Справа № 520/6100/21
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2021-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 р.Справа № 520/6100/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Бартош Н.С. , Григорова А.М. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 та за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2021, головуючий суддя І інстанції: Панов М.М., м. Харків, по справі № 520/6100/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області третя особа Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, третя особа Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області, в якому, з урахуванням уточнень, просить суд: визнати неправомірним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №7141 від 15.03.2021 про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , замість посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 27.05.2004, прийняте за результатом розгляду заяви від 04.03.2021; зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області здійснити оформлення та видачу громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , нової посвідки на постійне проживання в Україні за заявою від 04.03.2021; вирішити питання щодо стягнення з Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на користь громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 судових витрат.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №7141 від 15.03.2021 про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , замість посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 27.05.2004, прийняте за результатом розгляду заяви від 04.03.2021. Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області здійснити оформлення та видачу громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , нової посвідки на постійне проживання в Україні за заявою від 04.03.2021. Стягнуто на користь громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судові витрати в загальному розмірі 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) грн 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області.

18.06.2021 року представником позивача подано до суду заяву про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 (шість тисяч) гривень.

Додатковим рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2021 року заяву представника позивача задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги адвоката, в розмірі 3000 (три тисяч) грн 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області. В задоволенні іншої частини заяви - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що оскільки громадянин В`єтнаму ОСОБА_1 був документований посвідкою на постійне проживання відділом ГІРФО ГУ МВС України в Київській області, на адресу ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області Головним управлінням ДМС України в Харківській області було направлено запит з проханням підтвердити видачу посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 27.05.2004 року на ім`я ОСОБА_1 . Вказує, що у відповідь на запит ЦМУ ДМС України у м. Києві та Київській області повідомило, що в ході проведеної перевірки було встановлено, що документування посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 громадянина СРБ ОСОБА_1 здійснювалось з порушенням вимог Закону України «Про імміграцію», у зв`язку з чим дана посвідка підлягає скасуванню. Стверджує, що відповідачем прийнято правомірне та обґрунтоване рішення відповідно до вимог, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №321. Зауважує, що зобов`язання ГУ ДМС України в Харківській області здійснити оформлення та видачу нової посвідки на постійне проживання є формою втручання в дискреційні повноваження та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Фам Він Хі подав до суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.06.2021 року без змін. Зазначає, що з боку відповідача підтверджено та не спростовано факт видачі посвідки на постійне проживання позивачу серії НОМЕР_1 від 27.05.2004 року. Вказує, що зі змісту листа ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області вбачається, що наявна у позивача посвідка на постійне проживання НОМЕР_1 від 27.05.2004 року є такою, що підлягає скасуванню. Зауважує, що рішення про скасування посвідки не приймалось та висновки про її скасування є передчасними. Вважає, що у відповідача відсутні будь-які підстави для прийняття рішення про відмову у здійсненні обміну посвідки на постійне проживання та відсутні підстави для нездійснення такого обміну. Стверджує, що належним способом відновлення порушеного права позивача є зобов`язання відповідача здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 27.05.2004 року. Вказує, що з урахуванням пояснень третьої особи, як органу, який надав дозвіл на імміграцію позивачу, вбачається, що на момент прийняття рішення ГУ ДМС України в Харківській області про відмову в обміні посвідки на постійне проживання 15.03.2021 ку, рішення про скасування дозволу на імміграцію позивачу не прийнято, рішення про скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 27.05.2004 року не знайшло свого підтвердження. Вважає, що відповідач позбавлений дискреційних повноважень щодо вирішення питання про здійснення обміну посвідки на постійне проживання у разі дотримання позивачем всіх передбачених законодавством вимог, керуючись власними переконаннями, оскільки це питання чітко врегульоване законодавством та не передбачає альтернативного варіанту. Просить вирішити питання про відшкодування судових витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги у суді апеляційної інстанції.

Не погодившись з додатковим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального права, просить скасувати додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2021 року в частині відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3000,00 грн., та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити заяву позивача в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості, а саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат з наданням відповідних доказів, що в свою чергу за боку відповідача не здійснено. Вказує, що жодних обґрунтувань щодо вартості та обсягу наданих послуг, відповідачем не висловлено. Також стверджує, що жодних зауважень до документального підтвердження понесених витрат позивачем, з боку суду не висловлено. Спростування обсягу наданих послуг (виконаних робіт) представником позивача - адвоката Вітер Н.В., судом не зазначено. Зауважує, що договором та додатковою угодою до нього визначено фіксовані ставки за певні види послуг (що не заборонено ані Кодексом адміністративного судочинства України, ані Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»), тому такі послуги адвокатом фактично надані та сплата коштів підтверджується документально. Вважає, що розрахунок суду першої інстанції щодо часткового задоволення заяви у сумі 3000,00 грн. є хибним та необґрунтованим, та не відповідає нормам чинного законодавства.

Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області подало до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а додаткове рішення без змін. Зазначає, що відповідно до позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 17.09.2019 у справі №810/3806/18, при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Вказує, що дана справа була розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, як справа незначної складності, без повідомлення сторін. Вважає, що вартість послуг в розмірі 6000,00 грн. за правничу допомогу по даній справі є завищеною та такою, що не відповідає складності справи і об`єму наданих послуг.

Учасники справи про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст.229 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення та додаткове рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином В`єтнаму, що підтверджується копією паспорта НОМЕР_2 від 24.05.2020.

27.05.2004 рішенням ВГІРФО ГУ МВС України в Київський області позивач отримав дозвіл на імміграцію в Україні на підставі п. 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 терміном дії безстроково.

25.04.2013 зареєстровано місце проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 .

Представником позивача було направлено адвокатський запит №АЗ-14520 від 08.10.2020 до ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області, в якому просив:

- повідомити стан чинності на теперішній час дозволу на імміграцію в Україну гр. В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- повідомити стан чинності на теперішнім час посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 27.05.2004 гр. В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- у разі прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну гр. В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надати копію рішення та копію висновку, на підставі якого прийнято рішення;

- у разі існування наказу (рішення, висновку) про визнання посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 27.05.2004 гр. В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надані копію наказу (рішення, висновку).

У відповідь на вказаний запит, ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області надіслано лист №8010.6.1-42966/80.1-20 від 21.10.2020, яким повідомлено, що ВГІРФО ГУ МВС України в Київський області 27.05.2004 було прийнято рішення про документування гр. В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідкою на постійне проживання.

Станом на 21.10.2020 рішення про скасування посвідки на постійне проживання відносно гр. В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не приймалося.

26.10.2020 у зв`язку із виниклою необхідністю у здійсненні оформлення нової посвідки на постійне проживання в Україні у вигляді картки, що містить безконтактний електронний носій, замість посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 27.05.2004 у зв`язку із її непридатністю, представник позивача звернувся із адвокатським запитом до ГУ ДМС України в Харківській області, в якому просила надати наступну інформацію та копії документів, а саме:

- підтвердити, або спростувати факт можливості здійснити громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернення для оформлення та отримання посвідки на постійне проживання в Україні у вигляді картки, що містить безконтактний електронний носій, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №321 від 25.04.2018, замість непридатної для користування посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 від 23.03.2006 до Слобідського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області (за місцем мешкання);

- у разі можливості громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , здійснити звернення для оформлення та отримання посвідки на постійне проживання в Україні у вигляді картки, що містить безконтактний електронний носій, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №321 від 25.04.2018, замість непридатної для користування посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 27.05.2004 до Слобідського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області (за місцем мешкання) визначити дату та час для звернення;

- у разі неможливості громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , здійснити звернення для оформлення та отримання посвідки на постійне проживання в Україні у вигляді картки, що містить безконтактний електронний носій, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №321 від 25.04.2018, замість непридатної для користування посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 27.05.2004 до Слобідського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області (за місцем мешкання) визначити місце, зокрема територіальний орган ДМС України - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, або територіальний підрозділ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, який на теперішній час здійснює прийом документів у іноземних громадян з питання оформлення, видачу, обміну посвідки на постійне проживання в Україні у вигляді картки, що містить безконтактний електронний носій, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №321 від 25.04.2018, до якого необхідно звернутися.

У відповідь на вказаний запит, листом від 04.11.2020 №6301.8.1-19741/63.2-20 повідомлено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України «короновірус СОVID-19» іноземець може особисто звернутися за оформлення посвідки на постійне проживання в України у вигляді картки, що містить безконтактний електронний носій до територіального підрозділі ДМС України за місцем мешкання.

04.03.2021 позивач відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №321 від 25.04.2018 звернувся до Слобідського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківський області із заявою про оформленні нової посвідки на постійне проживання в Україні у вигляді картки, що містить безконтактний електронний носій, замість посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 27.05.2004 у зв`язку із її непридатністю для користування.

Відповідачем було оформлено заяву-анкету про обмін посвідки на постійне проживання в Україні та документи позивача було прийнято до розгляду для прийняття рішення.

Проте відповідач у встановлений законом строк не здійснив оформлення позивачу нової посвідки на постійне проживання в Україні, не повідомив позивача про прийняте ним рішення за результатом розгляду його заяви про оформлення нової посвідки, не надав позивачу копії прийнятого ним рішення.

Позивачем у позовній заяві зазначено, що станом на 29.03.2021, ним рішення ГУ ДМС України в Харківський області за результатом розгляду його заяви від 04.03.2021 про оформлення нової посвідки на постійне проживання в Україні у вигляді картки, що містить безконтактний електронний носій замість посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 27.05.2004 у зв`язку із її непридатністю, не отримано.

Представником позивача було направлено адвокатський запит №АЗ-70/2021 від 29.03.2021 до ГУ ДМС України в Харківській області, яким просив надати наступну інформацію та копії документів, а саме:

- повідомити про рішення, прийняте ГУ ДМС України в Харківський області за результатом розгляду заяви громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 04.03.2021 про оформлення нової посвідки на постійне проживання в Україні у вигляді картки, що містить безконтактний електронний носій замість посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 27.05.2004 у зв`язку із її непридатністю для користування із визначенням реєстраційного номеру рішення та дати його прийняття.

У відповідь на вказаний запит, листом ГУ ДМС України в Харківській області від 01.04.2021 №6301.8.1-5078/63.2-21 повідомлено, що 15.03.2021 ГУ ДМС України в Харківській області було прийнято рішення про відмову в обміні посвідки на постійне проживання в Україні відповідно до пп. 11 п. 62 постанови Кабінету Міністрів України №321 від 25.04.2018. Для ознайомлення з рішенням іноземцю необхідно прибути до територіального підрозділу ГУ ДМС України в Харківській області за місцем звернення (Слобідський РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області).

Представником позивача було направлено адвокатський запит №АЗ-71/2021 від 29.03.2021 до Слобідського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області, в якому просив надати наступну інформацію та копії документів, а саме: надати засвідчену належним чином копію рішення, прийнятого ГУ ДМС України в Харківський області за результатом розгляду заяви громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 04.03.2021 про оформлення нової посвідки на постійне проживання в Україні у вигляді картки, що містить безконтактний електронний носій, замість посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 27.05.2004 у зв`язку із її непридатністю.

У відповідь на вищезазначений запит від Слобідського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області надіслано лист від 01.04.2021 №6315-868/6315-21, яким повідомлено, що ГУ ДМС України в Харківській області було прийнято рішення про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вищезазначене рішення знаходиться в ГУ ДМС України в Харківській області, копію рішення надіслано рекомендованим листом громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Отже, копію рішення не додано.

Доказів направлення рекомендованим листом копії рішення позивачу не надано.

Позивач, вважаючи рішення Головного управління Державної міграційної служби України Харківській області про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , протиправним, звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області прийнято протиправно. Суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом відновлення порушеного права позивача є визнання протиправним та скасування рішення відповідача №7141 від 15.03.2021, та відповідно зобов`язання відповідача здійснити оформлення та видачу позивачу нової посвідки на постійне проживання в Україні за заявою від 04.03.2021.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Приписами ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001 року № 2491-III (далі по тексту Закон №2491) (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 1 Закону №2491 визначено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Згідно з абз.6 ст.1 Закону №2491 посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №321 (далі по тексту Порядок №321) визначено порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання.

Відповідно п.1. Порядку №321 посвідка на постійне проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно з п.5 Порядку №321 посвідка видається протягом 15 робочих днів з дати прийняття документів від іноземця або особи без громадянства.

Пунктом 7 Порядку №321 встановлено, що обмін посвідки здійснюється у разі: 1) зміни інформації, внесеної до посвідки; 2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки; 3) закінчення строку дії посвідки; 4) непридатності посвідки для подальшого використання; 5) досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія).

Пунктом 16 Порядку №321 визначено, що документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства.

Відповідно до абз.1 п.18 Порядку №321 у разі виникнення обставин (подій), у зв`язку з якими посвідка підлягає обміну (крім закінчення строку дії), документи для її обміну подаються протягом одного місяця з дати виникнення таких обставин (подій).

Порядок подання документів для оформлення у зв`язку із втратою або викраденням, обміну посвідки та їх розгляд визначено у пунктах 40-46 Порядку №321.

Пунктом 40 Порядку №321 встановлено, що для оформлення у зв`язку із втратою або викраденням посвідки, її обміну іноземець або особа без громадянства подають такі документи:

1) посвідку, що підлягає обміну (крім випадків втрати та викрадення);

2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, крім випадків, установлених абзацом восьмим цього пункту;

3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку;

4) документи, що підтверджують обставини чи юридичні факти, відповідно до яких посвідка підлягає обміну (крім випадків, передбачених підпунктами 3-5 пункту 7 цього Порядку), документи, видані компетентними органами іноземних держав, мають бути легалізованими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України;

5) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником;

6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати.

Іноземець або особа без громадянства під час подання документів пред`являють працівникові територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта оригінали документів, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-6 цього пункту.

За матеріалами справи, 04.03.2021 позивач відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №321 від 25.04.2018 звернувся до Слобідського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківський області із заявою про оформленні нової посвідки на постійне проживання в Україні у вигляді картки, що містить безконтактний електронний носій, замість посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 27.05.2004 у зв`язку із її непридатністю для користування. До заяви було додано необхідний пакет документів, жодних зауважень з боку відповідача до змісту чи до кількості доданих до заяви документів зазначено не було.

Відповідно до п.44 Порядку №321 якщо втрачена або викрадена посвідка чи посвідка, що підлягає обміну, була видана територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, до якого подано заяву-анкету про оформлення, обмін посвідки, працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС порівнює дані іноземця або особи без громадянства та їх фотозображення з даними, наведеними в заяві-анкеті про оформлення втраченої або викраденої посвідки чи посвідки, що підлягає обміну, та даними відомчої інформаційної системи ДМС і сканує її із застосуванням засобів Реєстру до відомчої інформаційної системи ДМС.

У разі коли втрачена або викрадена посвідка чи посвідка, що підлягає обміну, була видана іншим територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, для підтвердження видачі не пізніше наступного дня після прийняття до розгляду заяви-анкети до такого територіального органу/територіального підрозділу ДМС надсилається запит.

Згідно з п.45 Порядку №321 перевірка за запитом проводиться протягом трьох робочих днів після його надходження. Під час перевірки відомості, зазначені в запиті, та фотозображення порівнюються з даними, наведеними в заяві-анкеті про оформлення втраченої або викраденої посвідки чи посвідки, що підлягає обміну, та фотозображенням, що міститься в ній. У графі Службові відмітки заяви-анкети про оформлення посвідки проставляється відмітка про дату надходження запиту та зазначаються найменування територіального органу/територіального підрозділу ДМС, який здійснює оформлення у зв`язку із втратою або викраденням, обмін посвідки, і підстави обміну.

За результатами перевірки надається відповідь територіальному органу/територіальному підрозділу ДМС, який надіслав запит, а заява-анкета про оформлення втраченої або викраденої посвідки чи посвідки, що підлягає обміну, сканується до відомчої інформаційної системи ДМС.

Пунктом 46 Порядку №321 після проведення перевірок, підтвердження факту оформлення та видачі посвідки, ідентифікації іноземця або особи без громадянства керівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС або уповноважена ним посадова особа приймає рішення про оформлення посвідки або про відмову в її оформленні.

За обставинами справи, ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області підтверджено та не спростовано факт видачі посвідки на постійне проживання позивачу серії НОМЕР_1 від 27.05.2004.

Зі змісту листа ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області до начальника Слобідського РВ у м. Харкові ГУ ДМС у Харківській області вбачається, що в ході перевірки встановлено, що громадянин СРВ ОСОБА_1 документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 27.05.2004 з порушенням вимог Закону України "Про імміграцію" у зв`язку з чим дана посвідка підлягає скасуванню.

Отже, рішення про скасування посвідки не приймалось та висновки про її скасування є передчасними.

Згідно з п.62 Порядку №321 територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли:

1) іноземець або особа без громадянства мають посвідку чи посвідку на тимчасове проживання (крім випадків обміну посвідки або оформлення посвідки іноземцю або особі без громадянства, які тимчасово проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання), посвідчення біженця чи посвідчення особи, якій надано додатковий захист, які є дійсними на день звернення;

2) іноземець або особа без громадянства перебувають на території України з порушенням встановленого строку перебування або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду;

3) дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію;

4) встановлено належність особи до громадянства України;

5) за видачею посвідки звернувся законний представник, який не має документально підтверджених повноважень для її отримання;

6) іноземцем або особою без громадянства подано не в повному обсязі або з порушенням строків, визначених пунктами 17-19 цього Порядку, документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі посвідки;

7) отримано від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу інформацію про те, що дії іноземця та особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, чи іноземець або особа без громадянства вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином;

8) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі або строк його дії закінчився;

9) встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію;

10) виявлено факти невиконання іноземцем або особою без громадянства рішення суду чи державних органів, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну;

11) в інших випадках, передбачених законом.

Позивач зазначає, що ним до відповідача надано відносно себе повну та правдиву інформацію та не здійснено жодних приховувань відомостей. Доказів зворотнього матеріали справи не містять.

Так, згідно з п.63 Порядку №321 копія рішення про відмову в оформленні чи видачі посвідки із зазначенням причин відмови не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття видається іноземцеві або особі без громадянства під розписку чи надсилається рекомендованим листом такій особі і приймаючій стороні.

У разі подання заяви-анкети через уповноваженого суб`єкта територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС надсилає письмове повідомлення про прийняте рішення до уповноваженого суб`єкта для подальшого його вручення іноземцеві або особі без громадянства.

В порушення п.63 Порядку №321 Головним Управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області не було надано позивачу копії рішення «Про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання» громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із зазначенням причин відмови не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття.

Крім того, письмовою відповіддю №6301.8.1-5078/63.2-20 від 01.04.2021 Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області повідомлено, що ГУ ДМС України в Харківській області прийнято рішення про відмову в обміні посвідки на постійне проживання на підставі пп.11 п.62 Порядку 321, а саме: в інших випадках, передбачених законом.

Проте, відповідачем не зазначено та не надано жодних належних та допустимих доказів, якими підтверджує інші випадки, передбачені законом, на підставі яких прийнято оскаржуване рішення.

При цьому, відповідно до п.64 Порядку 321 посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі: 1) скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України Про імміграцію; 2) отримання даних з баз даних Реєстру, відповідних автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів та баз інших державних органів або інформації від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів; 3) в інших випадках, передбачених законом.

Пунктом 66 Порядку №321 встановлено, що копія рішення про скасування посвідки видається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який прийняв таке рішення, іноземцеві або особі без громадянства під розписку або надсилається їм рекомендованим листом не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття.

Пунктом 68 Порядку №321 передбачено, що іноземець або особа без громадянства, стосовно яких прийнято рішення про скасування посвідки, у випадку, зазначеному в підпункті 1 пункту 64 цього Порядку, повинні зняти з реєстрації місце проживання, здати посвідку та виїхати за межі України в місячний строк з дня отримання рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Відповідно до пп.4 п.72 Порядку №321 посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі, зокрема скасування посвідки.

Як вбачається з відзиву на адміністративний позов, рішення про скасування дозволу на імміграцію громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 не приймалось.

Доказів надіслання рекомендованим листом рішення про відмову в обміні посвідки на постійне проживання, з боку відповідача не надано.

Так само, відповідачем рішення про скасування посвідки на постійне проживання та визнання її недійсною не надано, про вказане не зазначено.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області жодних належних доказів на підтвердження правомірності рішення, яке є предметом оскарження, надано не було.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання протиправним та скасування рішення відповідача №7141 від 15.03.2021 про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , замість посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 27.05.2004, прийняте за результатом розгляду заяви від 04.03.2021.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про те, що документування посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 27.05.2004 року громадянина СРБ ОСОБА_1 здійснювалось з порушенням вимог Закону України «Про імміграцію», у зв`язку з чим дана посвідка підлягає скасуванню, то колегія суддів зазначає, що вказані посилання не впливають на спірні правовідносини, оскільки відповідачем рішення про скасування посвідки на постійне проживання та визнання її недійсною не надано, про вказане не зазначено.

Доводи апеляційної скарги відповідача про правомірність прийнятого рішення не містять нових аргументів, що не були наведені у відзиві на позов, є помилковими та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Як встановлено частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно зі ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, ЄСПЛ у рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Також, як наголошується ЄСПЛ у рішенні по справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Згідно Рішення ЄСПЛ по справі "Рисовський проти України" (Rysovskyyv. Ukraine) від 20.10.2011 року (заява № 29979/04), принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених статтею 2 КАС України завдань суду як державної правозахисної інституції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача здійснити оформлення та видачу громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , нової посвідки на постійне проживання в Україні за заявою від 04.03.2021.

При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача про втручання суду першої інстанції в дискреційні повноваження Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, з огляду на наступне.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2010 року № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень він не обрав, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Натомість, відповідач у спірних правовідносинах вже реалізував свої дискреційні владні повноваження, прийнявши рішення №7141 від 15.03.2021 про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , замість посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 27.05.2004.

Виходячи із фактичних обставин справи та враховуючи нормативно-правове обґрунтування, колегія суддів доходить висновку, що у даному випадку повноваження відповідача не є дискреційними та у відповідача є лише один варіант поведінки здійснити оформлення та видачу громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , нової посвідки на постійне проживання в Україні за заявою від 04.03.2021.

За цим, дані доводи апелянта відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю.

Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Стосовно оскарження позивачем додаткового рішення від 22.06.2021 року, яким стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги адвоката, в розмірі 3000 (три тисяч) грн 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, то колегія суддів зазначає наступне.

Приймаючи рішення про часткове задоволення заяви представника позивача про ухвалення додаткового судового рішення по справі, суд першої інстанції виходив з того, що наданні адвокатом в рамках даної адміністративної справи послуги, не є послугами значного обсягу, а справа слухалась у порядку спрощеного провадження без виклику сторін, а отже представництво інтересів у судовому засіданні не потребувало витрат часу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч.2 ст.134 КАС України).

Згідно з п.п. 1, 2 ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.4 ст.134 КАС України).

Згідно з п.п. 6, 7 ст.134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Таким чином, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п.9 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з ч.9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 07.05.2020 року у справі № 320/3271/19.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі Баришевський проти України (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі Двойних проти України (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі Меріт проти України (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Колегія суддів зазначає, що з аналізу статті 134 КАС України випливає, що крім того, що зазначена стаття забезпечує право особи на правову допомогу, з іншого боку, вона запобігає зловживанню правом на компенсацію витрат на правову допомогу в т.ч. неоднаковій судовій практиці, встановлюючи критерії співмірності, які визначені в частині 5 цієї статті. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Колегія суддів звертає увагу на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

При визначені відшкодування витрат на суму гонорару адвоката, суд виходить з реальності адвокатських витрат (чи мали місце ці витрати, чи була в них необхідність) а також розумності їх розміру. Такі критерії застосовує Європейській суд з прав людини. У справі "East/West Allianse Limited" суд зазначив, що заявник має право на компенсацію судових витрат, тільки якщо буде доведено, що такі витрати фактично мали місце, були неминучі, а їх розмір є обґрунтованим.

Верховний Суд в постанові від 05.06.2018 року у справі № 904/8308/17 зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження понесених витрат позивачем надано наступні документи:

- копію договору про надання правничої допомоги №Д-45/20 від 07.10.2020 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Вітер Наталією Вікторівною, предметом якого є надання Адвокатом усіма законними методами та способами правничої допомоги Клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів; на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення, а Клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правову допомогу та компенсувати фактичні витрати на її надання в обсязі та на умовах, визначених в договорі (т.1 а.с.15);

- копію додаткової угоди №2 від 07.10.2020 року до договору про надання правничої допомоги №Д-45/20 від 07.10.2020 року, в якій зазначено найменування послуг, що можуть бути надані Адвокатом, та умови їх виконання (т.1 а.с.117, 118);

- копію акту виконаних робіт (надання послуг) №1 від 14.06.2021 року до Договору про надання правничої допомоги №Д-45/20 від 07.10.2020 року, за яким Адвокат надав, а Клієнт прийняв (отримав) юридичні послуги (правничу допомогу), а саме: складання та подання позовної заяви - 3000 грн.; складання та подання клопотання по витребування доказів - 500 грн.; складання та подання відповіді на відзив - 2500 грн., всього на суму 6000 грн. (т.1 а.с. 122, 123);

- копію довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» про відкриття розрахункового рахунку на ім`я ОСОБА_2 (т.1 а.с. 119);

- копію квитанцій №0.0..1 від 16.06.2021 року та №0.0..1 від 16.06.2021 року (т.1 а.с.120);

- копію звіту по дебетовим та кредитовим операціям по рахунку адвоката Вітер Н.В. №UA2200976 за червень 2021 року (т.1 а.с.121).

Колегія суддів зазначає, що вищевказані документи є належними доказами, які підтверджують понесення позивачем витрат на правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що приписами ч.ч. 5-7 ст.134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.

Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.

Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постановах Верховного Суду від 09.03.2021 року у справі №200/10535/19-а, від 05.08.2020 року у справі №640/15803/19.

У запереченні на заяву з питань відшкодування судових витрат, понесених в суді першої інстанції, відповідачем надано обґрунтування щодо зменшення витрат на оплату правничої допомоги, оскільки дана справа відноситься до справ незначної складності. Зазначено, вимоги позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу не є співмірними зі складністю справи, є заздалегідь завищеними.

Слід також зазначити, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі №826/841/17.

Дослідивши подані позивачем докази, колегія суддів вважає, що в даному випадку розмір витрат на оплату послуг адвоката з професійної правничої допомоги позивачу у розмірі 6000,00 грн., понесених під час розгляду справи в суді першої інстанції, є суттєво завищеним та таким, що не є співмірним із складністю справи з виконаною адвокатом роботою (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, оскільки підготовка до написання тексту позовної заяви, клопотання по витребування доказів та відповіді на відзив не потребувала настільки значного часу для надання адвокатом послуг та виконання робіт з правової (правничої) допомоги позивачу у співвідношенні до визначеної вартості послуг адвоката, а сума, яка заявлена до відшкодування позивачу за надання послуг та виконання робіт з правової (правничої) допомоги не є належним чином обґрунтована на предмет її розміру.

При цьому, вищезазначені процесуальні документи у даній категорії справ не потребують складних правових досліджень.

З огляду на вищевикладене, враховуючи складність справи, обсяг та якість виконаних адвокатом робіт, витрачений час, значення цієї справи для особи, яка є іншою стороною у справі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість та співмірність витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн., понесених під час розгляду справи в суді першої інстанції, що підтверджується належними доказами, а тому, такі витрати на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що ним було надано всі належні та допустимі докази понесених під час розгляду справи судових витрат на професійну правничу допомогу у зазначеному розмірі, колегія суддів з урахуванням наведених вище висновків вважає необґрунтованими, оскільки матеріалами справи з урахуванням співмірності підтверджуються витрати позивача на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 3000,00 грн., що підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Стосовно посилання в апеляційній скарзі позивача на певні правові позиції Верховного Суду, в яких останній вказав висновки щодо неналежної мотивації сум витрат на професійну правничу допомогу, то колегія суддів зазначає, що в даному випадку судом першої інстанції в оскаржуваному додатковому рішенні було належним чином мотивовану суму вказаних витрат, яка є належною до стягнення, а саме 3000, 00 грн.

Стосовно посилання апеляційної скарги позивача на те, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції не зазначено та необґрунтовано складову розрахунку часткового задоволення заяви у розмірі 3000, 00 грн., зазначаючи, що розрахунок суду першої інстанції щодо часткового задоволення заяви у сумі 3000,00 грн. (6000,00/2=3000,00 грн.) є хибним та необґрунтованим, та не відповідає жодній нормі чинного законодавства, то колегія суддів відхиляє такі посилання, як необґрунтовані, зазначаючи, що з урахуванням наявності відповідного клопотання відповідача про зменшення суми витрат на професійну правничу допомогу, в якому відповідачем обґрунтовано те, що заявлена позивачем сума витрат на правничу допомогу є завищеною та такою, що не відповідає складності справи і об`єму наданих послуг, а також враховуючи обставини даної справи, а саме складність справи та обсяг наданих адвокатом послуг позивачу, надання до суду доказів, які стосуються спірних правовідносин, зазначає, що враховуючи приписи ч.6 ст.134 КАС України, суд першої інстанції мав правові підстави для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, яка підлягає розподілу між сторонами. При цьому, колегія суддів не вбачає, що розрахунок суми витрат на правничу допомогу 3000,00 грн. є необґрунтованим або хибним.

Окрім того, щодо посилання позивача на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в додатковій постанові від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц щодо відсутності у суду повноважень на визначення конкретної суми стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то колегія суддів вважає, що такі посилання ґрунтуються на хибному тлумаченні змісту вказаного рішення суду, оскільки в останній не містяться такі висновки. При цьому, як вже зазначено вище, ч.6 ст.134 КАС України не обмежує у такому праві суд. Крім того, за наявності визначення конкретної суми, яка вказана заявником у клопотанні про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, та зазначення конкретної суми витрат, які підлягають стягненню у відповідному клопотанні стороною, яка заперечує проти стягнення цих витрат, суд, з урахуванням обставин справи та поданих доказів, має право самостійно визначити конкретну суму витрат на професійну правничу допомогу, не обмежуючись наведеними сторонами по справі розрахунками та сумами. При цьому, єдиною умовою за наявності, якої суд може зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу є наявність відповідного клопотання сторони, яка заперечує проти стягнення таких витрат.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача про те, що зі змісту ст.ст.134, 139 КАС України не вбачається, що справи незначної складності оцінюються окремим шляхом та відшкодування судових витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги по справах незначної складності за значно меншим розміром, аніж заявлено та сплачено сторонами, а тому посилання суду першої інстанції на часткове задоволення у зв`язку із розглядом справи незначної складності є хибним та не відповідає жодній нормі чинного законодавства, то колегія суддів відхиляє такі доводи, оскільки розгляд справи незначної складності не вимагає великого комплексу послуг з правничої допомоги та відповідно є фактором, який впливає при визначенні судом конкретної суми витрат на правничу допомогу, яка підлягає стягненню. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що приписи ч.5 ст.134 КАС України визначають, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи. Відповідно, суд першої інстанції під час визначення суми витрат на правничу допомогу обґрунтовано врахував те, що вона є справою незначної складності і розглянута в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог та додаткове судове рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду без змін.

Щодо поданої позивачем заяви з питань відшкодування судових витрат на користь позивача, пов`язаних з правничою допомогою в загальній сумі 5000,00, понесених в суді апеляційної інстанції, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, на підтвердження понесених витрат в суді апеляційної інстанції позивачем надано наступні документи:

- копію договору про надання правничої допомоги №Д-45/20 від 07.10.2020 року (т.2 а.с.36);

- копію додаткової угоди №2 від 07.10.2020 року до договору про надання правничої допомоги №Д-45/20 від 07.10.2020 року, в якій зазначено найменування послуг, що можуть бути надані Адвокатом, та умови їх виконання (т.2 а.с. 37, 38);

- копію акту виконаних робіт (надання послуг) №3 від 25.11.2021 року до Договору про надання правничої допомоги №Д-45/20 від 07.10.2020 року, за яким Адвокат надав, а Клієнт прийняв (отримав) юридичні послуги (правничу допомогу), а саме: складання та подання апеляційної скарги на додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2021 року 3500,00 грн.; складання та подання відзиву на апеляційну скаргу позивача 3000,00 грн.; всього на суму 6500 грн. (т.2 а.с. 43);

- копію довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» про відкриття розрахункового рахунку на ім`я ОСОБА_2 (т.2 а.с. 39);

- копію квитанцій №0.0..1 від 13.10.2021 року, №0.0..1 від 22.11.2021 року та №0.0..1 від 25.11.2021 року на загальну суму 5000,00 грн. (т.2 а.с.40);

- копії звітів по дебетовим та кредитовим операціям по рахунку адвоката Вітер Н.В. №UA2200976 за жовтень та листопад 2021 року (т.2 а.с. 41, 42).

Колегія суддів зазначає, що вищевказані документи є належними доказами, які підтверджують понесення позивачем витрат на правничу допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції.

У запереченні на заяву з питань відшкодування судових витрат, понесених в суді апеляційної інстанції, відповідачем надано обґрунтування щодо зменшення витрат на оплату правничої допомоги, оскільки дана справа відноситься до справ незначної складності. Зазначено, вимоги позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу не є співмірними зі складністю справи, є заздалегідь завищеними.

Дослідивши подані позивачем докази, враховуючи результат розгляду апеляційної скарги позивача на додаткове рішення суду першої інстанції та вищенаведені висновки суду щодо складності справи, обсягу та якості виконаних адвокатом робіт, витраченого часу, значення цієї справи для особи, яка є іншою стороною у справі, колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість та співмірність витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2500,00 грн., понесених під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, що підтверджується належними доказами, а тому, такі витрати на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Враховуючи те, що ця справа була розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, дане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2021 та додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2021 по справі № 520/6100/21 залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у сумі 2500 грн 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош А.М. Григоров
Повний текст постанови складено 20.12.2021 року