Справа № 640/10186/21
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2021-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Бужак Н.П., Губської Л.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 серпня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - Відповідач, ГУ ПФ в м. Києві) в якому просив:

- визнати протиправними дії ГУ ПФ в м. Києві щодо невиплати нарахованої пенсії ОСОБА_1 за період з 01.05.2018 по 31.08.2018 та за період з 01.11.2018 по 31.12.2018;

- зобов`язати ГУ ПФ в м. Києві відновити виплату нарахованої та невиплаченої пенсії (заборгованості) ОСОБА_1 за період з 01.05.2018 по 31.08.2018 та за період з 01.11.2018 по 31.12.2018 у сумі 30699,09 грн.

- зобов`язати надати суду звіт про виконання судового рішення.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.08.2021 позов задоволено частково:

- визнано протиправними дії ГУ ПФ у м. Києві щодо невиплати нарахованої пенсії ОСОБА_1 за період з 01.05.2018 по 31.08.2018 та за період з 01.11.2018 по 31.12.2018;

- зобов`язано ГУ ПФ у м. Києві виплатити ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену пенсію за період з 01.05.2018 по 31.08.2018 та за період з 01.11.2018 по 31.12.2018 у сумі 30699,09 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що виключно згідно рішення територіальних органів Пенсійного фонду України або суду припиняється виплата пенсії на підставі вичерпного переліку, визначеного Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Відтак, на переконання суду, у Відповідача були відсутні підстави для невиплати пенсії Позивачу.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Свою позицію обґрунтовує тим, що, по-перше, Позивачем пропущено строк оскарження листа Відповідача від 30.07.2019, по-друге, призупинення виплати пенсії відбувалося правомірно, по-третє, виплата нарахованих сум пенсій буде здійснена після прийняття окремого порядку Кабінетом Міністрів України, по-четверте, виплата пенсії є виключними повноваженнями органів Пенсійного фонду України, по-п`яте, суд безпідставно стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача на користь Позивача суму судового збору, позаяк кошти на відповідні цілі ГУ ПФ в м. Києві не виділялися.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.10.2021 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

Справа на запит суду надійшла 09.11.2021.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при вирішенні спору правильно застосував норми матеріального і процесуального права та прийняв законне й обґрунтоване рішення. Крім того, підкреслює, що суд правильно вирішив питання щодо розподілу судових витрат за правилами ч. 1 ст. 139 КАС України, а також вірно вказав на дотриманні Позивачем строку звернення до суду.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.12.2021 справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не є предметом апеляційного оскарження, то судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку його законності та обґрунтованості у межах доводів та вимог апеляційної скарги ГУ ПФ в м. Києві.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 є пенсіонером, що підтверджено копією посвідчення № НОМЕР_1 (а.с. 10).

Згідно довідок від 28.11.2016 №20088 та від 26.11.2018 №/34812 ОСОБА_1 взято на облік як особу, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10-11).

Судом першої інстанції також встановлено, що у період з 01.05.2018 по 31.08.2018 та з 01.11.2018 по 31.12.2018 Позивачу припинено виплату пенсії з підстав отримання Пенсійним фондом України відомостей зі списку на внутрішньо переміщених осіб, про тривалу відсутність (понад 60 днів) за місцем проживання/перебування.

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до ГУ ПФ в м. Києві із заявою, в якій просив зазначити підстави невиплати пенсії за спірні періоди та виплатити її (а.с. 12).

Листом від 30.07.2019 №170536/02/П-9400 Відповідач повідомив, що виплату пенсії поновлено з травня 2018 року та з листопада 2018 року на підставі рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, проте, кошти, які не виплачені з 01.05.2018 по 31.08.2018 та за період з 01.11.2018 по 31.12.2018 у загальній сумі 30 699,09 грн обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністром України (а.с. 15).

Враховуючи встановлені вище обставини, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 46, 92 Конституції України, ст. ст. 4, 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», ст. ст. 4, 46, 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також ряду інших підзаконних актів і позиції Верховного Суду у зразковій справі №805/402/18, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки чинним законодавством не передбачено можливості припинення виплати пенсії без відповідного рішення Пенсійного фонду України.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Як було встановлено раніше, матеріалами справи підтверджується видача Позивачу довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 28.11.2016 №20088 та від 26.11.2018 №/34812. При цьому доказів прийняття рішень про їх скасування Відповідачем не надано.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що призначення та продовження виплати, зокрема, пенсій за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 (Офіційний вісник України, 2014 р., № 81, ст. 2296; 2015 р., № 70, ст. 2312). Виплата (продовження виплати) пенсій, що призначені зазначеним особам, проводиться через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» з можливістю отримання готівкових коштів і проведення безготівкових операцій через мережу установ і пристроїв будь-яких банків тільки на території, де органи державної влади здійснюють свої повноваження.

Отже, умовами призначення та продовження виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам є: перебування таких осіб на обліку, що підтверджується відповідною довідкою; наявність рахунку у ПАТ «Державний ощадний банк України».

Разом з тим, у контексті наведеного судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон).

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Згідно ст. 5 Закону дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Інші нормативно-правові акти, у сфері правовідносин врегульованих Законом, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Питання виплати пенсій врегульовані ст. 47 Закону (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), за правилами якої пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Як підкреслив Верховний Суд у постанові від 12.02.2019 у справі №243/5451/17, перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст. 49 Закону, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Однак, як свідчить аналіз положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених статтею 49 цього Закону. Разом з тим, як свідчать матеріали справи, рішення щодо припинення виплати пенсії Позивачу з травня по серпень і з листопада по грудень 2018 року Відповідачем не приймалося. До того ж, судова колегія вважає за необхідне наголосити на тому, що призупинення пенсії, що було здійснено ГУ ПФ в м. Києві у відношенні до ОСОБА_1 , взагалі не передбачено положеннями Закону.

Судовою колегією враховується, що постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» затверджено, зокрема, Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (тут і надалі у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин).

Указаний Порядок визначає механізм призначення (відновлення) внутрішньо переміщеним особам виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг (далі - соціальні виплати) за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування (п. 1).

Відповідно до п. 15 наведеного Порядку орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Як було встановлено раніше, ГУ ПФ в м. Києві не заперечує наявність права у ОСОБА_1 на виплату його пенсії за спірні періоди.

Проте, з посиланням на п. 15 Порядку №365, Відповідач у листі від 30.07.2019 №170536/02/П-9400 зазначив, що нараховані кошти за період з травня по серпень та з листопада по грудень 2018 року будуть виплачені Позивачу за умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що п. 15 Порядку №365 (у редакції постанови КМ України № 335 від 25.04.2018) визнано протиправним та нечинним в частині, що стосується сум невиплачених пенсій рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.06.2019 у справі № 640/18720/18, яке набрало законної сили 07.11.2019).

Поряд з цим, абзацом 21 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», на який посилається ГУ ПФ в м. Києві в апеляційній скарзі, передбачено, що суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що на момент розгляду цієї справи відповідний окремий порядок виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі за минулий час Кабінетом Міністрів України не визначено. Разом з тим, відсутність відповідного нормативно-правового документу, що визначає механізм реалізації права на отримання невиплаченої суми пенсії за минулий період, не може бути визнано обґрунтованою підставою для позбавлення особи такого права.

Посилання Відповідача на те, що пенсія Позивачу буде виплачуватися на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, прямо суперечить ст. 46 Закону та свідчить про застосування до ОСОБА_1 , як до внутрішньо переміщеної особи, дискримінаційного підходу, порівняно з іншими пенсіонерами, у той час, коли наявний єдиний механізм виплати пенсій громадянам України за минулий час згідно діючого законодавства.

Верховний Суд у постанові від 12.02.2019 у справі №243/5451/17 наголосив, що, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

У преамбулі до Закону зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону. Натомість, судовою колегією враховується, що жодних змін у вказаний Закон з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою України не приймалося.

З огляду на викладені обставини, з урахуванням наведених норм права, колегія суддів вважає, що Відповідачем протиправно не вчинено дій, спрямованих на виплату Позивачу пенсії за період з травня по серпень 2018 року і з листопада по грудень 2018 року, внаслідок чого наявні підстави для зобов`язання Відповідача здійснити виплату заборгованості по невиплаченій пенсії за вказаний період.

Посилання Апелянта на неврахування судом першої інстанції пропуску Позивачем строку звернення до суду із вказаним позовом судовою колегією оцінюється критично.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Відтак, оскільки спір у цій справі стосується протиправного, на переконання Позивача, нездійснення Відповідачем виплати останньому нарахованої пенсії за періоди з травня по серпень 2018 року і з листопада по грудень 2018 року, і протиправність таких дій органу Пенсійного фонду України, як і факт нарахування відповідних сум пенсії ОСОБА_1 встановлені у ході розгляду цієї справи, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що строки звернення до суду, визначені ч. 2 ст. 122 КАС України, до спірних правовідносин не застосовуються.

Доводи Відповідача про те, що покладення на нього обов`язку з виплати пенсії Позивачу є втручанням у дискреційні повноваження органу Пенсійного фонду України, адже виключно останній має право вирішувати питання про виплату пенсії та визначення розміру пенсії, яка підлягає виплаті, судом апеляційної інстанції відхиляються, позаяк матеріалами справи підтверджується факт невиплати пенсії ОСОБА_1 у розмірі 30 699,09 грн, цей розмір ГУ ПФ в м. Києві не оспорюється, а відтак у цьому випадку покладення на Відповідача обов`язку з виплати нарахованої, але не виплаченої пенсії за чітко визначені періоди та у чітко визначеній сумі не може вважатися втручанням у дискреційні повноваження органу.

Твердження Апелянта щодо безпідставності стягнення за рахунок його бюджетних асигнувань на користь Позивача витрат, пов`язаних із сплатою судового збору, з огляду на відсутність у ГУ ПФ в м. Києві відповідних коштів, судовою колегією оцінюється критично, оскільки такий спосіб розподілу судових витрат прямо передбачений у ч. 1 ст. 139 КАС України.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 серпня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Н.П. Бужак

Л.В. Губська

Повний текст постанови складено та підписано « 21» грудня 2021 року.