Справа № 200/6289/21
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2021-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року справа №200/6289/21

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Гаврищук Т.Г., суддів: Блохіна А.А., Сіваченка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 липня 2021 р. у справі № 200/6289/21 (головуючий І інстанції Куденков К.О., повне судове рішення складено 01.07.2021р. в м. Слов`янськ Донецької області) за позовом Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства "Питание" про стягнення адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць, -

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства "Питание", в якому просив стягнути на користь Державного бюджету України адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2020 році, у розмірі 143 792,88 грн та пеню в розмірі 977,84 грн. (т.1, а.с. 1-5).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 01 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено (т.2, а.с. 21-23).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування зазначено, що звітування центрів зайнятості про наявність вільних робочих місць на підприємстві, а саме подача звітності за формою №3-ПН не є створенням робочих місць призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю та виконання встановленого нормативу. Державна служба зайнятості та інші органи працевлаштування, покликані лише сприяти працевлаштуванню осіб з інвалідністю, а й отже допомагати підприємствам виконувати встановлений законом норматив, але ж не повинні цей норматив забезпечувати замість роботодавців. Посилаючись на позицію Верховного Суду в постанові від 09.06.2021 у справі №920/474/20 зазначає, що виконання нормативу робочих місць в розумінні ст.19 Закону вважається саме працевлаштування підприємством інвалідів, а не лише створення робочих місць для таких осіб, що зумовлено загальною спрямованістю законодавства про соціальний захист та реабілітацію інвалідів на забезпечення реалізації ними трудових прав та обов`язків нарівні з іншими працівниками без додаткових соціальних гарантій у сприянні їх працевлаштування (т.2, а.с. 39-43).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач проти доводів апеляційної скарги заперечував, вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі.

Сторони в судове засідання не прибули, про час, дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, тому за ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Відповідно звіту про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік (форма №10-ПОІ), в якому відповідачем наведено, що: середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу становить 197 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність 5; кількість осіб з інвалідністю штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» - 8; фонд оплати праці штатних працівників 9442,4 тисяч гривень; середньорічна заробітна плата штатного працівника, тис. грн. (з одним десятковим знаком) 47,9 тисяч гривень (т.1, а.с. 6-7).

На підставі наведеного звіту позивачем здійснено розрахунок суми адміністративно-господарських санкцій за 3 нестворені робочі місця для забезпечення працевлаштування інвалідів у 2020 році на 143 792,88 грн та розрахунок суми пені на заборгованість по сплаті адміністративно-господарських санкцій за нестворені робочі місця для забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю у 2020 році на суму 977,84 грн (за період 16.04.2021 по 19.05.2021) (т.1, а.с. 8-9).

Листом від 06.04.2021 №07/1290/06-16/21 Маріупольський міський центр зайнятості зазначив, що КП «Питание» надавало протягом 2020 року звіти за формою 3-ПН для працевлаштування осіб з інвалідністю до центру зайнятості. При цьому, зазначено, що до КП «Питание» протягом 2020 року направлено 17 осіб з інвалідністю. Відмови у працевлаштуванні осіб з інвалідністю з боку КП «Питание» відсутні (т.1, а.с. 13).

Маріупольським міським центром зайнятості надана звітність відповідача форми 3-ПН, а саме:

- звітність № 01/26 від 10.01.2020, поданої КП «Питание», щодо наявності вакансій, зокрема, «комірник» (дві вакансії), «кухонний робітник» (чотири вакансії) і «мийник посуду» (чотири вакансії), із зазначенням категорії громадян «інваліди»;

- звітність № 02/307 від 07.02.2020, поданої КП «Питание», щодо наявності вакансій, зокрема, «комірник» (дві вакансії), «кухонний робітник» (п`ять вакансій) і «мийник посуду» (три вакансії), із зазначенням категорії громадян «інваліди»;

- звітність № 03/286 від 11.03.2020, поданої КП «Питание», щодо наявності вакансій, зокрема, «комірник» (одна вакансія) і «кухар» (одна вакансія) із зазначенням категорії громадян «інваліди»;

- звітність № 03/285 від 11.03.2020, поданої КП «Питание», щодо наявності вакансій, зокрема, «кухонний робітник» (дві вакансії) і «мийник посуду» (дві вакансії) із зазначенням категорії громадян «інваліди»;

- звітність № 04/287 від 24.04.2020, поданої КП «Питание», щодо наявності вакансій, зокрема, «комірник» (одна вакансія), «мийник посуду» (три вакансії) і «кухонний робітник» (три вакансії) із зазначенням категорії громадян «інваліди»;

- звітність № 05/415 від 12.05.2020, поданої КП «Питание», щодо наявності вакансій, зокрема, «комірник» (одна вакансія), «мийник посуду» (три вакансії) і «кухонний робітник» (три вакансії) із зазначенням категорії громадян «інваліди»;

- звітність № 06/496 від 02.06.2020, поданої КП «Питание», щодо наявності вакансій, зокрема, «комірник» (дві вакансії), «кухонний робітник» (п`ять вакансій) і «мийник посуду» (три вакансії) із зазначенням категорії громадян «інваліди»;

- звітність № 07/555 від 01.07.2020, поданої КП «Питание», щодо наявності вакансій, зокрема, «комірник» (дві вакансії) і «кухонний робітник» (одна вакансія) із зазначенням категорії громадян «інваліди»;

- звітність № 08/617 від 04.08.2020, поданої КП «Питание», щодо наявності вакансії, «кухонний робітник» (дві вакансії) із зазначенням категорії громадян «інваліди»;

- звітність № 09/953 від 07.09.2020, поданої КП «Питание», щодо наявності вакансій, зокрема, «кухонний робітник» (дві вакансії) і «мийник посуду» (одна вакансія) із зазначенням категорії громадян «інваліди»;

- звітність № 10/1013 від 05.10.2020, поданої КП «Питание», щодо наявності вакансій, зокрема, «мийник посуду» (дві вакансії) і «кухонний робітник» (дві вакансії) із зазначенням категорії громадян «інваліди»;

- звітність № 11/15 від 03.11.2020, поданої КП «Питание», щодо наявності вакансій, зокрема, «мийник посуду» (дві вакансії) і «кухонний робітник» (дві вакансії) із зазначенням категорії громадян «інваліди»;

- звітність № 11/62 від 16.11.2020, поданої КП «Питание», щодо наявності вакансій, зокрема, «мийник посуду» (дві вакансії) і «кухонний робітник» (дві вакансії) із зазначенням категорії громадян «інваліди»;

- звітність № 12/82 від 03.12.2020, поданої КП «Питание», щодо наявності вакансій, зокрема, «мийник посуду» (дві вакансії) і «кухонний робітник» (дві вакансії) із зазначенням категорії громадян «інваліди» (т.1, а.с. 14-38).

Спірним питанням цієї справи є наявність порушень з боку відповідача, за які передбачене застосування позивачем адміністративно-господарських санкцій.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантії для них щодо рівних з усіма іншими громадянами можливостей для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами визначає Закон № 875-XII.

Відповідно до статті 7 Закону № 875 законодавство про соціальну захищеність осіб з інвалідністю в Україні складається з цього Закону та інших актів законодавства, що видаються відповідно до нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону № 875 забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина третя статті 18 Закону № 875).

Статтею 18-1 Закону № 875 визначено, що особа з інвалідністю, яка не досягла пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованою у державній службі зайнятості як безробітна.

Рішення про визнання особи з інвалідністю безробітною і взяття її на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання особи з інвалідністю на підставі поданих нею рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів.

Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань.

Державна служба зайнятості може за рахунок Фонду соціального захисту інвалідів надавати дотацію роботодавцям на створення спеціальних робочих місць для осіб з інвалідністю, зареєстрованих у державній службі зайнятості, а також проводити професійну підготовку, підвищення кваліфікації і перепідготовку цієї категорії осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Підприємствам, установам, організаціям, у тому числі фізичним особам, які використовують найману працю, за працевлаштування осіб з інвалідністю за направленням територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, можуть надаватися компенсації, визначені Законом України Про зайнятість населення.

Cтаттею 19 Закону № 875 визначено, що:

- для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця (частина перша);

- підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення (частина друга);

- підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування осіб з інвалідністю у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону (частина третя).

Таким чином, обов`язки роботодавців стосовно забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування полягають у:

виділенні та створенні робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальних робочих місць;

створенні для осіб з інвалідністю умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації;

забезпеченні інших соціально-економічних гарантій, передбачених чинним законодавством;

наданні державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування осіб з інвалідністю;

звітуванні Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

у разі невиконання такого нормативу щороку сплачувати відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції.

При цьому, обов`язок підприємства зі створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком займатися пошуком таких осіб для працевлаштування. Такий обов`язок покладений на державну службу зайнятості.

Відповідно до ч. 1 статті 20 Закону № 875 підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк (частина друга статті 20 Закону № 875).

Відповідно до частини четвертої статті 20 Закону № 875 адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України.

Такі санкції застосовуються до суб`єктів господарювання уповноваженими органами державної влади за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, а тому є адміністративно-господарськими санкціями.

Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 50 Закону України 5 липня 2012 року № 5067-VI Про зайнятість населення роботодавці зобов`язані: своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про:

попит на робочу силу (вакансії);

заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання не пізніше ніж за два місяці до вивільнення (не пізніше ніж за 30 календарних днів до вивільнення у разі звільнення державних службовців відповідно до пунктів 1 та 1-1 частини першої статті 87 Закону України Про державну службу).

Постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007р.№ 70 затверджено порядок подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування (далі - Порядок № 70).

Відповідно до цього Порядку Звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю роботодавці подають (надсилають рекомендованим листом) щороку до 1 березня відділенням Фонду, в яких вони зареєстровані, за формою, затвердженою Мінсоцполітики за погодженням з Держстатом.

Наказом Мінсоцполітики від 27.08.2020р. № 591 (далі - Наказ № 591) затверджено, форму звітності № 10-ПОІ (річна) Звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю та Інструкцію щодо її заповнення, які введено в дію, починаючи зі звіту за 2020 рік.

Наказом Мінсоцполітики від 18.12.2020р. № 821 (далі - Наказ № 821) внесено зміни до форми звітності № 10-ПОІ (річна) Звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю та Інструкції щодо її заповнення, які діють з 12 лютого 2021 року (Офіційний вісник України від 12.02.2021-№ 11).

Наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 316 (у редакції наказу Міністерства соціальної політики України від 05 грудня 2016 року № 1476), затверджено Форму звітності № 3-ПН Інформація про попит на робочу силу (вакансії), яка подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Отже, обов`язок підприємства щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком підбирати і працевлаштовувати таких осіб на створені робочі місця. Такий обов`язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в частині першій статті 18 Закону № 875.

Однак, на підприємство покладається обов`язок створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю та інформувати про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування.

Підприємство не несе відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, якщо воно розробило необхідні заходи по створенню для них робочих місць, зокрема, створило робочі місця для таких осіб та своєчасно, достовірно, в повному обсязі проінформувало відповідні установи, але фактично не працевлаштувало інваліда з причин незалежних від нього: відсутність осіб з інвалідністю, відмова інваліда від працевлаштування на підприємство, бездіяльність державних установ, які повинні сприяти працевлаштуванню осіб з інвалідністю.

Матеріали справи свідчать, що впродовж 2020 року КП «Питание» вживало заходи, спрямовані на недопущення правопорушення у сфері господарювання. Зокрема, надавало до центру зайнятості звітність за формою № 3-ПН, зверталося до центру зайнятості.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв`язку зі скоєнням правопорушення.

Згідно із статтею 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Для стягнення адміністративно-господарських санкцій слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов`язань та встановлення в діях або бездіяльності підприємства складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій.

У постанові від 26.06.2018р. по справі № 806/1368/17 Верховний Суд зробив правовий висновок про те, що обов`язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов`язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування. Отже, своєчасно та в повному обсязі надавши інформацію про попит на вакансії підприємство, фактично, вживає усіх залежних від нього передбачених законом заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

З огляду на те, що відповідачем були виконані вимоги Закону № 875-XII щодо прийняття заходів для працевлаштування осіб з інвалідністю, а позивачем не надано доказів того, що відповідач не створив робочі місця для осіб з інвалідністю, відмовляв їм у прийнятті на роботу, несвоєчасно надавав державній службі зайнятості інформацію щодо наявності вакансій, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, або несвоєчасно звітував Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, суд зауважує, що в діях відповідача відсутній склад правопорушення, за вчинення якого Законом № 875-XII передбачено застосування адміністративно-господарських санкцій.

Зазначений висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 20.06.2011р. у справі № 21-60а11, Верховного Суду, викладеним у постановах від 14.02.2018р. у справі №820/2124/16, від 28.02.2018р. у справі №807/612/16, від 11.09.2018р. у справі №812/1127/18, від 19.12.2018 у справі №812/1140/18, від 23.07.2019 у справі №820/2204/16, від 31.07.2019 у справі №812/1164/18.

Доводи апелянта, що відповідно до постанови Верховного Суду від 09.06.2021 у справі №920/474/20, виконання нормативу робочих місць в розумінні ст.19 Закону вважається саме працевлаштування підприємством інвалідів, а не лише створення робочих місць для таких осіб, колегія суддів не приймає, оскільки апеляційним судом встановлено, що обставини справи не є тотожними з обставинами справи, за якими прийняте вказане рішення Верховним судом. У справі, яка розглядається, відсутні відмови у працевлаштуванні осіб з інвалідністю з боку КП «Питание». Тоді як у справі №920/474/20, не були працевлаштовані відповідачем 4 особи з різних підстав. Крім того, відповідачем створені вакансії для працевлаштування осіб з інвалідністю на посади з окладом нижчим від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність порушень збоку відповідача, за які передбачене застосування позивачем адміністративно-господарських санкцій.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 липня 2021 р. у справі № 200/6289/21 залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 липня 2021 р. у справі №200/6289/21 залишити без змін.

Повне судове рішення складено 21 грудня 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

І.В. Сіваченко