Справа № 815/1784/18
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2021-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 815/1784/18 Головуючий у 1 інстанції: Маруліна Л.О.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Грибан І.О.

Лічевецького І.О.

За участю секретаря Мельник К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління майна та ресурсів на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 серпня 2021 року у справі за адміністративним позовом Фермерського господарства «Веста-Юг» до Заступника Міністра оборони України Голови постійно діючої комісії для проведення конкурсного відбору - ОСОБА_1 , Головного управління майна та ресурсів, треті особи: Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеси, Міністерство оборони України, Кабінет Міністрів України про встановлення відсутності повноважень, визнання протиправними дій, визнання нечинними та скасування методичних рекомендацій, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Фермерське господарство «Веста-Юг» звернувся до суду з позовом до Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України, Заступника Міністра оборони України генерал-лейтенанта Павловського Ігора Валентиновича, треті особи: Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеса, Міністерство оборони України, в якому просив:

- встановити відсутність повноважень у Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України на прийняття «Методичних рекомендацій щодо укладення договорів з метою вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках землекористувачів Міністерства оброни України», а також будь-яких інших актів, якими визначаються умови та процедура укладення договорів спільної обробки землі з вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках землекористувачів Міністерства оборони України;

- визнати протиправними дії заступника Міністра оборони України генерал-лейтенанта Павловського Ігоря Валентиновича щодо затвердження "Методичних рекомендацій щодо укладення договорів з метою вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках землекористувачів Міністерства оброни України" без дати, прийняті Головним управлінням в особі тимчасово виконуючого обов`язки начальника Галушко О.А.;

- визнати протиправними та нечинними «Методичні рекомендацій щодо укладення договорів з метою вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках землекористувачів Міністерства оброни України» без дати, прийняті Головним квартирно-експлуатаційним управлінням Збройних Сил України, в особі тимчасово виконуючого обов`язки начальника Галушко О.А. та затверджені заступником Міністра оборони України генерал-лейтенантом Павловським Ігорем Валентиновичем.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 лютого 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2019 року апеляційну скаргу Фермерського господарства «Веста-Юг» залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.02.2019 року - без змін (головуючий суддя Сорочко Є.О.).

Постановою Верховного Суду від 21 липня 2020 року касаційну скаргу Фермерського господарства «Веста-Юг» задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 4 лютого 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 2 квітня 2019 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 серпня 2021 року провадження у справі №815/1784/18 за позовом Фермерського господарства "Веста-Юг" до Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил, Заступника Міністра оборони України генерал-лейтенанта Павловського Ігора Валентиновича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеса, Міністерство оборони України, Кабінет Міністрів України, в частині позовних вимог: "встановити відсутність повноважень у Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України на прийняття "Методичних рекомендацій щодо укладення договорів з метою вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках землекористувачів Міністерства оброни України", а також будь-яких інших актів, якими визначаються умови та процедура укладення договорів спільної обробки землі з вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках землекористувачів Міністерства оборони України" - закрито.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 серпня 2021 року адміністративний позов Фермерського господарства «Веста-Юг» задоволено.

Визнано протиправними дії заступника Міністра оборони України генерал-лейтенанта Павловського Ігоря Валентиновича щодо затвердження "Методичних рекомендацій щодо укладення договорів з метою вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках землекористувачів Міністерства оброни України" без дати, прийняті Головним управлінням в особі тимчасово виконуючого обов`язки начальника Галушко О.А.

Визнано протиправними та нечинними повністю "Методичні рекомендацій щодо укладення договорів з метою вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках землекористувачів Міністерства оброни України", прийняті Головним квартирно-експлуатаційним управлінням Збройних Сил України, в особі тимчасово виконуючого обов`язки начальника Галушко О.А. та затверджені заступником Міністра оборони України генерал-лейтенантом Павловським І.В.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Головне управління майна та ресурсів звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт посилається на те, що спірні Методичні рекомендації не прийняті у формі нормативно - правового акту, вони не затвердженні наказом, не введенні в дію директивою тощо, відтак не містять всіх ознак нормативно - правового акту. Крім цього, апелянт вважає, що спірні Методичні рекомендації не порушують прав, свобод та інтересів позивача.

08 грудня 2021 року електронною поштою до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшло (передано судді-доповідачу 09 грудня 2021 року) клопотання представника Фермерського господарства «Веста-Юг» - Оксюти Вадима Васильовича про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2021 року заяву представника Фермерського господарства «Веста-Юг» - Оксюти Вадима Васильовича про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції - задоволено. Призначено судове засідання на 13 грудня 2021 року в режимі відеоконференції через систему програмного забезпечення «EasyCon».

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, за результатами проведеної наради з питань організації роботи щодо ведення господарської діяльності із вирощування сільськогосподарської продукції на земельних ділянках землекористувачів Міністерства оборони України та укладанню договорів спільної обробки землі, оформлених Протоколом від 06.09.2016 року, затвердженого заступником Міністра оборони України генералом - лейтенантом Павловським І.В., запропоновано, зокрема:

- Головному квартирно-експлуатаційному управлінню Збройних Сил України спільно з Департаментом аудиту та Юридичним департаментом Міністерства оборони України завершити розробку Методичних рекомендацій щодо укладання договорів спільної обробки землі з метою вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках землекористувачів Міноборони, в яких передбачити встановлення стартової плати з врахуванням рекомендацій Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 14.12.2015 року №ДС-22-25-28-0.13-17122/23-15 до 15.10.2016 року;

- Головному квартирно-експлуатаційному управлінню Збройних Сил України організувати роботу щодо, зокрема: припинення (розірвання) діючих договорів з урахуванням здійснення суб`єктами господарювання необхідних заходів щодо збирання або підготовчих робіт до збирання врожаю; укладання нових договорів на конкурсних засадах; продовжити роботу щодо підготовки проекту Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо використання земель оборони у господарських цілях» робочою групою, створеною відповідно до протоколу від 05.08.2016 року (доручення від 09.08.2016 року №8723/з/5).

У 2016 році заступником Міністра оборони України генерал-лейтенантом Павловським І.В. затверджено Методичні рекомендації щодо укладення договорів спільної обробки землі з вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках землекористувачів Міністерства оборони України, які підписано тимчасово виконуючим обов`язки начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України полковником О.А. Галушко.

Методичні рекомендації наказом Міністра оборони України не затверджені, в дію директивою не введені, процедуру державної реєстрації нормативно-правового акта не проходили.

Вважаючи, що у ГКЕУ ЗСУ відсутня компетенція (повноваження) на прийняття такого документа, дії заступника Міноборони щодо затвердження Методичних рекомендацій є протиправними, а Методичні рекомендації фактично є нормативно-правовим актом, прийнятим із порушенням законодавства України, позивач звернувся з цим позовом до суду за захистом своїх прав.

Постановою Верховного Суду від 21 липня 2020 року у справі № 815/1784/18 сформовано правову позицію, відповідно до якої, для цілей одержання додаткових джерел фінансування життєдіяльності військ (сил) для підтримання на належному рівні їх бойової та мобілізаційної готовності військові частини вправі здійснювати господарську діяльність, у тому числі шляхом укладення з фізичними та юридичними особами відповідних договорів з вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках, наданих військовим частинам у постійне користування. При цьому порядок укладення таких договорів і надання дозволів фізичним та юридичним особам на використання земель оборони у сільськогосподарських цілях має визначатися Кабінетом Міністрів України. Отже, залучення уряду до розгляду справи зумовлено тим, що на Кабінет Міністрів України як на вищий орган виконавчої влади Конституцією та законами України покладено повноваження, зокрема, стосовно підзаконного регулювання порядку використання земель оборони, тож, відповідно, рішення у цій справі стосується обов`язків уряду щодо здійснення такого регулювання.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні й конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Основного Закону України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

За змістом частини 3 статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно із частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.

Як вбачається з матеріалів справи, спірними Методичними рекомендаціями врегульовані правовідносини, в яких бере участь позивач, як суб`єкт вирощування сільськогосподарських культур на землях Міністерства оборони України.

Матеріали справи свідчать, що Фермерське господарство «Веста-Юг» 01.12.2016 року уклало Договір № 1 з Квартирно-експлуатаційним відділом міста Одеси "Про вирощування сільськогосподарських культур», однак, на думку Міністерства оборони України, вказаний договір між сторонами укладено з порушенням Методичних рекомендацій та примірного договору, про що існує судовий спір у справі №916/365/18.

Відтак, колегія суддів вважає, що позивач має право звернення до суду із даним позовом, розгляд цього позову по суті, навіть за обставин завершеного розгляду справи №916/365/18, відповідає меті верховенства права.

Таким чином, доводи апелянта про те, що позивачем не доведено те, що оскаржувані Методичні рекомендації є нормативно-правовим актом, який буде застосовано до нього є необґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно із вимогами ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 1 Земельного кодексу України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

За приписами ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

У відповідності до вимог ст. 13 Земельного кодексу України, ст.ст. 9, 14 Закону України "Про Збройні Сили України", землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю та належать їм на праві оперативного управління, а вирішення питань щодо порядку надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, зокрема земельних ділянок, відносяться до повноважень Кабінету Miністрів України.

Згідно ч. 1, 4 ст. 77 Земельного кодексу України, землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

В силу ст. 2 Закону України "Про використання земель оборони", військові частини та установи зобов`язані використовувати надані їм земельні ділянки відповідно до вимог земельного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про використання земель оборони", визначено, що військові частини можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування, за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Статтею 117 Конституції України та ст. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» встановлено, що Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження..

Системний аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що для цілей одержання додаткових джерел фінансування життєдіяльності військ (сил) для підтримання на належному рівні їх бойової та мобілізаційної готовності, військові частини вправі здійснювати господарську діяльність, у тому числі шляхом укладення з фізичними і юридичними особами відповідних договорів з вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках, наданих військовим частинам у постійне користування. При цьому, порядок укладення таких договорів та надання дозволів фізичним та юридичним особам на використання земель оборони у сільськогосподарських цілях має визначатися Кабінетом Міністрів України.

Як зазначив у своєму Рішенні від 12 лютого 2002 року № 3-Рп/2002 Конституційний Суд України, для реалізації закріпленого в Конституції України права власності потрібні галузеві закони, які встановлюють конкретні норми використання власником належного йому майна з урахуванням інтересів усіх суб`єктів правовідносин (третє речення абзацу четвертого підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини рішення).

Крім того, в абзаці третьому підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення конституційного суду України від 11 листопада 2008 року № 25-рп/2008 зазначено, що правовий режим власності, порядок і умови набуття та припинення права власності, а також права володіння, користування та розпорядження майном (землею) визначаються законом.

Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції вірно встановлено той факт, що на час виникнення спірних правовідносин, Кабінетом Міністрів України не визначений порядок використання земель оборони в господарських цілях.

Збройні Сили України перебувають у підпорядкуванні Міністерства оборони України, яке, згідно статті 10 Закону України 06.12.1991 року № 1934-XII «Про Збройні Сили України», забезпечує їх життєдіяльність, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність, підготовку до виконання покладених на них завдань, застосування, комплектування особовим складом та його підготовку, постачання озброєння та військової техніки, підтримання справності, технічної придатності та модернізації зазначеного озброєння і техніки, матеріальних, фінансових, інших ресурсів та майна згідно з потребами, визначеними Генеральним штабом Збройних Сил України в межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, і здійснює контроль за їх ефективним використанням, організовує виконання робіт і надання послуг в інтересах Збройних Сил України.

Відповідно до п.п. 1-2 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №671 від 26.11.2014 року, Міністерство оборони України (Міноборони) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва.

Міноборони є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили, у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Згідно підпункту 23 пункту 4 Положення, Міністерство оборони України забезпечує життєдіяльність Збройних Сил, їх функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність, підготовку до виконання покладених на них завдань, застосування, комплектування особовим складом та його підготовку, постачання озброєння та військової техніки, підтримання справності, технічної придатності, проведення ремонту та модернізації зазначеного озброєння і техніки, матеріальних, фінансових, інших ресурсів та майна згідно з потребами, визначеними Генеральним штабом Збройних Сил у межах коштів, передбачених державним бюджетом, і здійснює контроль за їх ефективним використанням, організовує виконання робіт і надання послуг в інтересах Збройних Сил.

Відповідно до підпунктів 3-5 п. 5 Положення, Міноборони з метою організації своєї діяльності, зокрема: організовує планово-фінансову роботу в апараті Міноборони, на підприємствах, в установах і організаціях, які належать до сфери його управління, здійснює контроль за використанням фінансових і матеріальних ресурсів, забезпечує організацію та вдосконалення бухгалтерського обліку; забезпечує ефективне і цільове використання бюджетних коштів, державних фінансових і матеріальних ресурсів, усунення недоліків і порушень, виявлених органами державного фінансового контролю та правоохоронними органами; здійснює в межах повноважень, передбачених законом, контроль за цільовим використанням державних коштів, які передбачено для реалізації проектів, виконання програм, зокрема міжнародних.

Направляючи справу №815/1784/18 на новий розгляд, Верховним Судом зазначено, що системний аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що для цілей одержання додаткових джерел фінансування життєдіяльності військ (сил) для підтримання на належному рівні їх бойової та мобілізаційної готовності, військові частини вправі здійснювати господарську діяльність, у тому числі шляхом укладення з фізичними і юридичними особами відповідних договорів з вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках, наданих військовим частинам у постійне користування. При цьому, порядок укладення таких договорів та надання дозволів фізичним та юридичним особам на використання земель оборони у сільськогосподарських цілях має визначатися Кабінетом Міністрів України.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, у 2016 році заступником Міністра оборони України генерал-лейтенантом Павловським І.В. затверджено Методичні рекомендації щодо укладення договорів спільної обробки землі з вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках землекористувачів Міністерства оборони України, які підписано тимчасово виконуючим обов`язки начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України полковником О.А. Галушко.

Наказом Міністра оборони України від 21.11.2012 року №777 затверджено Інструкцію з діловодства в Міністерстві оборони України та Генеральному штабі Збройних Сил України (в редакції, яка діяла на час розробки оспорюваних позивачем рекомендацій) (далі також - Інструкція №777).

Згідно з абзацом 3 пункту 2.1.4 Інструкції №777, в апараті Міністерства оборони та в Генеральному штабі використовуються такі види службових документів (далі - документи): наказ, директива, розпорядження, доручення, резолюція, рішення, протокол, положення, порадник, інструкція, правила, план, звіт, доповідь, донесення, довіреність (доручення), акт, звуко- та відеозаписи, програма, алгоритм, заявка, телеграма, телефонограма, факсограма, службовий лист, довідка, методичні рекомендації, доповідна та пояснювальна записки, припис, посвідчення про відрядження, відпускний квиток, графік відпусток та інші розроблені в установленому порядку документи.

З наведеного слідує, що за юридичною природою методичні рекомендації є службовим документом.

При цьому, в законодавстві України відсутнє поняття «методичні рекомендації», в той же час, згідно з листа Міністерства юстиції України від 10.09.2013 року № 881-0-3-13/10.1, методичні рекомендації за своєю правовою природою не є нормативно-правовими актами, носять лише рекомендаційний, роз`яснювальний та інформаційний характер і відповідно до підпункту «е» пункту 5 зазначеного Положення державній реєстрації в Міністерстві юстиції не підлягають.

Разом з тим, пунктом 1 Методичних рекомендацій передбачено, що ці Методичні рекомендації визначають умови та процедуру укладання договорів спільної обробки землі з вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках землекористувачів Міністерства оборони України.

Пунктом 3 Методичних рекомендацій встановлено, що вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках землекористувачів МО України здійснюється на конкурсних засадах. Укладання Договору здійснюється після проведення відповідного конкурсу.

Пунктом 4 Методичних рекомендацій зазначено, що конкурсна комісія утворюється начальником КЕВ на підставі погодженого Генеральним штабом ЗС України переліку земельних ділянок землекористувачів МОУ, на яких можливе ведення господарської діяльності з вирощування сільськогосподарських культур, за дорученням начальника Головного КЕУ ЗСУ.

Пунктом 10 Методичних рекомендацій встановлено перелік документів, які мають подати юридичні та фізичні особи конкурсній комісії для участі в конкурсі.

Отже, із змісту досліджених положень Методичних рекомендацій, вбачається, що ними встановлено застосування процедури укладання договорів спільної обробки землі з вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках землекористувачів Міністерства оборони України у формі оголошення відповідного конкурсу та порядок його проведення. При цьому, посилання на нормативно-правовий акт, положення якого роз`яснюються Методичними рекомендаціями для його застосування - відсутнє.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що спірні Методичні рекомендації містять притаманні нормативно-правовому акту ознаки, а саме: встановлюють норми права (визначають умови та процедуру укладання договорів спільної обробки землі з вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках землекористувачів Міністерства оборони України), носять загальний характер (розраховані на необмежену кількість суб`єктів - юридичних та фізичних осіб), та підлягають довгостроковому та неодноразовому застосуванню.

В той же час, враховуючи те, що відповідно до ст.4 Закону України «Про використання земель оборони», порядок надання військовими частинами дозволів фізичним і юридичним особам на вирощування сільськогосподарських культур, випасання худоби та заготівлі сіна на землях, наданих їм у постійне користування, має бути визначений Кабінетом Міністрів України, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що саме на Кабінет Міністрів України як на вищий орган виконавчої влади Конституцією та законами України покладено повноваження, зокрема, стосовно підзаконного регулювання порядку використання земель оборони, тому заміна такого порядку нормативними документами Міністерства оборони України або іншими локальними актами не може вважатися належним врегулюванням даних правовідносин, адже вказане стосується обов`язків саме Кабінету Міністрів України.

Проте, як встановлено колегією суддів, такий порядок урядом не визначено, що не спростовано учасниками справи. Зокрема, жодним нормативно-правовим актом не передбачено надання земель оборони фізичним та юридичним особам для використання у сільськогосподарських цілях на умовах проходження конкурсного відбору.

Таким чином, заступник Міністра оборони України, затверджуючи спірні Методичні рекомендації, якими встановлено для фізичних і юридичних осіб (які не є підпорядкованими Міністерству оборони України) умови та процедуру укладання договорів спільної обробки землі з вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках землекористувачів Міністерства оборони України шляхом проходження конкурсу, чим фактично затверджено нормативно-правовий акт, вийшов за межі повноважень, установлених Положенням №448.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що умови та процедура укладання договорів спільної обробки землі з вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках землекористувачів Міністерства оборони України визначені Методичними рекомендаціями протиправно, у грубе порушення частини першої статті 4 Закону №1345, з огляду на що, останні правомірно визнано нечинними судом першої інстанції.

Доводи апелянта про те, що Методичними рекомендаціями не визначено, а рекомендовано для застосування процедуру укладення договорів спільної обробки землі з вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках землекористувачів Міністерства оборони України є безпідставними, оскільки, як свідчать матеріали справи, відповідач, зокрема, у межах справи 916/365/18, посилається на недотримання Методичних рекомендацій під час укладання договорів спільної обробки землі з суб`єктами господарювання.

Враховуючи викладене, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що з огляду на встановлення судом відповідності оскаржуваних Методичних рекомендацій, як службового документа, ознакам нормативно-правового акта, прийнятого в порушення вимог чинного законодавства України, протиправності дій заступника Міністра оборони України щодо його затвердження, наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Водночас, апелянтом не зазначено, в чому полягає неправильність чи неповнота дослідження доказів і встановлення обставин у справі та (або) застосування норм права судом першої інстанції.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично дублюють відзив на позовну заяву.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ТОВ Фермерського господарства "Веста-Юг" та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 195, 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління майна та ресурсів залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 серпня 2021 року у залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Грибан І.О.

Лічевецький І.О.

Повний текст постанови виготовлено 20.12.2021 р.