Справа № 360/3778/20
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2021-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року справа №360/3778/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Сіваченко І.В. розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 р. у справі № 360/3778/20 (головуючий І інстанції Пляшкова К.О.) за позовом адвоката Юрченка Володимира Григоровича в інтересах ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про визнання протиправними дій, рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

У С Т А Н О В И В:

08 жовтня 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області (далі - відповідач, УПФУ в м. Сєвєродонецьку), в якому з урахуванням уточненого позову заявлено такі позовні вимоги: 1) визнати протиправними дії - рішення відповідача від 23 червня 2020 року № 4980/2020 щодо відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах по Списку № 1, 2 при досягненні 45 років згідно з пунктом б статті 13 Закону України Про пенсійне забезпечення та скасувати його; 2) зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, з урахуванням пільгового стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку № 1, 2 при досягненні 45 років відповідно до пункту б статті 13 Закону України Про пенсійне забезпечення за періоди роботи на ПрАТ Сєвєродонецьке об`єднання Азот з 02 червня 1994 року по 24 грудня 2003 року (по Списку № 2 ) та з 25 грудня 2003 року по 26 жовтня 2020 року (по Списку № 1).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач 23 червня 2020 року звернулась до відповідача із заявою про призначення пільгової пенсії зі зниженням пенсійного віку на пільгових умовах по Списку №1 згідно з Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування при досягненню нею 45 років. Однак рішенням відповідача від 30 червня 2020 року № 4980/2020 у призначенні пенсії позивачу на пільгових умовах по Списку № 1 відмовлено, у зв`язку з недосягненням пенсійного віку, передбаченого Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Мотивуючі своє рішення відповідач вказав, що право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1975 р.н. після досягнення ними 50 років - з 01 жовтня 1974 року по 31 грудня 1975 року.

Позивач з таким рішенням не згодна з тих підстав, що працевлаштовуючись на посаду, що передбачена Списком № 1 розділу VIII підрозділу І пункту 8А.1, затвердженого постановою КМУ СРСР від 26.01.1991 № 10 та яка відноситься до професій, затверджених списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість на яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, ОСОБА_1 розраховувала саме на пільгові умови, які дають право на пенсію за віком на пільгових умовах, тобто по досягненню 45 років. Таким чином збільшення пенсійного віку є неприпустимим.

Так, згідно з довідками від 04 червня 2020 року № 298 та № 299 про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній позивач у період з 02.06.1994 по 03.07.1999, з 01.12.2000 по 24.12.2003 працювала за професією ливарник пластмас цеху № 7 ПАТ Сєвєродонецьке об`єднання Азот, що передбачена списком № 2, затвердженого постановою КМУ СРСР від 26.01.1991 № 10; з 25.12.2003 по 31.12.2004, з 01.01.2005 по 19.09.2005, з 19.09.2005 по 05.05.2010, з 05.05.2010 по 11.06.2015, з 01.04.2016 по 06.03.2017, з 30.10.2017 по 16.09.2018, з 11.03.2010 по 31.05.2020 працювала за професією апаратник розкладення відділення абсорбції, випарювання і гранулювання амонієвої селітри цеху виробництва аміачної, калієвої і натрієвої селітри ПрАТ Сєвєродонецьке об`єднання Азот, що передбачена списком № 1, затвердженим постановою КМУ СРСР від 26.01.1991 № 10, постановою КМУ від 16.01.2003 № 36, постановою КМУ від 24.06.2016 № 461.

Таким чином загальний пільговий стаж на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, визначених Списком № 1, за період 25.12.2003 по 06.10.2020 становить 17 років 10 місяців 17 днів.

При цьому, несвоєчасна сплата ПрАТ Сєвєродонецьке об`єднання Азот страхових внесків, за умови підтвердження роботи особи на такому підприємстві, отримання заробітної плати та утримання з неї єдиного соціального внеску, не повинна порушувати права позивача на належне пенсійне забезпечення.

Також позивач вважає, що зупинка цеху та вимушений простій не з вини працівника також не є підставами для відмови в зарахуванні такого періоду до пільгового стажу позивача, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах.

Рішення відповідача також не відповідає вимогам законодавства, яке регулює порядок призначення пенсії в системі загальнообов`язкового державного страхування, оскільки відмовляючи в призначенні пенсії відповідач мав зазначити причини такої відмови, у тому числі обґрунтувати мотиви не зарахування до пільгового стажу окремих періодів роботи.

З цих підстав рішення відповідача підлягає скасуванню, а позовні вимоги задоволенню.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 р. у справі № 360/3778/20 позов задоволено частково, внаслідок чого визнано протиправним та скасовано рішення Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області від 30 червня 2020 року № 4980/2020 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 . Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23 червня 2020 року про призначення пенсії з урахуванням висновків суду. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що Закон України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування як спеціальний закон є пріоритетним у правовідносинах щодо призначення пенсії на пільгових умовах за Списком № 1 з моменту набрання законної сили Законом України № 2148-VІІІ від 03.10.2017 Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій - з 11 жовтня 2017 року.

За таких обставин, рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року №1- р/2020 на спірні правовідносини не впливає, оскільки приписи Закону України Про пенсійне забезпечення не поширюються на позивача. У відзиві на апеляційну скаргу позивачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що з копій виданих на ім`я позивача паспорту громадянина України, картки фізичної особи-платника податків встановлено такі дані про позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 (арк. спр. 14).

Позивач звернулася до УПФУ в м. Сєвєродонецьку із заявою від 23 червня 2020 року за призначенням пенсії, до якої додано такі документи: паспорт, довідку про присвоєння ідентифікаційного номера, трудову книжку від 22.02.1995 серії НОМЕР_2 , диплом про навчання від 26.03.1994 серії ЗА № 000380, свідоцтво про шлюб, довідки, що визначають право на пенсію на пільгових умовах від 04.06.2020 № 298, № 299, № 300 (арк. спр. 103-116).

За наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 УПФУ в м. Сєвєродонецьку прийнято рішення від 30 червня 2020 року № 4980/2020 Про відмову в призначенні пенсії (арк. спр. 117-118).

Рішення мотивоване тим, що згідно з трудовою книжкою від 22.02.1995 серії НОМЕР_2 та даних, наявних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування страховий стаж ОСОБА_1 складає 34 роки 06 місяців 02 дні, пільговий стаж по Списку № 1 складає 10 років 08 місяців 16 днів, але вік заявниці станом на дату подання заяви 45 років 4 місяці. На підставі частини п`ятої статті 45, статті 114 Закону № 1058-ІV та наданих документів прийнято рішення відмовити позивачу в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах по Списку № за заявою від 23 червня 2020 року № 4980 у зв`язку з недосягненням пенсійного віку, передбаченого цим Законом.

Дослідженням витягу з ІКІС ПФУ: Підсистема Призначення та Виплати Пенсії встановлено, що УПФУ в м. Сєвєродонецьку до пільгового стажу позивача за Списком № 1 зарахований стаж роботи позивача на ПрАТ Сєвєродонецьке об`єднання Азот: з 25.12.2003 по 31.12.2003 (0 років 0 місяців 7 днів), з 01.01.2004 по 31.12.2004 (1 рік 0 місяців 0 днів), з 01.01.2005 по 19.09.2005 (0 років 8 місяців 19 днів), з 20.09.2005 по 31.05.2008 (2 роки 8 місяців 12 днів), з 01.08.2008 по 26.08.2008 (0 років 0 місяців 26 днів), з 01.09.2008 по 06.09.2008 (0 років 0 місяців 6 днів), з 01.10.2008 по 05.05.2010 (1 рік 7 місяців 5 днів), з 06.05.2010 по 24.07.2011 (1 рік 2 місяці 19 днів), з 01.07.2013 по 10.07.2013 (0 років 0 місяців 10 днів), з 01.08.2013 по 10.06.2014 (0 років 10 місяців 10 днів), з 17.12.2014 по 31.03.2015 (0 років 3 місяці 15 днів), з 01.04.2016 по 10.04.2016 (0 років 0 місяців 10 днів), з 27.08.2016 по 28.11.2016 (0 років 3 місяці 2 дні), з 30.11.2016 по 05.03.2017 (0 років 3 місяці 6 днів), з 30.10.2017 по 13.02.2018 (0 років 3 місяці 14 днів), з 01.08.2018 по 16.09.2018 (0 років 1 місяць 16 днів), з 11.03.2019 по 28.05.2020 (1 рік 2 місяці 18 днів), відмовлено через відсутність права на пенсію (арк. спр. 101-102).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пунктом 6 частини 1 статті 92 Конституції України визначено, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною першою статті 4 Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі - Закон № 1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України Про недержавне пенсійне забезпечення, Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Згідно з частиною 1 статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом, досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Згідно з пунктом а частини першої статті 13 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII Про пенсійне забезпечення (далі - Закон № 1788-XII, у редакції чинній до прийняття Закону України від 02.03.2015 № 213-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 ( 36-2003-п ) виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожний повний рік такої роботи чоловікам і на 1 рік 4 місяці жінкам.

Законом України від 02.03.2015 № 213-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення (далі - Закон № 213-VIII) віковий ценз для жінок збільшено до 50 років із одночасним запровадженням правила поетапного збільшення показника вікового цензу, за яким жінки, дати народження яких припадали у період з 01 жовтня 1974 року по 31 грудня 1975 року набували право на пенсію по досягненню 50 років.

Закон № 213-VIII набув чинності з 01 квітня 2015 року.

Відповідно до пункту 2 розділу XV Закону № 1058-IV (станом на 01 квітня 2015 року) пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди: 1) особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України Про пенсійне забезпечення.

У цьому випадку розміри пенсій визначаються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

При цьому зберігається порядок покриття витрат на виплату і доставку цих пенсій, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Підприємства та організації з коштів, призначених на оплату праці, вносять до Пенсійного фонду плату, що покриває фактичні витрати на виплату і доставку пенсій особам, які були зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, крім тих, що були безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт та рудників за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів України, починаючи з дня набрання чинності цим Законом, у розмірі 20 відсотків з наступним збільшенням її щороку на 10 відсотків до 100-відсоткового розміру відшкодування фактичних витрат на виплату і доставку цих пенсій до набуття права на пенсію за віком відповідно до цього Закону.

Отже, після набуття чинності Законом № 1058-IV (в редакції, чинній з 02 березня 2015 року) правила призначення пенсій за Списком № 1 регламентувались пунктом а частини першої статті 13 Закону № 1788-XII.

Такий стан правового регулювання існував до набрання чинності Законом України від 03.10.2017 № 2148-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій (далі - Закон № 2148-VIII), яким текст Закону № 1058-IV доповнений, зокрема, статтею 114, згідно з частиною першою якої право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону № 1058-ІV передбачено, що на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1975 року народження і старші після досягнення ними такого віку, зокрема: 50 років - з 1 жовтня 1974 року по 31 грудня 1975 року.

При цьому Законом № 2148-VIII у новій редакції викладено пункт 2 розділу XV Закону № 1058-IV, де передбачалось, що пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.

В силу спеціальної вказівки у Законі № 2148-VIII наведені вище норми закону підлягали застосуванню з 01 жовтня 2017 року.

Таким чином, з 01 жовтня 2017 року правила призначення пенсій за Списком № 1 почали регламентуватись одночасно двома однопредметними законами, а саме: пунктом а частини першої статті 13 Закону № 1788-XII (в редакції Закону № 213-VIII) та пунктом 1 частини другої статті 114 Закону № 1058-IV (в редакції Закону № 2148-VIII).

Положення згаданих законів щодо умов призначення пенсії за віком були повністю уніфікованими (ідентичними).

Такий стан правового регулювання існував до прийняття Конституційним Судом України рішення від 23 січня 2020 року №1-р/2020 У справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III Прикінцеві положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213-VIII.

Пунктом першим резолютивної частини цього рішення від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти б - г статті 54 Закону України Про пенсійне забезпечення № 1788-ХІІ від 05.11.1991 зі змінами, внесеними Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення № 213-VIII від 02.03.2015.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини рішення від 23 січня 2020 року №1-р/2020 стаття 13, частина друга статті 14, пункти б - г статті 54 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 № 1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 № 213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Згідно з пунктом 3 резолютивної частини даного рішення від 23 січня 2020 року №1-р/2020 застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти б - г статті 54 Закону України Про пенсійне забезпечення № 1788-ХІІ від 05.11.1991 в редакції до внесення змін Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення № 213-VIII від 02.03.2015 для осіб, які працювали до 01 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах.

Таким чином, з 23 січня 2020 року в Україні існують два закони, які одночасно регламентують правила призначення пенсій за Списком № 1, а саме: пункт а частини першої статті 13 Закону № 1788-XII (в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII від 02.03.2015) та пункт 1 частини другої статті 114 Закону №1058-IV (в редакції Закону № 2148-VIII).

Відносно позивача правила зазначених законів містять розбіжність у величині показника вікового цензу, який складає 45 років за пунктом а частини першої статті 13 Закону № 1788-XII (в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII) та 50 років за пунктом 1 частини другої статті 114 Закону № 1058-IV (в редакції Закону № 2148-VIII).

З вищеописаних доказів судом встановлено, що на момент звернення позивача до УПФУ в м. Сєвєродонецьку (23 червня 2020 року) ОСОБА_1 виповнилося 45 років та вона мала стаж роботи, визначений пунктом а статті 13 Закону № 1788-XII.

Зважаючи на частину першу статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 по справі Щокін проти України (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011 по справі Серков проти України (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд вважає, що найбільш сприятливим для заявника є підхід, коли віковий ценз має бути встановлений на рівні найменшої величини, тобто 45 років.

При цьому суд зазначає, що Конституційний Суд України у рішенні від 23 січня 2020 року № 1-р/2020, дослідивши правовідносини, пов`язані зі змінами підстав реалізації права на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років, зазначив, що ці зміни вплинули на очікування осіб стосовно настання юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.

Конституційний Суд України визнаючи такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти б - г статті 54 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII Про пенсійне забезпечення зі змінами, внесеними Законом України від 2 березня 2015 року № 213-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення вказав, що особи, що належать до певної категорії працівників, були учасниками правовідносин, у яких вони об`єктивно передбачали настання відповідних наслідків, а саме призначення пенсій, тобто їх легітимні очікування були пов`язані саме з положеннями Закону № 1788-XII у редакції до внесення змін Законом № 213-VIII. Отже, зміна умов призначення пенсій особам, які належать до певної категорії працівників, з урахуванням наявності відповідного стажу роботи, призвела до такого нормативного регулювання призначення пенсій, яке суттєво вплинуло на очікування вказаних осіб, погіршило їх юридичне становище стосовно права на призначення пенсій, що має реалізовуватися при зміні нормативного регулювання лише у разі справедливого поліпшення умов праці та впевненості у настанні відповідних юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.

Критерії законності рішення (діяння, тобто управлінського волевиявлення як такого) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України і обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

З положень наведеної норми процесуального закону слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування поза будь-яким розумним сумнівом, у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування баланс вірогідностей.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи, суд констатує, що обрані пенсійним фондом у даному конкретному випадку мотиви вчинення владного управлінського волевиявлення не враховують правила розв`язання колізій між діючими актами права однакової сили та з одного з того ж предмету із застосуванням приписів статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини на користь невладного суб`єкта - приватної особи (тобто на користь позивачки).

З огляду на викладене суд дійшов висновку про те, що у межах спірних правовідносин слід віддати перевагу у правозастосуванні найбільш сприятливому для заявника закону.

Суд зазначає, що Закон України № 1788-XII є пріоритетним у спірних правовідносинах, ніж Закон № 1058-ІV, бо Закон № 1788-XII відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій та визначає які саме види пенсій призначаються громадянам України.

Отже, в оскарженому рішенні відповідач помилково відмовив позивачці у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 у зв`язку з недосягненням останньою відповідного віку, посилаючись на норми пункту 1 частини другої статті 114 Закону № 1058-ІV.

Враховуючи встановлені у справі обставини та підхід до правового регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 30 червня 2020 року № 4980/2020 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає таке.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пунктів 2-4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язати утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною третьою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено право суду у разі скасування індивідуального акта зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

Зважаючи на обставини справи, суд встановив, що порушення прав позивача відбулося внаслідок прийняття відповідачем протиправного рішення від 30 червня 2020 року № 4980/2020 про відмову в призначенні пенсії, а не з діями, вчиненими останнім з метою виконання своїх функцій та повноважень, тому належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправним та скасування вказаного рішення та зобов`язання УПФУ в м. Сєвєродонецьку повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23 червня 2020 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах з урахуванням рішення Конституційного суду України від 23 січня 2020 року №1-р/2020 по справі 1-5/2018 (746/15), та правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

Самі по собі дії (бездіяльність) відповідача не тягнуть для позивача настання будь-яких негативних наслідків, відповідно, такий спосіб захисту, як визнання їх протиправними, жодним чином не сприятиме відновленню прав позивача. Тому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні цієї вимоги позивача.

Що стосується вимог позивача щодо зобов`язання відповідача під час повторного розгляду заяви від 23 червня 2020 року зарахувати періоди її роботи на ПрАТ Сєвєродонецьке об`єднання Азот з 02 червня 1994 року по 24 грудня 2003 року (по Списку № 2 ) та з 25 грудня 2003 року по 26 жовтня 2020 року (по Списку № 1), то суд вважає їх передчасними та відмовляє в їх задоволенні, оскільки, по перше, предметом доказування по даній справі є право позивача на призначення пенсії на пільгових умовах за пунктом а частини першої статті 13 № 1788-XII.

По друге, як слідує з оскаржуваного рішення, УПФУ в м. Сєвєродонецьку під час обрахунку стажу позивача, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах, частково зарахований стаж, про зарахування якого вимагає позивач, тому у суду відсутні правові підстави для спонукання відповідача до вчинення таких дій.

По третє, в оскаржуваному рішенні відсутні мотиви, з яких відповідач відмовляє в зарахуванні деяких періодів роботи позивача на ПрАТ Сєвєродонецьке об`єднання Азот до пільгового стажу, тому будь-які висновки суду з цих питань будуть нічим іншим, ніж припущенням, оскільки суд надає правову оцінку рішенню суб`єкта владних повноважень виключно з огляду викладені в ньому обставини.

Суд також не надає правової оцінки обставинам, якими представник позивача обґрунтовує свої твердження про наявність у позивача права на призначення пенсії відповідно до пункту б частини першої статті 13 № 1788-XII, оскільки судом з вищеописаних доказів та правового регулювання спірних правовідносин встановлено, що позивач зверталася за призначенням їй пенсії за віком на пільгових умовах саме за пунктом а частини першої статті 13 Закону № 1058-ІV, а не за пунктом б частини першої статті 13 № 1788-XII як зазначає представник позивача. На користь таких тверджень суду свідчить досягнутий позивачем на час звернення до відповідача пенсійний вік, трудова діяльність позивача (переважне працевлаштування за професіями, включеними до Списку № 1).

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 листопада 2021 року по справі № 360/3611/20.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.

Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 р. у справі № 360/3778/20 - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2020 р. у справі № 360/3778/20 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 21 грудня 2021 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.А. Блохін

Судді Т.Г. Гаврищук

І.В. Сіваченко