Справа № 160/16926/21
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2021-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Лозицької І.О.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання протиправним та скасування розпорядження, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати розпорядження міського голови Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Горб Андрія Івановича №110к/тм від 09.08.2021 року «Про оголошення догани ОСОБА_1 »;
В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що 21.07.2021 року на підставі розпорядження міського голови Підгородненської міської ради №180аг «Про проведення службового розслідування щодо законності реєстрації права власності державним реєстратором Воронюком К.В.» було створено комісію зі службового розслідування. За результатами службового розслідування було складено акт №04-61/06 від 06.08.2021 року, на підставі якого прийнято розпорядження міського голови №110к/тм «Про оголошення догани ОСОБА_1 » від 09.08.2021 року.
Позивач з оголошенням догани не погоджується та вважає розпорядження протиправним та прийнятим всупереч дійсним обставинам справи та нормам діючого законодавства.
Ухвалою суду від 23.09.2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, а також встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов та докази на його обґрунтування.
Заперечуючи проти позову, відповідачем надано до суду письмовий відзив на позовну заяву, який долучено до матеріалів справи.
Відповідач в обґрунтування своєї позиції зазначає, що державним реєстратором Воронюком К.В. було здійснено державну реєстрацію гаражу на земельній ділянці, право власності на яку не було набуто, що суперечить позиції Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), яка передбачає прийняття рішення про відмову у проведенні державної реєстрації прав на рухоме майно.
За поясненням відповідача, позивач працює в Підгородненській міській раді з 11.11.2016 року, має безперервний стаж роботи та досвід роботи в органі місцевого самоврядування, тому ОСОБА_1 знав та розумів обсяг і склад своїх посадових обов`язків, ознайомлений з їх обсягом в частині питань, які стосуються державної реєстрації прав та законодавчі підстави для її проведення.
Також, відповідач зазначає, що за результатом розгляду наданих позивачем пояснень, комісія дійшла висновку про наявність ознак дисциплінарного проступку, які виразилися у недодержанні позивачем законодавства про службу в органах місцевого самоврядування.
Таким чином, відповідач просить відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини справи.
ОСОБА_1 працював на посаді державного реєстратора відділу реєстраційних послуг Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області з 06.07.2021 року.
Розпорядженням міського голови від 21.07.2021 року №180 «Про проведення службового розслідування щодо законності реєстрації права власності державним реєстратором Воронюком К.В.», керуючись ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядуванням в України», Постановою Кабінету Міністрів України від 13.06.2000 року №950 «Про затвердження порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та осіб, які для цілей Закону України «Про запобігання корупції» прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування» та ст. 46 Кодексу законів про працю України визначено провести службове розслідування щодо законності реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна (гараж) державним реєстратором Воронюком К.В. на підставі рішення органу місцевого самоврядування «Про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки у приватну власність» №1545-ХХІ/VI, видане 27.06.2012 року та технічного паспорту серії ІС №006/18, виданий 26.02.2018 року.
Крім того, відповідно до вказаного розпорядження, створено комісію для проведення службового розслідування.
Згідно з протоколом засідання комісії з проведення службового розслідування щодо законності реєстрації права власності державним реєстратором Воронюком К.В. від 22.07.2021 року, судом встановлено, що комісія звернулась до позивача з листом від 26.07.2021 року, в якому просили надати письмові пояснення на наступні питання:
«1. Зазначити норми права з чітким посиланням на відповідну статтю відповідного нормативно-правового акту: Кодекс, Закон, Постанова КМУ чи інше, яка регулює сферу державної реєстрації та надала правові підстави здійснення реєстрації права власності, на зазначений об`єкт на підставі рішення органу місцевого самоврядування «Про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки у приватну власність»?;
2. Надати пояснення та зазначити норму права яка надає правові підстави для здійснення державної реєстрації гаражу на земельній ділянці державної/комунальної форми власності без наявного права на неї (яка перебуває в процесі формування) у громадянина?;
3. Надати пояснення та зазначити норму права яка надає правові підстави для здійснення державної реєстрації об`єкта нерухомого майна (гаражу) на підставі технічного паспорту?;
4. Надати обґрунтовані пояснення з посиланням на норми чинного законодавства, чому документи які стали підставою для здійснення державної реєстрації протирічать один одному?;
5. Чому на момент реєстрації ОСОБА_2 було проігноровано та не виконано пункт 2 рішення сесії Підгородненської міської ради від 27.06.2012 року №1545-ХХІ/VI «Про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки у приватну власність»?;
6. Які підстави стали для проведення державної реєстрації об`єкту нерухомого майна на земельній ділянці на яку не оформлено право приватної власності, а лише йде процес оформлення» ?
27.07.2021 року державним реєстратором Відділу реєстраційних послуг Підгородненської міської ради Воронюком К.В. було надано пояснення з посиланням на статті 5, 10, 11, 22, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав не нерухоме майно та їх обтяження», пункту 42 Постанови Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 року «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяження», пункт 2.6 Методичних рекомендацій стосовно об`єктів нерухомого майна, права на які підлягають державній реєстрації від 11.12.2012 року.
У поясненнях позивач вказав, що документи, які були подано заявником та які отримано в результаті розгляду заяви дають змогу підтвердити набуття права приватної власності на гараж.
На підставі ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяження», позивачем було прийнято рішення про державну реєстрацію власності на вказаний гараж.
Судом встановлено, що на підставі розгляду пояснень комісією було складено акт службового розслідування від 06.08.2021 року №04-61/06, відповідно до якого, комісія дійшла до висновку про наявність ознак дисциплінарного проступку, які виразилися у недодержанні державним реєстратором ОСОБА_1 законодавства про службу в органах місцевого самоврядування, а саме, ст. 8 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування».
Окрім того, як зазначено в акті, порушені завдання та обов`язки визначені посадовою інструкцією державного реєстратора, що призвело до прийняття рішення про проведення реєстрації об`єкту нерухомого майна на підставі технічного паспорту та дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки у приватну власність.
Комісія прийшла до висновку скористатися правом позбавлення щомісячних заохочень відповідно до Положення про преміювання працівників Підгородненської міської ради, стосовно державного реєстратора ОСОБА_1 , або накласти дисциплінарне стягнення у вигляді догани з подальшим зверненням (скаргою) до Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро).
Позивач ознайомлений з актом 06.08.2021 року, про що наявний відповідний підпис у акті.
Відповідно до розпорядження міського голови №110к/тм від 09.08.2021 року «Про оголошення догани ОСОБА_1 », на підставі акту службового розслідування від 06.08.2021 року, ОСОБА_1 , державному реєстратору відділу реєстраційних послуг щодо законності реєстрації права власності державним реєстратором ОСОБА_1 оголошено догану.
Не погоджуючись з розпорядженням про оголошення догани, вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частинами 1, 2, 6 ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Згідно із ч. 3 ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.
Загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування визначаються Законом України від 07.06.2001р. № 2493-III «Про службу в органах місцевого самоврядування».
Служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядуваня, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом (ст. 1 Закону № 2493-III).
Відповідно до ст. 7 № 2493-III правовий статус посадових осіб місцевого самоврядування визначається Конституцією України, законами України від 21.05.1997р. № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні», від 11.07.2002р. № 93-IV «Про статус депутатів місцевих рад», від 14.07.2015р. № 595-VIII «Про місцеві вибори», вказаним та іншими законами України. На посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених вказаним Законом.
Згідно із ст. 139 Кодексу законів про працю України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Згідно статті 147 КзпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.
Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення (ст. 147 КЗпП).
Статтею 148 КЗпП встановлено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.
Згідно із ст. 149 вказаного Кодексу до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Надавати пояснення чи ні - це право працівника, але роботодавець зобов`язаний зажадати таких пояснень. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.
У відповідності до правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 22.07.2020 року у справі № 554/9493/17 (номер у ЄДРСР 90591458) дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку. Саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина як одна з важливих ознак порушення трудової дисципліни. Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Отже, при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема чи враховані обставини, за яких вчинено проступок. Для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності.
Проаналізувавши наведені норми, суд дійшов висновку, що за порушення трудової дисципліни, в тому числі за неналежне виконання посадових обов`язків, посадова особа органу місцевого самоврядування може бути притягнута до дисциплінарної відповідальності із застосуванням одного з видів стягнення. При цьому, факт протиправної винної дії або бездіяльності такої посадової особи, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених законодавством, повинен бути підтверджений достатніми матеріалами.
У свою чергу адміністративний суд, не втручаючись у дискреційні повноваження керівника щодо притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, у відповідності із вимогами частини другої статті 2 КАС України, має перевірити, чи прийнято таке рішення із дотриманням визначених цією нормою критеріїв, а саме: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до пунктів 1, 5 статті 8 Закону №2493-ІІІ, основними обов`язками посадових осіб місцевого самоврядування є: додержання Конституції і законів України, інших нормативно-правових актів, актів органів місцевого самоврядування; забезпечення відповідно до їх повноважень ефективної діяльності органів місцевого самоврядування та сумлінне ставлення до виконання службових обов`язків, ініціативність і творчість у роботі.
Стосовно правомірності розпорядження міського голови Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області №110к/тм від 09.08.2021 року «Про оголошення догани ОСОБА_1 », то суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що вказаним розпорядженням до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани саме за державну реєстрацію гаражу, який знаходиться на земельній ділянці, право на яку не набуто.
З даного приводу суд зазначає, що відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовано Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004р. (Закон №1952-IV), що спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Реєстраційна дія - державна реєстрація прав, взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, а також інші дії, що здійснюються державним реєстратором у Державному реєстрі прав, крім надання інформації з цього реєстру (п. 9 ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-IV).
Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону № 1952-IV державним реєстратором є, зокрема, громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав.
Частиною другою статті 18 Закону №1952-IV встановлено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Відповідно до частини восьмої цієї ж статті, державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.
Документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 22 Закону №1952-IV).
Так, постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015р. затверджено Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (Порядок №1127).
Пунктом 6 Порядку №1127 передбачено, що державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса.
Для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», іншими законами України та цим Порядком (п. 7 Порядку №1127), що кореспондується з пунктом 40 даного Порядку.
Відповідно до пункту 18 Порядку №1127, за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.
Державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, іншими законами України та цим Порядком (п. 40 Порядку №1127).
Відповідно до положень ст. 22 Закону № 1952-IV документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Не розглядаються документи з підчищеннями або дописками, закресленими словами та іншими не обумовленими в них виправленнями, заповнені олівцем, з пошкодженнями, що не дають змоги однозначно тлумачити їх зміст, а також оформлені з порушенням вимог законодавства.
Відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом.
З матеріалів справи вбачається, що Рішенням ХХІ сесії VІ скликання Підгородненської міської ради від 27.06.2012 року «Про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки у приватну власність» надано дозвіл гр. ОСОБА_2 на складання проекту відведення земельної ділянки у приватну власність за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 0,0100 га, в т.ч. для будівництва індивідуального гаражу 0,0100 га.
В даному клопотанні заявник вказала, що на вищезазначеній земельній ділянці знаходиться об`єкт нерухомості гараж, який належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на землю, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно індексний номер витягу 262781247.
В подальшому, в.о. начальника земельного відділу звернулася до міського голови зі службовою запискою від 20.07.2021 року, в якій вказала, що при розгляді заяви від 12.07.2021 року вх. № К-792 стосовно затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 по фактичному розміщенню гаражу було виявлено наступний факт.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 17.06.2021 року державним реєстратором Підгородненської міської ради Воронюком Костянтином Валерійовичем було здійснено реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна (гараж) на підставі: рішення органу місцевого самоврядування «Про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки у приватну власність», серія та номер № 1545-ХХІ/VІ, виданий 27.06.2012 року; технічного паспорту серія та номер ІС: № 006/18, виданий 26.02.2018 року.
Зазначене й стало підставою для проведення службового розслідування, а в подальшому й притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.
Так, судом встановлено, що підставою для оголошення догани позивачу слугувало те, що державним реєстратором Воронюком К.В. було здійснено державну реєстрацію гаражу на земельній ділянці, право власності на яку не набуто.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 262781247 від 23.06.2021 року, сформованого ОСОБА_1 , за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на гараж за адресою: АДРЕСА_3 .
Підставою для державної реєстрації зазначено: рішення органу місцевого самоврядування «Про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки у приватну власність», серія та номер № 1545-ХХІ/VІ, виданий 27.06.2012 року, видавник: Підгородненська міська рада; технічний паспорт, серія та номер: ІС № 006/18, виданий 26.02.2018 року, видавник ФОП ОСОБА_3 .
Як встановлено судом та не заперечується сторонами, громадянкою ОСОБА_2 для реєстрації права власності на гараж, що розташований на земельній ділянці, право власності на яку не набуто, було подано технічний паспорт на гараж, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , та рішення «Про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки у приватну власність», № 1545-ХХІ/VІ, від 27.06.2012 року, копії яких містяться в матеріалах справи.
Згідно технічного паспорту на гараж, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , рік побудови 1990 рік.
Суд вважає за необхідне звернути увагу, на наступне.
Частиною 3 ст. 5 Закону № 1952-IV право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності чи інше речове право на земельну ділянку, на якій вони розташовані.
Відповідно до п. 42 Порядку № 1127 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються:
1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;
2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.
У разі коли індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених цим пунктом, можуть бути подані документи, передбачені статтею 31 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Таким чином, суд доходить висновку, що законодавством дозволено здійснювати реєстрацію права власності на житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини (в даному випадку гараж 1990 року побудови) незалежно від того, чи зареєстровано право власності чи інше речове право на земельну ділянку, на якій вони розташовані, за умови подання пакету документів, а саме: технічного паспорту на об`єкт нерухомого майна; 2) документу, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.
Суд зазначає, що відповідач дійшов невірного висновку, вказавши, що позивачем було протиправно здійснено державну реєстрацію гаражу на земельній ділянці, право власності на яку не набуто.
Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Позивач у своїй позовній заяві зазначає, що на виконання Порядку № 1127, заявником було надано всі документи, необхідні для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно технічний паспорт, в якому зазначено рік побудови гаражу, технічні показники гаражу, адреса місцезнаходження гаражу, та рішення Підгородненської міської ради «Про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки у приватну власність», в якому зазначено адресу нерухомого майна, право власності на яке підлягає державній реєстрації.
Суд зазначає, що а ні Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а ні Порядком № 1127 не визначено конкретного документа, який підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, державний реєстратор не може на власний розсуд вирішувати який документ підтверджує такий факт, а який ні.
Отже, слід виходити з того, що документом, який підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, може бути як рішення органу місцевого самоврядування, так і інший документ, незалежно від форми, виданий відповідним органом, який дає змогу встановити факт присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, зокрема довідки, виписки тощо.
Відповідно до ч. 1 ст. 27 № 1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі:
1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката;
2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката;
3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката;
4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів;
5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката;
6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката;
7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном;
8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року;
9) судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно;
10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди;
11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно;
12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації;
13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність;
13-1) договору, яким встановлюється довірча власність на нерухоме майно, та акта приймання-передачі нерухомого майна, яке є об`єктом довірчої власності;
13-2) актів приймання-передачі нерухомого майна неплатоспроможного банку перехідному банку, що створюється відповідно до статті 42 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб";
14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.
Таким чином, документи, які були подані заявником, та які були отримані в результаті розгляду заяви, давали змогу підтвердити набуття права приватної власності на гараж заявником.
Отже, суд не вбачає в діях позивача протиправності вчинення реєстрації права власності на гараж за громадянкою ОСОБА_2 .
Тому, суд доходить висновку про протиправність розпорядження міського голови Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області ОСОБА_4 №110к/тм від 09.08.2021 року «Про оголошення догани ОСОБА_1 », а тому вказане розпорядження підлягає скасуванню.
Щодо твердження відповідача, що позивач звернувся з даним позовом до Підгородненської міської ради, яка не є належним відповідачем, у той час коли належним відповідачем має бути Підгородненський міський голова Горб Андрій Іванович, як суб`єкт владних повноважень, який здійснює управлінські функції на основі законодавства та самостійно приймає розпорядження, відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування», суд зазначає наступне.
На відміну від позивача відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Відповідно до пункту 10 частини четвертої статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільський, селищний, міський голова призначає на посади та звільняє з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, крім керівників дошкільних, загальноосвітніх та позашкільних навчальних закладів.
Пунктом 20 частини 4 статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільський, селищний, міський голова видає розпорядження у межах своїх повноважень.
Сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об`єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста (стаття 12 Закону).
Частиною 5 статті 42 наведеного закону визначено, що сільський, селищний, міський голова несе персональну відповідальність за здійснення наданих йому законом повноважень.
Крім того, відповідно до частини першої статті 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.
Відповідно до посадової інструкції державного реєстратора відділу реєстраційних послуг Підгородненської міської ради, копія якої міститься в матеріалах справи, реєстратор приймається на посаду та звільняється з неї розпорядженням міського голови відповідно до п.п. 5 п. 4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 10 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування в Україні», п. 5 ст. 41 Кодексу законів про працю України (п. 3 посадової інструкції).
Реєстратор безпосередньо підпорядковується міському голові, начальнику відділу реєстраційних послуг Підгородненської міської ради та керівнику ЦНАП (в межах діяльності ЦНАП) (п 4 посадової інструкції).
Суд зазначає, що міським головою Підгородненської міської ради видано оскаржуване розпорядження щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача в межах своєї компетенції, як керівником органу, в якому працює позивач.
Тому суд доходить висновку, що Підгородненська міська рада є належним відповідачем у даній справі.
Зважаючи на викладене, суд вважає, що відповідач належними та допустимими доказами не підтвердив наявність правових та фактичних підстав для прийняття оскаржуваного розпорядження.
Суд також не приймає до уваги посилання відповідача на те, що ОСОБА_1 звільнений з посади державного реєстратора Підгородненської міської ради за угодою сторін, оскільки, вказане не спростовує протиправності оскаржуваного розпорядження.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Відповідно до п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Згідно з п. 1, 3 ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
У своїй позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
За положеннями ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин 1 та 2 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно з п. 1 ч.3 та ч.4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до положень частини 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч.7 ст. статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно правової позиції викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 300/941/19, від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19 та від 30.04.2020 року у справі № 826/4466/18 на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких.
Суд зауважує, що станом на день розгляду справи, позивачем не надано до суду докази, що підтверджують понесені позивачем витрати на правничу допомогу.
Таким чином, суд вважає, що наразі заявлені вимоги про розподіл витрат на професійну правничу допомогу є передчасним, у зв`язку з чим, вказана вимога не підлягає задоволенню.
Відповідно до положень п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору, як учасник бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_2 , дата видачі 20.08.2015 року, що наявна в матеріалах справи, тому питання щодо розподілу судових витрат у вигляду судового збору судом не вирішується.
Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання протиправним та скасування розпорядження задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати розпорядження міського голови Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Горб Андрія Івановича №110к/тм від 09.08.2021 року «Про оголошення догани ОСОБА_1 ».
Питання щодо розподілу судових витрат, судом не вирішувалось.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 22.12.2021 року.

Суддя І.О. Лозицька