Справа № 380/7690/20
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2021-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/7690/20 пров. № А/857/19613/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Улицького В.З., Шавеля Р.М.,

за участю секретаря Омеляновської Л.В.,

представників апелянта Мороз О.М., Волощук Б.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року (ухвалене головуючим суддею Мричко Н.І. о 13 год. 56 хв. у м. Львові, повне судове рішення складено 28 вересня 2021 року) у справі № 380/7690/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просила:

визнати протиправною відмову відповідача у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 13.08.2020 щодо виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю), викладену у листі № 296 від 20.08.2020;

зобов`язати Літинську сільську раду Дрогобицького району Львівської області повторно розглянути заяву позивача від 13.08.2020 щодо виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) в розмірі, що повинен був належати її матері ОСОБА_2 , згідно з чинним законодавством.

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що матір позивача з 1949 по 11.09.1978 працювала у КСП «Більшовик». На думку позивача, вона, як спадкоємець всіх прав і обов`язків після смерті матері має право на отримання земельної ділянки (паю), яка повинна була бути виділена її матері. Таким чином, позивач вважає, що відповідач повинен повторно розглянути заяву позивача від 13.08.2020 щодо виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) в розмірі, що повинен був належати її матері ОСОБА_2 , згідно з чинним законодавством.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.09.2021 в задоволенні адміністративний позову відмовлено.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач при зверненні до відповідача не подала документів, які зазначені у ст. 2 Закону України № 899-IV, які посвідчують право на земельну частку (пай).

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржила позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що відповідач у межах цієї справи протиправно надав позивачу формальну відмову з підстав, не передбачених чинним законодавством, а тому враховуючи те, що позивач звернулася до відповідача із заявою про розгляд заяви про виділення земельної ділянки (паю), яка не було розглянута на сесії Літинської сільської ради, а сільський голова одноособово надав відписку поза межами своєї компетенції, суд першої інстанції повинен був зобов`язати відповідача розглянути заяву не сесії сільської ради.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представники апелянта в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу та надали пояснення, просять апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідач, в судове засідання на виклик суду не з`явився, явку уповноваженої особи не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений, що не перешкоджає розгляду справи за його відсутності згідно з ч. 2 ст. 313 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, представників апелянта, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 24.11.1995 № 2-147 позивач є спадкоємцем за заповітом половини спадкового майна, що належало спадкодавцю ОСОБА_2 .

Позивач звернулася до відповідача із заявою від 11.08.2020, в якій просила виділити їй як спадкоємцю ОСОБА_2 земельну ділянку (пай) у розмірі двох гектарів. Така заява мотивована тим, що її матері належало право на отримання паю на земельну ділянку, як члену колективного сільськогосподарського підприємства.

Листом від 20.08.2020 № 896 відповідач повідомив позивача про те, що списки громадян, які мають право на середню земельну ділянку частку (пай) затверджені рішенням Літинської сільської ради від 22.12.1994 № 13. Право на отримання земельної ділянки мали особи, які на момент прийняття такого рішення проживали. ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до прийняття такого рішення.

Позивач вважаючи відмову відповідача у задоволенні заяви щодо виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) протиправною, звернулася до суду з відповідними позовними вимогами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю).

Частиною 5 ст. 25 ЗК України визначено, що особи, зазначені у частині першій цієї статті, мають гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості).

Частиною 1 ст. 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Пунктом 16 Перехідних положень ЗК України передбачено, що громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю.

Згідно з п. 17 Перехідних положень ЗК України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Спеціальним законом, який визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками, особливості розпорядження землями та використання земель, що залишилися у колективній власності після розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), є Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (далі - Закон № 899-IV).

Згідно ст. 1 Закону № 899-IV право на земельну частку (пай) мають, в тому числі, громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов`язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості.

Громадянам, зазначеним в абзаці п`ятому частини першої вказаної статті, земельні ділянки в натурі (на місцевості) виділяються із земель запасу чи резервного фонду в розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. У разі відсутності на території відповідної ради необхідних площ земель запасу чи резервного фонду земельна ділянка за їх згодою може бути виділена в натурі (на місцевості) меншого розміру або за рахунок земель запасу чи резервного фонду, розташованих на території іншої ради в межах області.

Згідно з абзацом 1 п. 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 № 720/95 право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

З контексту ст. 2 Закону № 899-IV основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Разом з тим документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), також є: рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Частиною 1 та 2 ст. 3 Закону № 899-ІV передбачено, що підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради.

Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

На підставі ст. 5 Закону № 899-IV сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) мають право зокрема, розглядати заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок, приймати рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), розглядати та погоджувати проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

З огляду на право норми Закону № 899-IV , вирішення питання щодо надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо виділення громадянам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) віднесено до повноважень сільських, селищних, міських рад.

Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що позивач звернулася до відповідача із заявою від 11.08.2020, в якій просила виділити їй як спадкоємцю ОСОБА_2 земельну ділянку (пай) у розмірі двох гектарів. Така заява мотивована тим, що її матері належало право на отримання паю на земельну ділянку, як члену колективного сільськогосподарського підприємства.

Підставою для відмови відповідач у листі від 20.08.2020 № 896 вказав на те, що матір позивача не має права на отримання земельної ділянки частки (паю).

Суд першої інстанції зазначив та таке не спростовано представниками апелянта, що позивач не заперечувала невидачі її матері сертифіката на земельну частку (пай).

Відтак, свідоцтво про право на спадщину, яке додане до заяви від 11.08.2020, не підтверджує право на земельну частку (пай) у відповідності до статті 2 Закону України №899-IV.

Більше того, як слідує з матеріалів справи, матір позивачки не було включено до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у відповідача були наявні підстави для відмови у задоволенні заяви позивача про виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) та не вбачає підстав для зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву від 13.08.2020 щодо виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю), оскільки неподання позивачем документів, які посвідчують право на земельну частку (пай) унеможливлює виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю).

Крім цього, суд першої інстанції вірно вказав на те, що право позивача на земельну частку (пай) може бути встановлено у судовому порядку, а саме в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року у справі № 380/7690/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді В. З. Улицький
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 22 грудня 2021 року