Справа № 826/10651/17
Суддя: Мєзєнцев Євген Ігорович
Дата ухвалення: 2021-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів Глущенко Я.Б., Файдюка В.В., при секретарі Войтковській Ю.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року (місце ухвалення: місто Київ, час ухвалення: не зазначений, дата складання повного тексту: 29.01.2021) у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Національне агентство з питань запобігання корупції про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель в особі в.о. начальника управління ОСОБА_2 , за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Національного агентства з питань запобігання корупції, у якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати належної позивачу грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік у розмірі місячного грошового забезпечення;

- стягнути з Департаменту фінансів Міністерства оборони України суму в розмірі невиплаченої позивачу грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік у розмірі 9 127,37 грн;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає в ненаданні позивачу щорічної основної відпустки за 2017 рік терміном 45 календарних днів з 21 серпня 2017 року;

- скасувати наказ начальника Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель (по стройовій частині) від 07 вересня 2017 року №104 в частині призупинення виплати позивачу з 28 серпня 2017 року грошового забезпечення;

- скасувати наказ Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель (по стройовій частині) від 19 жовтня 2017 року №118;

- внести зміни до наказу начальника Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель (по стройовій частині) №115 від 13 жовтня 2017 року, а саме: абзац 3 пункту 2 наказу викласти в наступній редакції: Виплатити з 01 по 13 жовтня 2017 року щомісячну премію у розмірі 380 відсотків посадового окладу за особистий вклад у загальні результати служби надбавку за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50 відсотків посадового окладу з урахуванням військового звання та вислуги років, щомісячну грошову винагороду у розмірі 60 відсотків місячного грошового забезпечення;

- внести зміни до наказу начальника Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель (по стройовій частині) №115 від 13 жовтня 2017 року, а саме: абзац 4 пункту 2 наказу викласти в наступній редакції: Щорічну основну відпустку за 2017 рік використав з 28 серпня по 11 жовтня 2017 року;

- зобов`язати відповідача вчинити необхідні дії щодо видання нового наказу (по стройовій частині) щодо: 1) оголошення вибуття позивача з 28 серпня 2017 року у щорічну основну відпуску терміном 45 календарних днів; 2) оголошення прибуття з 12 жовтня 2017 року з щорічної основної відпустки за 2017 рік;

- зобов`язати Департамент фінансів Міністерства оборони України вчинити необхідні дії щодо здійснення перерахунку та виплати позивачу недоотриманого грошового забезпечення за період з 28 серпня по 13 жовтня 2017 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року позовні вимоги задоволено частково, а саме визнано протиправною бездіяльність Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель щодо ненадання ОСОБА_1 щорічної основної відпустки за 2017 рік терміном 45 календарних днів з 21 серпня 2017 року; визнано протиправною бездіяльність Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель щодо невиплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік у розмірі місячного грошового забезпечення; зобов`язано Департамент фінансів Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму невиплаченої грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік у розмірі 9 127,37 грн. В іншій частині адміністративного позову відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2021 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року скасовано та прийнято нове, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме: визнано протиправною бездіяльність Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель щодо ненадання ОСОБА_1 щорічної основної відпустки за 2017 рік терміном 45 календарних днів з 21 серпня 2017 року; визнано протиправною бездіяльність Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель щодо невиплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік у розмірі місячного грошового забезпечення; зобов`язано Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму невиплаченої грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік у розмірі 9 127,37 грн. В іншій частині адміністративного позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року було скасовано постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2021 року, а справу направлено на новий судовий розгляд до Шостого апеляційного адміністративного суду.

В апеляційній скарзі Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 01 серпня 1994 року проходить службу в Збройних Силах України.

Згідно наказу першого заступника Міністра оборони України (по особовому складу) від 08 лютого 2017 року №13 позивача призначено на посаду начальника адміністративного відділу та кадрів Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель.

В подальшому, згідно наказу від 16 лютого 2017 року № 8 ОСОБА_1 зарахований до списків особового складу Управління на всі види забезпечення і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

11 серпня 2017 року позивач подав т.в.о. обов`язки начальника Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель ОСОБА_2 рапорт, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_1 на підставі затвердженого графіку надання основних відпусток військовослужбовцям та працівників Управління просив надати йому щорічну основну відпустку за 2017 рік терміном 45 календарних днів з 21 серпня 2017 року та відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, введеної в дію наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року №260 (зі змінами) виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення за 2017 рік.

Вказаний рапорт погоджений безпосереднім начальником позивача 15 серпня 2017 року та зареєстрований 18 серпня 2017 року за №235/з.

При цьому, рапорт завізовано щодо надання позивачу відпустки з 28 серпня 2017 року та зобов`язано позивача до 23 серпня 2017 року пройти інструктаж у зв`язку з виїздом позивача у період відпустки за межі України.

Необхідний інструктаж в Національному університеті оборони України імені Івана Черняховського, ОСОБА_1 у зв`язку із запланованим виїздом за кордон пройшов 19 серпня 2017 року, про що здійснено відмітка на звороті рапорту від 11 серпня 2017 року.

Позивач повідомив, що станом на 23 серпня 2017 року йому не виданий відпускний талон та не доведено наказ начальника Управління (по стройовій частині) про оголошення ОСОБА_1 в щорічну основну відпустку, а також про виплату грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік.

Позивач, вважаючи таку бездіяльність протиправною, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законодавством, яке врегульовує спірні правовідносини, є Закон України Про відпустки від 15.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР), Закон України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту від 22.10.1993 №3551-XII (далі - Закон № 3551-XII), Кодекс законів про працю України, Закон України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ).

Згідно з частиною 1 статті 1 Кодексу законів про працю України цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

За частиною 1 статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Зі змісту статті 4 Кодексу законів про працю України слідує, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно із частиною 1 статті 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до статті 1-2 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік, що слідує з частини 1 статті 12 Закон № 3551-XII.

З аналізу наведених норм вбачається, що категорія осіб, якою у даному випадку є військовослужбовці (учасники бойових дій), та відповідно до яких відноситься і позивач, мають право використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час.

Відповідно до п. 8.1 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року №170 (далі Інструкція №170, в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) щорічні основні та додаткові відпустки військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) надаються командирами (начальниками) за підпорядкованістю.

Згідно пункту 8.8 Інструкції №170 під час планування щорічних чергових відпусток передбачається рівномірне їх надання військовослужбовцям протягом календарного року.

Під час складання графіка відпусток повинно бути враховано надання відпусток у зручний час для: військовослужбовців, які є дружинами (чоловіками) військовослужбовців; військовослужбовців-жінок, які мають двох або більше дітей до 15 років або дитину-інваліда; військовослужбовців-жінок перед відпусткою у зв`язку з вагітністю та пологами або після неї; військовослужбовців, які є одинокими матерями (батьками) та які виховують дитину без батька (матері); ветеранів війни та осіб, на яких поширюється Закон України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 включений до графіку відпусток на третій квартал 2017 року, а саме у період з 21 серпня по 06 жовтня 2017 року тривалістю 45 днів.

Вимогами пункту 8.8 Інструкції №170 також передбачено, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію графік відпусток військовослужбовців корегується з урахуванням таких особливостей: надання військовослужбовцям щорічних основних відпусток здійснюється до введення правового режиму воєнного стану за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу; надання інших додаткових, творчих і соціальних відпусток (крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більше ніж до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії) припиняється; військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більше ніж 10 календарних днів.

Про вибуття військовослужбовців у відпустку, відкликання із щорічних основних відпусток у випадках, визначених пунктом 192-1 Положення, та їх повернення з відпустки оголошується в наказі командира військової частини по стройовій частині (пункт 8.11 Інструкції №170).

Відповідно до пункту 8.12 Інструкції №170 військовослужбовцям, які вибувають у відпустку, видаються відпускні квитки встановленого зразка. Відповідно до статті 14 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей військовослужбовці та члени їх сімей мають право на безоплатний проїзд до місця проведення відпустки в межах України та у зворотному напрямку.

Відповідно до пункту 188 Указу Президента України Про Положення про проходження громадянами України військової служби у збройних Силах України облік відпусток, що надаються військовослужбовцям, та постійний контроль за наданням відпусток згідно із затвердженими графіками відпусток здійснюються штабами військових частин.

Накази командирів (начальників) військових частин про надання щорічних основних відпусток видаються не пізніше ніж за два тижні до встановленого графіком відпусток строку на підставі рапорту військовослужбовця, розглянутого його прямим начальником.

Згідно п. 189 Указу Президента України Про Положення про проходження громадянами України військової служби у збройних Силах України після прибуття до місця проведення відпустки військовослужбовці зобов`язані стати на облік, а в разі вибуття - знятися з обліку в порядку, визначеному Статутом гарнізонної та вартової служб Збройних Сил України.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії графіку відпусток особового складу Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель на 2017 рік вбачається, що ОСОБА_1 включений до графіку відпусток на третій квартал 2017 року, а саме у період з 21 серпня по 06 жовтня 2017 року тривалістю 45 днів.

Відтак, позивачем у відповідності до затвердженого графіку подано рапорт на щорічну основну відпустку за 2017 рік.

Як вірно зазначено судом першої інстанції та не спростовано апелянтом, зміни до затвердженого графіку відпусток, зокрема, в частині перенесення початку відпустки позивача з 21 серпня 2017 року на 28 серпня 2017 року не вносились.

Також, апелянтом в обґрунтування відсутності підстав для задоволення позовних вимог та зокрема обґрунтованості дій щодо ненадання позивачу відпустки згідно установленого графіку вказується, що зміщення виходу позивача у відпустку обумовлено надходженням окремого доручення державного секретаря Міністерства оборони України №326/з з від 06 січня 2017 року, що потребувало негайного вирішення.

Поряд із цим, як вірно зазначено судом першої інстанції, таке доручення містить визначене коло осіб, на яких покладено його виконання до переліку якого позивач не входив.

Крім того, листом від 11 серпня 2017 року №407/644 т.в.о. начальника Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель ОСОБА_2 звернувся до державного секретаря Міністерства оборони України із заявою щодо перенесення строків виконання доручення №18009/з/з50-2016 від 13 липня 2017 року до 30 серпня 2017 року.

Тобто, вказане звернення датоване датою звернення позивача із рапортом про надання основної щорічної відпуски.

Як станом на момент подання, так і станом на момент візування рапорту позивача його начальником відсутні докази перенесення (продовження) строків виконання окремого доручення державного секретаря Міністерства оборони України до 30 серпня 2017 року, як і відсутні докази залучення до його виконання позивача.

Факт покладення на позивача виконання обов`язків за посадою начальника відділу моніторингу володіння та використання нерухомого майна і земель державних підприємств Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель у період з 08 серпня 2017 року замість полковника ОСОБА_3 не є свідченням доручення позивачу виконання окремого доручення, адже ОСОБА_3 теж відсутній у переліку осіб, яким адресоване окреме доручення державного секретаря Міністерства оборони України.

З огляду на викладене, колегія судів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність оскаржуваної бездіяльності щодо ненадання ОСОБА_1 щорічної основної відпустки за 2017 рік терміном 45 календарних днів з 21 серпня 2017 року та, як наслідок, наявність підстав для задоволення адміністративного позову в даній частині.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача надати позивачу щорічну основну відпустку за 2017 рік терміном 45 календарних днів з 21 серпня 2017 року, колегія суддів зазначає наступне.

19 серпня 2017 року до Управління за вх. №1093 надійшов наказ Міністерства оборони України від 18 серпня 2017 року №157КП, яким на позивача накладене дисциплінарне стягнення, а саме - пониження в посаді.

З вказаним наказом позивач з ним ознайомлений 19 серпня 2017 року, що підтверджується його особистим підписом.

21 серпня 2017 року за вх. №243/з позивачем подано рапорт щодо звільнення його від виконання службових обов`язків за станом здоров`я на три доби з 21 серпня 2017 року по 23 серпня 2017 року, який реалізований наказом начальника Управління від 21 серпня 2017 року № 98 (по стройовій частині).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, тимчасово виконуючим обов`язки начальника Управління Трібелю В.С. повідомлено, що у разі видання наказу про переведення на нижчу посаду до початку відпустки, рапорт про вибуття у відпустку позивача залишиться нереалізованим.

Згідно із вимогами абзацу першого пункту 109 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, вибуття до нового місця служби військовослужбовця здійснюється після надходження витягу з наказу відповідного командира (начальника) військової частини про призначення, в тому числі доведеного технічними засобами передачі документованої інформації. Виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини має відбутися після здавання посади, але не пізніше ніж через місяць від дня одержання військовою частиною зазначеного витягу з наказу або іншого письмового повідомлення про переміщення по службі військовослужбовця.

22 серпня 2017 року виданий наказ першого заступника Міністра оборони України №101 (по особовому складу) щодо переведення ОСОБА_1 на нижчу посаду.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, на момент виникнення спірних правовідносин, вищевказані накази були чинними та підлягали обов`язковому врахуванню відповідачем при вирішенні питання реалізації рапорту позивача про надання щорічної основної відпустки.

Відтак, колегія судів погоджується з висновками суду першої інстанції, що рапорт позивача стосовно надання відпустки залишений без реалізації відповідно до рішення т.в.о. начальника Управління від 23 серпня 2017 року №1109 правомірно, а тому підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні.

Щодо позовних вимог, в частині оскарження бездіяльності відповідача щодо нарахування та виплати грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік у розмірі місячного грошового забезпечення та зобов`язання вчинити дії щодо її нарахування та виплати, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 1 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 30.2 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року №260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 липня 2008 року за №638/15329 (далі - Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення), грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям за місцем штатної служби в разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулий рік) або без вибуття у відпустку (за їх заявою протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги.

З аналізу наведених норм вбачається, що для отримання матеріальної допомоги на оздоровлення без вибуття у відпустку, військовослужбовець має звернутись окремо із відповідною заявою.

Як вбачається з матерів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, позивач 11 серпня 2017 року звернувся з рапортом стосовно надання щорічної основної відпустки та щодо виплати йому матеріальної допомоги на оздоровлення.

Поряд із цим, наказ стосовно виплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення не видавався у зв`язку з тим, що рапорт позивача щодо надання відпустки не підлягав задоволенню.

Крім того, апелянтом вказується, що ненадання позивачу матеріальної допомоги згідно рапорту жодним чином не порушує його права на отримання такої матеріальної допомоги, оскільки в наказі про переведення позивача зазначено, що таке право позивачем на попередній посаді не використано.

Поряд із цим, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що норми чинного законодавства пов`язують можливість подання заяви про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення як одночасно із поданням заяви про надання відпустки, так і без вибуття у відпустку (за їх заявою протягом поточного року).

Вимогами чинного законодавства вибуття у відпустку не перебуває у прямій залежності із виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення.

Як вбачається із наданих доказів, рапорт позивача від 11 серпня 2017 року, в тому числі і стосовно виплати матеріальної допомоги на оздоровлення завізовано безпосереднім керівником позивача 15 серпня 2017 року та матеріали справи не містять доказів відкликання такого рапорту або ж відмови у його задоволенні, зокрема, в частині виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017 рік.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості вимог ОСОБА_1 в частині оскарження бездіяльності відповідача щодо нарахування та виплати грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік у розмірі місячного грошового забезпечення та зобов`язання вчинити дії щодо її нарахування та виплати.

Водночас, суд першої інстанції приймаючи рішення у даній справі, зобов`язав Департамент фінансів Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму невиплаченої грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік у розмірі 9 127,37 грн.

Втім, Департамент фінансів Міністерства оборони України до участі у справі не залучався та не є стороною у даній справі, а тому рішення постановлено з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції у вказаній частині скасуванню, з покладенням зобов`язань в цій частині на відповідача.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що неправильне застосування норм процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої підлягає скасуванню в частині зобов`язання Департаменту фінансів Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму невиплаченої грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік у розмірі 9 127,37 грн.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року в частині зобов`язання Департаменту фінансів Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму невиплаченої грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік у розмірі 9 127,37 грн. скасувати, прийняти нове рішення в цій частині.

Зобов`язати Управління нормативно-методичного забезпечення та моніторингу володіння, використання та розпорядження нерухомого майна і земель нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму невиплаченої грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік у розмірі 9 127,37 грн.

В іншій частині Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у тридцятиденний строк в порядку, встановленому статтями 329-331 КАС України.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

cуддя Я.Б.Глущенко

суддя В.В.Файдюк