/15-1767 про ініціювання припинення випуску Газети «Мир» у судовому порядку у зв`язку із порушенням норм чинного законодавства про друковані засоби масової інформації.

Відповідно до вказаного листа Управлінням Служби безпеки України у Дніпропетровській області в ході здійснення контррозвідувальних заходів із захисту національної інформаційної сфери отримано інформацію про порушення окремих вимог Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» зі сторони представників редакції та засновників Газети «Мир».

До того ж, Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області отримало від Департаменту у справах релігій та національностей Міністерства культури, молоді та спорту України релігієзнавчий висновок провідного наукового співробітника Інституту філософії імені Г.С. Сковороди Національної Академії наук України, доктора філософських наук, професора Сагана О.Н. Згідно з цим висновком Газета «Мир» не є офіційним виданням Української Православної Церкви; в усіх досліджених публікаціях наявні ознаки закликів, спрямованих на розпалювання національної, расової чи релігійної ворожнечі та ненависті, на приниження національної честі та гідності, а також образу почуттів громадян у зв`язку з їхніми релігійними переконаннями, нав`язування читацькій аудиторії ідей невігластва, необхідності відмови від оформлення паспортів громадянина України встановленого зразка, реєстрації дітей і вакцинації населення, дискредитації органів державної влади України та нав`язуванням негативного ставлення до представників Православної церкви України та віруючих інших конфесій.

Відтак, Міністерство юстиції України, розглянувши вказані матеріали, дійшло висновку про необхідність звернення до суду з позовом про припинення випуску Газети «Мир».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року, залишеного без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 3 листопада 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що Міністерство юстиції України не дотрималось законодавчо визначеної процедури щодо встановлення невідповідності діяльності друкованого засобу масової інформації - газети «Мир», а саме: звернулось до суду з позовом про припинення діяльності зазначеного об`єкта без попереднього установлення невідповідності його діяльності шляхом проведення правової експертизи.

До того ж, апеляційний суд дійшов висновку, що релігієзнавчий висновок, на який покликається позивач, може бути підставою для призначення відповідної судової лінгвістичної експертизи (спеціалізованого мовознавчого дослідження текстових матеріалів та інших мовних об`єктів для з`ясування питань, що можуть мати юридичні наслідки), як це передбачено статтею 102 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України»). Також, апеляційний суд дійшов висновку, що указаний релігієзнавчий висновок не може бути взятий судом до уваги у якості письмового доказу.

Не погоджуючись із цими судовими рішеннями, позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на них.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзивів

У листопаді 2020 року Міністерство юстиції України подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просило скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 3 листопада 2020 року, та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов.

Скаржник у касаційній скарзі покликається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, якщо висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах відсутній.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить відмовити у її задоволенні, а судові рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін. Відзив обґрунтований правильністю вирішення спору судами із дотриманням норм матеріального і процесуального права. До того ж, позивач звертає увагу, що наявні підстави для закриття касаційного провадження з огляду на його безпідставність.

Третя особа подала до Суду пояснення, в яких підтримала доводи і вимоги касаційної скарги.

ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Державним комітетом інформаційної політики, телебачення та радіомовлення України 18 липня 2002 року зареєстровано газету «Мир», у зв`язку з чим видано свідоцтво №6370, Серія КВ, засновником якої є Товариство з обмеженою відповідальністю «Суворов», яке знаходиться за адресою: 49000, м. Дніпро, площа Героїв Майдану, 1 ().

20 лютого 2020 року до Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області від Департаменту у справах релігій та національностей Міністерства культури, молоді та спорту України надійшов релігієзнавчий висновок провідного наукового співробітника Інституту філософії імені Г.С. Сковороди Національної Академії наук України, доктора філософських наук, професора Сагана О.Н., відповідно до якого:

Газета «Мир» (власність ТОВ «Суворов», , юридична адреса видання: м. Дніпро, площа Героїв Майдану 1, головний редактор Віктор Васильович; друкується на потужностях ТОВ «Видавничий дім «Кераміст», код ЄДРПОУ-31122120, юридична адреса: м. Запоріжжя, вул. Седова, буд. 16) не є офіційним виданням Української Православної церкви, а використовується ТОВ «Суворов» з метою висвітлення матеріалів у напрямі, вигідному державі-агресору - Російській Федерації, вказані матеріали об`єктивно провокують конфлікти між віруючими різних православних церков України;

засновник і видавець газети «Мир» використовує цей засіб масової інформації для нав`язування читацькій аудиторії ідей невігластва, зокрема, необхідності відмови від оформлення паспортів громадянина України встановленого зразка, реєстрації дітей і вакцинації населення, дискредитації органів державної влади України та нав`язування негативного ставлення до представників Православної церкви України й віруючих інших конфесій;

в усіх досліджених публікаціях наявні ознаки закликів, спрямованих на розпалювання національної, расової чи релігійної ворожнечі та ненависті, на приниження національної честі й гідності, а також образу почуттів громадян у зв`язку з їхніми релігійними переконаннями - все це суперечить нормам і положенням чинного законодавства України;

подальше видавництво та розповсюдження газети «Мир» становить реальні загрози національній безпеці України, оскільки у ній реалізовуються пропагандистські інформаційні кампанії, керовані з території держави-агресора - Російської Федерації. Ці матеріали спрямовані на дестабілізацію суспільно-політичної та міжконфесійної ситуації, порушення релігійної нетерпимості та дискредитації представників Православної церкви України.

На адресу Міністерства юстиції України надійшов лист Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області від 24 лютого 2020 року №55/15-1767 щодо ініціювання припинення випуску газети «Мир» у судовому порядку у зв`язку із порушенням норм чинного законодавства про друковані засоби масової інформації, яка друкується на потужностях ТОВ «Видавничий будинок «Кераміст» від імені церкви з метою висвітлення матеріалів у напрямі, вигідному державі-агресору - Російській Федерації, провокує конфлікти між віруючими різних державних православних конфесій в Україні.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 КАС України визначено, що в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 15 Конституції України передбачено, що суспільне життя в Україні ґрунтується на засадах політичної, економічної та ідеологічної багатоманітності. Жодна ідеологія не може визнаватися державою як обов`язкова. Цензура заборонена.

Закон України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» створює правові основи діяльності друкованих засобів масової інформації (преси) в Україні, встановлює державні гарантії їх свободи відповідно до Конституції України, Закону України «Про інформацію» та інших актів чинного законодавства і визнаних Україною міжнародно-правових документів. У цьому Законі під друкованими засобами масової інформації (пресою) в Україні розуміються періодичні і такі, що продовжуються, видання, які виходять під постійною назвою, з періодичністю один і більше номерів (випусків) протягом року на підставі свідоцтва про державну реєстрацію (стаття 1).

Статтею 2 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» визначено, що свобода слова і вільне вираження у друкованій формі своїх поглядів і переконань гарантуються Конституцією України і відповідно до цього Закону означають право кожного вільно і незалежно шукати, одержувати, фіксувати, зберігати, використовувати та поширювати будь-яку інформацію за допомогою друкованих засобів масової інформації, крім випадків, визначених законом, коли обмеження цього права необхідно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Друковані засоби масової інформації є вільними. Забороняється створення та фінансування державних органів, установ, організацій або посад для цензури масової інформації.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» друковані засоби масової інформації в Україні не можуть бути використані для: закликів до захоплення влади, насильницької зміни конституційного ладу або територіальної цілісності України; пропаганди війни, насильства та жорстокості; розпалювання расової, національної, релігійної ворожнечі; розповсюдження порнографії, а також з метою вчинення терористичних актів та інших кримінально караних діянь; пропаганди комуністичного та/або націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів та їхньої символіки. Забороняється використання друкованих засобів масової інформації для: втручання в особисте і сімейне життя особи, крім випадків, передбачених законом; завдання шкоди честі і гідності особи; розголошення будь-якої інформації, яка може призвести до вказання на особу неповнолітнього правопорушника без його згоди і згоди його представника.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» випуск друкованого засобу масової інформації може бути припинено за рішенням засновника (співзасновників) або суду. Суд припиняє випуск видання, зокрема, у разі порушення статті 3 цього Закону.

Відповідно до статті 28 Закону України «Про інформацію» інформація не може бути використана для закликів до повалення конституційного ладу, порушення територіальної цілісності України, пропаганди війни, насильства, жорстокості, розпалювання міжетнічної, расової, релігійної ворожнечі, вчинення терористичних актів, посягання на права і свободи людини.

Пунктом 1 частини третьої статті 2 Закону України «Про захист суспільної моралі» передбачено, що забороняються виробництво та розповсюдження продукції, яка, зокрема, пропагує війну, національну та релігійну ворожнечу, зміну шляхом насильства конституційного ладу або територіальної цілісності України.

Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2014 року №228 (далі - «Положення №228») Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, державну політику з питань банкрутства, у сфері нотаріату, організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - виконання рішень), державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації обтяжень рухомого майна, державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців, реєстрації статуту територіальної громади м. Києва, реєстрації статутів Національної академії наук та національних галузевих академій наук, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб`єктів інформаційної діяльності, у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, у сфері правової освіти населення; забезпечує формування державної політики у сфері архівної справи і діловодства та створення і функціонування державної системи страхового фонду документації.

Пунктом 83-7 Положення №228 передбачено, що серед основних завдань Міністерства юстиції України, зокрема, є здійснення відповідно до закону контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців, в тому числі шляхом проведення моніторингу реєстраційних дій відповідно до закону, та приймає обов`язкові до виконання рішення, передбачені законом; державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб`єктів інформаційної діяльності.

IV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень визначаються статтею 242 КАС України, відповідно до якої рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2020 року касаційне провадження у цій справі відкрите на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

- якщо висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах відсутній.

Проаналізувавши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для її часткового задоволення з огляду на таке.

У касаційній скарзі Міністерство юстиції України зазначає, що висновки суду першої інстанції про те, що зверненню до суду з позовом про припинення випуску друкованого ЗМІ, зокрема, газети «Мир» має передувати проведення правової експертизи, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

До того ж, скаржник зауважує, що суд першої інстанції дійшов такого висновку на підставі положень Порядку прийняття рішень щодо невідповідності діяльності, найменування та/або символіки юридичної особи, політичної партії, її обласної, міської, районної організації або іншого структурного утворення, передбаченого статутом політичної партії, іншого об`єднання громадян вимогам Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 травня 2015 року №354, який регулює правовідносини щодо порушення норм Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки». У цій справі про порушення газетою «Мир» положень указаного Закону не йдеться. Отже, суд першої інстанції вирішив справу на підставі положень законодавства, які не регулюють спірні правовідносини.

На порушення норм матеріального права щодо застосування указаного Положення для регулювання спірних правовідносин звернув увагу суд апеляційної інстанції. Проте, погодившись із висновками суду першої інстанції по суті спору, залишив рішення окружного суду без змін.

За чинною редакцією КАС України, неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 351 КАС України).

В урахуванням наведеного, Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги в цьому аспекті і зазначає про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а саме: про застосування Порядку прийняття рішень щодо невідповідності діяльності, найменування та/або символіки юридичної особи, політичної партії, її обласної, міської, районної організації або іншого структурного утворення, передбаченого статутом політичної партії, іншого об`єднання громадян вимогам Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27 травня 2015 року №354, який не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Суд апеляційної інстанції не виправив це порушення суду першої інстанції і не змінив мотивувальну частину рішення окружного суду, залишивши його без змін.

У касаційній скарзі Міністерство юстиції України також зазначає, що судами попередніх інстанції не було досліджено і надано оцінку доказу у справі, на який покликався позивач, а саме: релігієзнавчому висновку провідного наукового співробітника Інституту філософії імені Г.С. Сковороди Національної Академії наук України, доктора філософських наук, професора Сагана О.Н.

Статтею 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 73 КАС України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 75 КАС України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 76 КАС України).

Зі змісту постанови апеляційного суду вбачається, що суд апеляційної інстанції хоча і дослідив релігієзнавчий висновок провідного наукового співробітника Інституту філософії імені Г.С. Сковороди Національної Академії наук України, доктора філософських наук, професора Сагана О.Н., проте не взяв його до уваги, з огляду на те, що він, на думку суду, не є належним і допустимим доказом у справі, і зокрема, не є письмовим доказом.

До того ж, суди попередніх інстанції зауважили, що зважаючи на відсутність клопотань від учасників процесу про призначення у справі судової експертизи, поданий позов не підтверджений належними і допустимими доказами у справі.

З такими висновками судів попередніх інстанцій Верховний Суд не погоджується, з огляду на таке.

Відповідно до статті 94 КАС України письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно із положення статті 101 КАС України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені перед експертом, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Частиною третьою статті 101 КАС України передбачено, що висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Відповідно до частини першої статті 102 КАС України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності.

За вказаних норм процесуального законодавства висновується, що суди попередніх інстанції необґрунтовано дійшли висновку, що релігієзнавчий висновок, поданий позивачем не є письмовим доказом у справі. Одночасно, такий висновок не може вважатись висновком експерта у розумінні статті 101 КАС України. Отже, суди попередніх інстанцій мали дослідити цей висновок і надати йому оцінку у сукупності з іншими доказами у справі.

Також, з огляду на положення частини першої статті 102 КАС України суди попередніх інстанцій не були позбавлені процесуальної можливості, за умови відсутності клопотань від учасників процесу про призначення судової експертизи у справі, призначити відповідну експертизу з власної ініціативи, адже для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання.

До того ж, висновок апеляційного суду про те, що єдиним належним і допустимим доказом у справі на підтвердження правових підстав позову може бути правовий висновок Міністерства юстиції України, здійснений без покликання на жодну норму чинного законодавства.

Стосовно доводів відповідача про те, що Міністерство юстиції України не наділене законодавчим правом звернення до суду з позовами про припинення випуску друкованих ЗМІ, то Верховний Суд відхиляє такий довід, і у цьому контексті погоджується з висновками судів попередніх інстанцій. Зокрема, саме Міністерство юстиції України є тим суб`єктом владних повноважень, на якого державою покладено обов`язок як здійснення контролю за діяльністю друкованих засобів масової інформації як суб`єктів інформаційної діяльності, так і звернення до суду із відповідними позовами.

Верховний Суд також відхиляє доводи відповідача про необхідність закриття касаційного провадження «з огляду на його безпідставність», адже КАС України не передбачає процесуальної можливості для закриття касаційного провадження з указаних підстав. Правові умови для закриття касаційного провадження, передбачені статтею 339 КАС України; їхній перелік є виключним і розширеному тлумаченню не підлягає. Відповідачем у відзиві на касаційну скаргу не наведено належного обґрунтування, передбаченого статтею 339 КАС України.

Отже, суди попередніх попередніх інстанцій не встановили усіх фактичних обставин справи та не дослідили відповідні докази, які мають значення для правильного вирішення справи, а також порушено принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, який полягає у виявленні та дослідженні доказів судом за власною ініціативою.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд або для продовження розгляду.

Згідно з частиною другою статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази.

Оскільки судами попередніх інстанцій порушено норми матеріального права, а також норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, а суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому відсутні правові підстави для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень.

Отже, з огляду на приписи частини другої статті 353 КАС України, касаційну скаргу належить задовольнити частково, а оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій - скасувати із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суду першої інстанції під час нового розгляду необхідно врахувати викладене у цій постанові, об`єктивно оцінити докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, а також у відповідності до принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі зібрати і дослідити усі докази у справі для повного, всебічного і неупередженого вирішення спору.

З огляду на результат касаційного розгляду Верховний Суд не вирішує питання про розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 139, 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 3 листопада 2020 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

………………….

………………….

………………….

Н.М. Мартинюк

А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду