Справа № 300/705/21
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2021-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 рокуЛьвівСправа № 300/705/21 пров. № А/857/21748/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,

за участі секретаря судового засідання Юрченко М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2021 року (суддя Микитин Н.М., м. Івано-Франківськ) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Яремчанського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія" Алькор Інвест", про визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у лютому 2021 року звернулася до суду з адміністративним позовом до Яремчанського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія" Алькор Інвест", у якому просила визнати протиправною та скасувати постанову ВП 52229129 від 29.12.2018 про стягнення виконавчого збору в сумі 107658,60 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що постанова державного виконавця Яремчанського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) ВП 52229129 від 29.12.2018 про стягнення виконавчого збору винесена з численними порушеннями та є такою, що не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», а тому підлягає скасуванню, як протиправна.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2021 року у справі №300/705/21 у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що виконавче провадження ВП № 52229129 проводилось державним виконавцем з численними порушеннями законодавства. Вказані порушення щодо примусового виконання виконавчого листа, виданого 22.12.2011 Яремчанським міським судом № 2-74, які є підставами для скасування постанов державного виконавця в межах ВП №52229129, є предметом судового розгляду у Яремчанському міському суді у цивільній справі. Крім того, при винесенні оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору державним виконавцем не правильно було здійснено обчислення розміру виконавчого збору. Згідно з вимогами чинного законодавства виконавчий збір розраховується з фактично стягнутої суми. Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 29.12.2018 стягувачу в рахунок погашення боргу було передане іпотечне майно на суму 999879,60 грн., однак постановою від 29.12.2018 відповідачем вирішено стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 107658,60 грн, що не є 10 % від суми, яка підлягала примусовому стягненню. Крім того, суд першої інстанції не врахував, що оцінку примусово відчуженого майна на суму 999879,60 грн. було проведено без повідомлення боржника, який є власником майна, й така оцінка оскаржується в судовому порядку в Яремчанському міському суді. З огляду на вказане суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідач та третя особа правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що рішенням Яремчанського міського суду від 10.08.2011 № 2-74/2011 вирішено стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Фольксбанк» заборгованість згідно кредитного договору № 61-2/201 від 09.10.2008 в розмірі 1074766,09 грн (том 1 а.с. 14-15)

Представник ПАТ "ВіЕс Банк" 14.09.2016 звернувся до Яремчанського міського ВДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області із заявою від 18.07.2016 про відкриття виконавчого провадження (том 1 а.с.192).

Державним виконавцем Яремчанського міського ВДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Юрчук У.М. 19.09.2016 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №52229129 про примусове виконання виконавчого листа №2-74, виданого 22.12.2011 Яремчанським міським судом, про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ "Фольксбанк", правонаступником якого є ПАТ "ВіЕс Банк" заборгованості за кредитним договором в розмірі 1074766,09 грн. (том 1 а.с. 243).

В ході виконавчого провадження №52229129 державним виконавцем було вчинено ряд дій щодо примусового виконання виконавчого листа №2-74, виданого 22.12.2011 Яремчанським міським судом, а саме: описано та накладено арешт на майно (об`єкт незавершеного будівництва житлового будинку, фундамент кам`яний в АДРЕСА_1 ; об`єкт незавершеного будівництва житлового будинку, фундамент кам`яний в АДРЕСА_2 ; земельна ділянка в АДРЕСА_3 , площею 0,2010 га кадастровий номер :05:008:0033 для будівництва та обслуговування житлового будинку) боржника ОСОБА_1 , призначено експерта, суб`єкта оціночної діяльності для участі у виконавчому провадженні, здійснено заміну стягувача - ПАТ "ВіЕс Банк" на правонаступника ТОВ "Фінансова компанія" Алькор Інвест", передано іпотечне майно стягувачу в рахунок погашення боргу (том 1 а.с. 17-26).

Головним державним виконавцем Яремчанського міського ВДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Гуменюком В.В. 29.12.2018 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з передачею стягувачу іпотечного майна на суму 999879 грн (том 1 а.с. 26, зв.бік).

Разом з тим, 29.12.2018 старшим державним виконавцем, на підставі статей 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження», вирішено стягнути з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 10% від суми боргу у розмірі 107658,60 грн., про що складено постанову (том 1 а.с.27, зв. бік). Відповідно до супровідного листа від 29.12.2018 № б/н вказана постанова направлена зокрема, ОСОБА_1 за адресою 78500, м. Яремче, вул. Галицька (том 1 а.с. 27).

Не погоджуючись з постановою державного виконавця про стягнення виконавчого збору, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що як Закон України «Про виконавче провадження» №606-XIV (в редакції на час відкриття виконавчого провадження № 52229129 19.09.2016), так і Закон України «Про виконавче провадження» №1404-VIII (в редакції на час закінчення виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору) передбачають стягнення виконавчого збору в розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, тому, враховуючи загальну суму боргу у розмірі 1076586,09 грн., постанова державного виконавця ВП 52229129 від 29.12.2018 про стягнення виконавчого збору в сумі 107658,60 грн. є правомірною та скасуванню не підлягає.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Частиною другою статті 25 Закону України від 21 квітня 1991 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV; чинний на дату відкриття виконавчого провадження (19.09.2016); в редакції вказаного Закону від 12.06.2016) передбачено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Відповідно до приписів частин першої, третьої статті 27 Закону Закон № 606-XIV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення. У разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Згідно з частиною першою статті 28 Закону № 606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Відповідно до положень частин шостої, восьмої статті 28 Закону № 606-XIV у разі завершення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 47, пунктами 2 і 8 частини першої статті 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

Постанова про стягнення виконавчого збору надсилається боржнику не пізніше наступного робочого дня після її винесення і може бути оскаржена до суду в десятиденний строк.

Згідно з пунктом 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження.

Відповідно до пункту 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Згідно зі статтею 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Закону № 1404-VІІІ (у редакції від 22.11.2018, чинній на час прийняття оскаржуваної постанови 29.12.2018) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Згідно з частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VІІІ у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Судом встановлено, що в межах виконавчого провадження ВП №52229129 про примусове виконання виконавчого листа №2-74 від 22.12.2011 року, державним виконавцем було вчинено дії, спрямовані на фактичне стягнення заборгованості щодо виконання виконавчого документа, зокрема, направлення запитів до відповідних органів з метою встановлення наявності будь-якого майна, що зареєстроване за боржником, накладення арешту на майно боржника, призначення експерта, суб`єкта оціночної діяльності для участі у виконавчому провадженні, здійснено передачу іпотечного майно стягувачу в рахунок погашення боргу.

Вжиті державним виконавцем дії призвели до фактичного погашення заборгованості на виконання виконавчого листа №2-74 від 22.12.2011 з ОСОБА_1 шляхом передачі стягувачу іпотечного майна на суму 999879,00 грн та закінчення виконавчого провадження.

За змістом оскаржуваної постанови державного виконавця, виконавчий збір у розмірі 10 відсотків державний виконавець розрахував на основі суми, що підлягала примусовому стягненню відповідно до виконавчого листа, виданого Яремчанським міським судом по справі №2-74 від 22.12.2011.

Як видно зі змісту позовної заяви та апеляційної скарги, позивач покликається на те, що державний виконавець виніс постанову про стягнення виконавчого збору за виконання виконавчого документа, за яким сума, що фактично стягнута - 999879 грн. є меншою від суми, яка підлягала стягненню за виконавчим листом - 1076586,09 грн, відтак розмір виконавчого збору повинен був становити 10 % від фактично стягнутої суми, а не суми, що підлягала стягненню.

З приводу таких доводів апелянта колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого документа було відкрито відповідно до Закону № 606-XIV. Тому розмір виконавчого збору, зокрема, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, за правилами частини першої статті 28 Закону № 606-XIV, становив 10 відсотків від суми, що підлягала стягненню.

Враховуючи те, що боржник у встановлений виконавцем у постанові від 19.09.2016 про відкриття виконавчого провадження строк (26.09.2016) не сплатив заборгованість за виконавчим документом, розпочалося примусове виконання цього рішення (за змістом частини першої статті 25 Закону № 606-XIV).

При цьому, з 05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон № 1404-VIII.

У подальшому, у зв`язку із закінченням виконавчого провадження згідно з постановою від 29.12.2018, державний виконавець, виніс спірну постанову про стягнення виконавчого збору з розрахунку 10 відсотків від суми, що підлягала стягненню.

Частина друга статті 27 Закону № 1404-VІІІ (у редакції від 22.11.2018, чинній на час прийняття оскаржуваної постанови 29.12.2018) містила таку ж норму як і Закон № 606-XIV щодо визначення розміру виконавчого збору - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Таким чином, з огляду на те, що виконавче провадження (з примусового виконання виконавчого листа Яремчанського міського суду від 10.08.2011 у справі № 2-74/2011) було відкрито за правилами, передбаченими Законом № 606-XIV, чинного на дату ухвалення постанови від 19.09.2016 ВП №52229129, то при визначенні розміру виконавчого збору, який підлягає стягненню з боржника, державний виконавець керуватися положеннями статті 28 Закону № 606-XIV (чинного на той час). Ці положення, як зазначено вище, передбачають, зокрема, стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню (якщо йдеться про примусове виконання рішення майнового характеру).

Тобто, розмір фактичного стягнення коштів шляхом передачі стягувачу іпотечного майна на суму 999879,00 грн. в рамках примусового виконання рішення, виконавче провадження по якому закінчено, не заперечує наявності підстав для стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягала стягненню за цим виконавчим документом (1076586,09 грн.).

Щодо доводів позивача про допущення державним виконавцем ряду порушень законодавства України в ході виконавчого провадження ВП № 52229129 з приводу примусового виконання виконавчого листа, виданого 22.12.2011 Яремчаським міським судом № 2-74, які є підставами для скасування постанов державного виконавця в межах ВП № 52229129, то апеляційний суд звертає увагу на те, що оцінка таким діям державного виконавця буде надана Яремчанським міським судом в межах цивільної справи №354/357/21, що перебуває на його розгляді та предметом спору якої постанови про відкриття виконавчого провадження, постанови про опис та арешт майна боржника, постанови про призначення експерта для участі у виконавчому провадженні, постанови про передачу майна стягувачу, постанови про закінчення виконавчого провадження та визнання недійсним висновку оцінювача про вартість майна ВП №52229129.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що постанова державного виконавця ВП 52229129 від 29.12.2018 про стягнення виконавчого збору в сумі 107658,60 грн. є правомірною та скасуванню не підлягає, оскільки як Закон України «Про виконавче провадження» №606-XIV (в редакції на час відкриття виконавчого провадження № 52229129 19.09.2016), так і Закон України «Про виконавче провадження» №1404-VIII (в редакції на час закінчення виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору) передбачають стягнення виконавчого збору в розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню в рамках виконавчого провадження.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Також колегія суддів враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Крім того, згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Таким чином, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Міркування і твердження позивача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим її апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ч.3 ст. 243, ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2021 року у справі № 300/705/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула