Справа № 640/10311/19
Суддя: Черпіцька Людмила Тимофіївна
Дата ухвалення: 2021-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого-судді: Черпіцької Л.Т., суддів: Пилипенко О.Є., Собківа Я.М., за участю секретаря: Борисовської Л.М. розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 жовтня 2021 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, військової прокуратури Південного регіону України, Генерального прокурора, третя особа без самосійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив:

- визнати протиправним і скасувати наказ Генерального прокурора України від 06 травня 2019 року №325-вк «Про внесення змін до наказу Генерального прокурора України від 24 березня 2015 року №29-вк»;

- поновити позивача на посаді військового прокурора Південного регіону України з 06 травня 2019 року;

- стягнути з Генеральної прокуратури України на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2020 року, яке набрало законної сили 29 січня 2021 року на підставі постанови Верховного Суду, адміністративний позов задоволено; визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України № 325-вк від 06 травня 2019 року про звільнення позивача з посади військового прокурора Південного регіону України у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до пункту 2 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України; поновлено позивача з 07 травня 2019 року на посаді військового прокурора Південного регіону України; стягнуто з військової прокуратури Південного регіону України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, без обов`язкових відрахувань до бюджету, за період з 07 травня 2019 року по 11 березня 2020 року в сумі 100259,00 грн; допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення з 07 травня 2019 року на посаді та в частині стягнення з військової прокуратури Південного регіону України на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 9 370,00 грн.

25 березня 2021 року Окружний адміністративний суд міста Києва видав виконавчі листи, якими зобов`язано поновити позивача з 07 травня 2019 року на посаді військового прокурора Південного регіону України та стягнути з військової прокуратури Південного регіону України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, без обов`язкових відрахувань до бюджету, за період з 07 травня 2019 року по 11 березня 2020 року в сумі 100 259,00 грн.

Надалі, на адресу Окружного адміністративного суду міста Києва від позивача надійшла заява про визнання протиправною бездіяльності на виконання рішення суду.

В обґрунтування вказаної заяви, позивач зазначає, що на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2020 року Генеральним прокурором 15 березня 2021 року видано наказ № 174-к, яким поновлено позивача на посаді військового прокурора Південного регіону України з 7 травня 2019 року.

Однак, заявник зазначає, що відповідно до чинних положень статей 7, 15 Закону України «Про прокуратуру» військова прокуратура Південного регіону України в системі прокуратури на час видання Генеральним прокурором наказу про поновлення позивача на посаді військового прокурора Південного регіону України відсутня, посада військового прокурора Південного регіону України законом не передбачена, що на переконання позивача не дає підстав для визначення позивачу статусу прокурора.

Заявник звертає увагу, що після видання наказу про поновлення останнього на посаді військового прокурора Південного регіону України, заявнику запропоновано подати заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласній, окружній прокуратурі та про намір пройти у зв`язку з цим атестацію. Заявою від 20 березня 2021 року позивач повідомив Генерального прокурора, що проходження атестації для призначення на посаду прокурора не є реальним захистом порушеного права на службу у прокуратурі, адже будь-яка норма чинних законодавчих актів не містить положень щодо проходження атестації особами, поновленими рішенням суду на публічній службі у прокуратурі. Більш того, відповідно до підпункту 1 пункту 8 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» положення про проходження атестації не поширюються, зокрема, на прокурорів, які призначені на адміністративні посади після набрання чинності вказаним законом.

Надалі, 07 квітня 2021 року Генеральним прокурором видано наказ № 200-к, яким звільнено позивача з посади військового прокурора Південного регіону України та з органів прокуратури з 08 квітня 2021 року на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Отже, на думку позивача, згадані дії Генерального прокурора України призвели до протиправної бездіяльності щодо поновлення порушеного права позивача на проходження публічної служби у прокуратурі, а саме: призначення на відповідну адміністративну посаду в органі прокуратури для виконання обов`язків та надання статусу прокурора.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 жовтня 2021 року заяву залишено без задоволення.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки уповноваженим органом поновлено позивача на відповідній посаді, з якої його було звільнено, то Генеральний прокурор належним чином виконав рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у цій справі. Подальші події, пов`язані із проходженням атестації та звільненням позивача з інших підстав, не були предметом розгляду адміністративної справи № 640/10311/19, а тому не можуть оцінюватись в межах виконання судового рішення в цій справі. Також суд зазначив, що оскільки позивач не брав участь у процедурі проходження атестації, а також ураховуючи, що позивача звільнено саме з посади військового прокурора Південного регіону України, то поновлення позивача в Генеральній прокуратурі України з подальшою пропозицією пройти атестацію для подальшого проходження служби в органах Офісу генеральної прокуратури, є належним та допустимим виконанням рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2020 року.

Позивач, не погоджуючись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та недотримання норм матеріального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про задоволення заяви.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що на час виконання судового рішення у справі № 640/10311/19 військова прокуратура Південного регіону України у системі прокуратури відсутня, відповідно відсутня посада військового прокурора Південного регіону України, а тому поновлення позивача на вказаній посаді не є поновленням позивача на попередній роботі, що передбачено ст.235 Кодексу законів про працю України.

Також скаржник вказав, що не відповідають обставинам справи висновки суду першої інстанції про те, що позивача поновлено в Генеральній прокуратурі України з подальшою пропозицією пройти атестацію для подальшого проходження служби в органах Офісу Генеральної прокуратури, оскільки позивача поновлено на посаді військового прокурора Південного регіону України, а не в Генеральній прокуратурі Україні, пропозиція проходити атестацію для подальшого проходження служби в Офісі Генерального прокурора від відповідача не надходила, а дії відповідача, які суд визнав належним та допустимим виконанням рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2020 року, не можуть обґрунтовуватися процедурою проходження атестації, адже проходження атестації не є предметом спору у справі № 640/10311/19.

Крім того, суд першої інстанції, посилаючись на пункт 7 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ яким передбачено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом, вийшов за межі предмету спору в цій справі, оскільки вказана норма стосується тих прокурорів, які на день набрання чинності Законом №113-ІХзаймали посади прокурорів у відповідних органах прокуратури, однак позивач на той час не займав жодних посад у прокуратурі, позаяк оскаржував незаконне звільнення з посади і з органів прокуратури у суді.

Також суд першої інстанції залишив поза увагою пункт 8 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, яким передбачено, що положення про проходження атестації не поширюються, зокрема, на прокурорів, які призначені на адміністративні посади після набрання чинності вказаним законом. Зазначена норма, чинного закону на час спірних правовідносин щодо виконання судового рішення у справі № 640/10311/19, належала до дискреційних повноважень відповідача - Генерального прокурора, що визначено ст. 9 Закону України «Про прокуратуру», та не була застосована відповідачем для реального захисту права позивача на публічну службу у прокуратурі.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, наполягаючи на необґрунтованості доводів скаржника і правильності висновків суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2020 року, яке набрало законної сили 29 січня 2021 року на підставі постанови Верховного Суду, адміністративний позов задоволено; визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України № 325-вк від 06 травня 2019 року про звільнення позивача з посади військового прокурора Південного регіону України у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до пункту 2 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України; поновлено позивача з 07 травня 2019 року на посаді військового прокурора Південного регіону України; стягнуто з військової прокуратури Південного регіону України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, без обов`язкових відрахувань до бюджету, за період з 07 травня 2019 року по 11 березня 2020 року в сумі 100259,00 грн; допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення з 07 травня 2019 року на посаді та в частині стягнення з військової прокуратури Південного регіону України на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 9 370,00 грн.

25 березня 2021 року Окружний адміністративний суд міста Києва видав виконавчі листи, якими зобов`язано поновити позивача з 07 травня 2019 року на посаді військового прокурора Південного регіону України та стягнути з військової прокуратури Південного регіону України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, без обов`язкових відрахувань до бюджету, за період з 07 травня 2019 року по 11 березня 2020 року в сумі 100 259,00 грн.

На виконання вказаного судового рішення Генеральний прокурор 15 березня 2021 року видав наказ № 174-к, яким поновив позивача на посаді військового прокурора Південного регіону України з 7 травня 2019 року.

Після видання вказаного наказу позивачу запропоновано подати заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласній, окружній прокуратурі та про намір пройти у зв`язку з цим атестацію.

Заявою від 20 березня 2021 року позивач повідомив Генерального прокурора, що проходження атестації для призначення на посаду прокурора не є реальним захистом порушеного права на службу у прокуратурі.

Надалі, 07 квітня 2021 року Генеральним прокурором видано наказ № 200-к, яким позивача звільнено з посади військового прокурора Південного регіону України та з органів прокуратури з 08 квітня 2021 року на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Не погоджуючись з вказаними діями уповноваженого органу, позивач звернувся до суду із заявою про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржника, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Відповідно до частини 5 статті 383 КАС України, у разі відповідності заяви вимогам, зазначеним у цій статті, вона підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або у судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомленні, не перешкоджає розгляду такої заяви. У разі невідповідності заяви вказаним вище вимогам вона ухвалою суду, прийнятою в порядку письмового провадження, повертається заявнику. Така ухвала суду може бути оскаржена.

Відповідно до пункту 6 статті 383 КАС України за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення.

Відповідно до частини 2 статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Відповідно до статті 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2020 року Генеральним прокурором 15 березня 2021 року видано наказ № 174-к, яким позивача поновлено на посаді військового прокурора Південного регіону України з 07 травня 2019 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки уповноваженим органом позивача поновлено на відповідній посаді, з якої його було звільнено, то Генеральний прокурор належним чином виконав рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у цій справі.

Щодо доводів скаржника про те, що на час виконання судового рішення у справі № 640/10311/19 посада військового прокурора Південного регіону України відсутня, а тому поновлення позивача на вказаній посаді не відповідає приписам ст.235 Кодексу законів про працю України, колегія суддів зазначає таке.

Так, у резолютивній частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2020 року чітко вказано, на якій саме посаді має бути поновлений позивач і з якої дати, а саме: позивач поновлений на посаді військового прокурора Південного регіону України з 07 травня 2019 року.

Колегія суддів наголошує, що частиною першою статті 235 Кодексу законів про працю України прямо передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Отже, доводи скаржника щодо протиправності його поновлення на посаді військового прокурора Південного регіону України є безпідставними, оскільки наказом Генерального прокурора позивача поновлено саме на тій посаді, з якої було звільнено.

Наведене відповідає сталій практиці Верховного Суду. Зокрема, аналогічна правова позиція міститься в постанові від 07.07.2020 у справі № 811/952/15.

Також, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно зазначив, що подальші події, пов`язані із проходженням атестації та звільненням позивача з інших підстав, не були предметом розгляду адміністративної справи № 640/10311/19, а тому не можуть оцінюватись в межах виконання судового рішення в цій справі.

Так, матеріали справи свідчать, що після видання вказаного наказу про поновлення на посаді військового прокурора Південного регіону України позивачу запропоновано подати заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласній, окружній прокуратурі та про намір пройти у зв`язку з цим атестацію.

Відповідну заяву про намір пройти атестацію позивач не подав, проте у заяві від 20 березня 2021 року повідомив Генерального прокурора, що проходження атестації для призначення на посаду прокурора не є реальним захистом порушеного права на службу у прокуратурі.

У зв`язку з цим, 07 квітня 2021 року Генеральний прокурор видав наказ № 200-к, яким звільнив позивача з посади військового прокурора Південного регіону України та з органів прокуратури з 08 квітня 2021 року на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Отже, звільнення позивача з посади з 08 квітня 2021 року у зв`язку з неподанням заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію виключає подальший судовий контроль за виконанням судового рішення у цій справі, оскільки між позивачем та Генеральним прокурором виникли нові правовідносини на підставі наказу № 200-к Генерального прокурора, які не були предметом розгляду у межах справи №640/10311/19, а відтак не можуть бути включені до предмету судового контролю, зокрема, передбаченого приписами ст. 383 КАС України.

У зв`язку з викладеним, безпідставними є доводи скаржника про залишення судом першої інстанції положень пункту 8 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, яким передбачено, що положення про проходження атестації не поширюються, зокрема, на прокурорів, які призначені на адміністративні посади після набрання чинності вказаним законом.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки позивача звільнено саме з посади військового прокурора Південного регіону України, то поновлення позивача в Генеральній прокуратурі України з подальшою пропозицією пройти атестацію для подальшого проходження служби в органах Офісу генеральної прокуратури, є належним та допустимим виконанням рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2020 року.

Також судом першої інстанції правильно зазначено, що, вирішуючи питання щодо визнання дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними щодо неналежного виконання рішення суду, суд не вправі вносити будь-які зміни в існуюче рішення, а тому процесуальна процедура вирішення питання протиправності дій/бездіяльності відповідача у справі суб`єкта владних повноважень, вчинених на виконання рішення суду, виключає можливість будь-яким чином змінювати предмет спору та зміст цього судового рішення.

Розглядаючи заяву, подану в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, суд не вирішує спір повторно, а лише усуває перешкоди на шляху виконання вже прийнятого раніше рішення. Потреба у постановленні судом окремої ухвали за наслідком розгляду такої заяви може бути зумовлена виключно діями та бездіяльністю, що свідчать про умисне ухилення суб`єкта владних повноважень від виконання судового рішення. Водночас необхідно зауважити, що суд не може змінювати резолютивну частину рішення, яке виконується, а тому, доводи позивача стосовно протиправності бездіяльності відповідача щодо вчинення дій, які не передбачені резолютивною частиною рішення є безпідставними та необґрунтованими.

Отже, в цьому випадку уповноваженим органом, відповідно до вимог чинного законодавства України належним чином виконано вимоги рішення Окружного адміністративного суду міста Києва, тому підстави для задоволення заяви позивача, поданої в порядку ст. 383 КАС України, відсутні.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає з підстав, наведених вище.

Крім того, аналізуючи всі доводи учасників справи, апеляційний суд враховує висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом першої інстанції встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування ухвали суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 250, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 21 грудня 2021 року.

Головуючий суддяЛ.Т. Черпіцька
Судді: О.Є. Пилипенко
Я.М. Собків