Справа № 160/12189/21
Суддя: Врона Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2021-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіВрони О. В.
за участі секретаря судового засіданняНосенко К.В.
позивача: представника позивача: представника відповідача, третьої особи: ОСОБА_1 Коваленко Д.П. Булаха Є.Ю
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, в якому просить:
- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 11.06.2021 р. №184-21;
- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач, який є громадянином Сирійської Арабської Республіки, 02.10.2019р. звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте за повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області від 14.07.2021 №05-21 відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» йому повторно відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 11.06.2021р. №181-21. Позивач вважає таке рішення необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.
У відзиві на позовну заяву Державна міграційна служба України вважає, що підстави для задоволення позовної заяви відсутні. За інформацією наданою позивачем у його заяві-анкеті, а також під час співбесід, проведених уповноваженою посадовою особою ГУ ДМС України в Дніпропетровській області 10.10.2019 і 12.02.2020 в рамках процедури розгляду заяви особи та зафіксованих у відповідних протоколах, встановлено відсутність жодних погроз або переслідувань за конвенційними ознаками, в тому числі під час останнього перебування ОСОБА_1 в країні походження. У вказаної особи відсутні умови необхідні для надання статусу біженця, передбачені Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженця 1967 року, та п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме, відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками віросподівання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань внаслідок яких, зазначена особа перебувала б за межами країни свого походження, та не могла б користуватися захистом цієї країни внаслідок таких побоювань.
14.09.2021 у підготовчому засіданні оголошена перерва до 28.09.2021 об 10:00.
20.09.2021 позивачем подано до суду відповідь на відзив. Позивач вказує, що відповідні рекомендації УВКБ ООН, ДМС України та інформація по країні походження прямо вказують на можливість набуття захисту, у випадку якщо особа не бажає приймати участь у військових діях, які суперечать його політичним переконанням, або засуджуються міжнародним співтовариством, або якщо покарання за ухилення буде загрожувати життю, свободі чи призведе до інших серйозних порушень прав людини.
Обґрунтовуючи відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відзиві відповідач посилається на джерела інформації по країні походження в яких міститься інформація, яка підтверджує побоювання позивача, які не є джерелами інформації по країні походження або не висвітлюють точно, незалежно та об`єктивно ситуацію у Сирії.
Окрім іншого позивач вказує, що третя особа не провадила належної перевірки фактів, повідомлених позивачем, не були вивчені усі відповідні факти, що стосуються країни походження, в тому числі інформацію про те, що позивач може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди через небажання проходити військову службу в умовах громадянської війни, через його антиурядові політичні переконання, участь в мітингах та демонстраціях проти сирійської влади.
Підтримавши висновок Головного управління Державної міграційної служби та відмовивши позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач порушив п. 6.1. Правил, п. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, матеріалів особової справи та наявної інформації по країні походження, призвело до прийняття неправомірного рішення щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
27.09.2021 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшли заперечення Державної міграційної служби України проти відповіді на відзив.
Відповідач підтверджує свою позицію та окремо зазначає, що відповідно до актуальної інформації про країну походження позивача, яка наявна в публічному доступі, повідомляється що урядом Сирійської Арабської Республіки вживаються активні заходи щодо стабілізації та відновлення інфраструктури міст, зокрема, мухафази Дараа ведуться ремонтно-відновлювальні роботи, здійснюється реалізація проектів направлених на поліпшення якості життя громадян після звільнення міст від тероризму. Спостерігається позитивна динаміка повернення громадян Сирії у країну їх походження Сирійську Арабську Республіку, що підтверджує факт значного поліпшення безпекової, соціально-економічної, та гуманітарної ситуації в даній країні.
За інформацією наданою особисто позивачем жодних конкретних фактів переслідування його за конвеційними ознаками, в тому числі під час останнього перебування в країні, він не зазнавав, до адміністративної або кримінальної відповідальності в країні походження не притягався.
28.09.2021 перенесено підготовче засідання на 09.11.2021 об 11:00.
За клопотаннями позивача 09.11.2021 підготовче засідання відкладено до 23.11.2021 об 10:30 , а 23.11.2021 до 02.12.2021.
02.12.2021 судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 07.12.2021 об 14:00.
09.12.2021 Державною міграційною службою України і ГУ Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області подані клопотання про приєднання до матеріалів справи на підтвердження своєї правової позиції додаткові документи.
В судовому засіданні 07.12.2021 оголошено, що надані документи не приймаються до уваги судом, на підставі ч. 8 ст.79 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Судом оголошено перерву до 09.12.2021 ою 13:00.
09.12.2021 в судовому засіданні оголошено вступну і резолютивну частини рішення суду.
Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Сирійської Арабської Республіки 02.10.2019 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Встановлено, що ОСОБА_1 прибув в Україну із Сирії 27.10.2010 з метою навчання в Дніпропетровській медичній академії, у зв"язку з чим мав посвідку на тимчасове проживання ДП №315/2012 від 05.04.2010 зі строком дії до 05.04.2013 (яку було продовжено до 25.07.2017).
Під час співбесіди від 18.09.2018 особою було повідомлено, що у 2013 році його було відраховано з Дніпропетровської медичної академії.
За поясненнями ОСОБА_1 у 2015 році він загубив паспорт громадянина Сирії і з 2015 проживав без документів, на нелегальному становищі.
02.10.2019 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Державної міграційної служби України від 16.04.2020 №98-20 позивачу відмовлено у задоволенні його заяви, посилаючись на відсутність умов передбачених пунктами 1 і 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 19.01.2021 у справі №160/5117/20 , розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.10.2020 в адміністративній справі №160/5117/2 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії-скасовано.

Прийнято нове рішення, яким задоволено позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

Скасовано рішення Державної міграційної служби України від 16.04.2020 р. № 98-20. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків викладених в рішенні суду.

15.07.2021 позивач отримав від Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області від 14.07.2021 №05-21 повідомлення про повторну відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» на підставі рішення Державної міграційної служби України від 11.06.2021 №184-21.

Позивач, який вважає рішення Державної міграційної служби України від 11.06.2021 №184-21 протиправним вважає, що воно підлягає скасуванню з наступних підстав.

Позивач не може повернутися до Сирії, оскільки боїться бути призваним до лав армії президента ОСОБА_2 , не хоче брати участь у злочинах проти мирного населення та вбивати своїх співгромадян. У випадку ж відмови його самого можуть вбити, піддати тортурам, принижуючому гідність поводженню.

Причиною неможливості повернутися до країни походження позивач також вказує переслідування його і його сім`ї у місті Дараа (Сирія). Батько був лікарем, який допомагав пораненим, в тому числі і тим, хто воював проти режиму діючого президента ОСОБА_2. Під час того, як батько віз пораненого до лікарні , їх зупинили на блок-посту лояльні президенту сили. Пораненого чоловіка вбили, а батько незаконно був затриманий і ув`язнений на 6 місяців. У квітні 2013 завдяки зусиллям знайомих батько втік з тюрми та був вимушений тікати у Йорданію через загрозу переслідування.

У Сирії у великій кількості гине мирне населення, відбуваються невибіркові напади на цивільних осіб та цивільні населені пункти із застосуванням важкої артилерії та авіації, відбуваються страти без суду.

При вирішені спору суд виходить з наступного:

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (Закон № 3671-VI).

За визначенням у п.1 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (п. 13 ст. 1 Закону № 3671-VI) .

В Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Частиною 1 ст. 7 Закону № 3671-VI встановлено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 11 ст. 9 Закону № 3671-VI) .

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону № 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначена Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 № 649 (Правила №649).

Відповідно до п.1.2. Правил №649 інформація про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН), національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

Уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви (підп. "е" п. 2.1 розділу ІІ Правил №649).

Водночас п. 37 Настанов із процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно з Конвенцією 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (видання 1992 року; далі - Настанови) встановлено, що для надання статусу біженця, у першу чергу, є важливою оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Пунктами 45, 66 Настанов передбачено, що особа, яка подала клопотання про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб уважатися біженцем, особа повинна надати докази повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Побоювання позивача бути призваним до лав армії у разі повернення в Сирію, де він буде змушений вбивати співгромадян не є достатньо обґрунтованими.

Хоча Законом про військову службу в Сирії не передбачено, що людина може проходити військову службу в інших місцях, ніж регулярна ССА, на практиці можливо приєднатися до служб у провладних міліціях, щоб уникнути військової служби. Іншими стимулами для приєднання місцевих ополчень, є регулярна щомісячна зарплата та можливість залишатися і захищати рідну зону на відміну від військової служби там, де люди часто є розміщені в інших частинах країни (Звіт Датської імміграційної служби). Тобто, за актуальною інформацією про країну походження позивача, передбачена можливість бути звільненим від служби в армії, здійснивши грошовий платіж, а також передбачена можливість проходити альтернативну службу.

Побоювання переслідувань або покарання за дезертирство або ухиляння від призову самі по собі не можуть бути обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань.

Згідно п. 167 глави V Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, в країнах, де військова служба обов`язкова, факт ухилення від цього обов`язку або непокори найчастіше є порушенням, що карається по закону. Щодо дезертирства, то в усіх країнах воно розглядається як кримінальний злочин, за яке передбачено покарання, а отже, не може розглядатися як форма переслідування.

Посилання позивача на побоювання стати жертвою переслідувань та загрозу життю, безпеці та свободі у Сирії, не приймаються судом, виходячи з наступного.

Під час розгляду відповідачем заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з інформації, наявної в публічному доступі з`ясовано, що мухафаза Дараа Сирійської Арабської Республіки в цілому та с. Кета, р-н Ас-Санамайн (в якому позивач постійно проживав до прибуття в Україну) підконтрольні легітимній владі Сирійської Арабської Республіки і військовий конфлікт на вказаних територіях не спостерігається.

Повідомляється, що урядом Сирійської Арабської Республіки вживаються активні заходи щодо стабілізації та відновлення інфраструктури міст.

За змістом п. 1 ст. 8 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 29.04.2004 №2004/83/ЕС, вбачається, що «заявник не потребує міжнародного захисту, якщо на певній частині території країни походження для нього не існує реальної небезпеки стати жертвою переслідування або заподіяння серйозної шкоди, і якщо є підстави вважати, що заявник може проживати в цій частині країни».

Позивачем не надано доказів йому погроз або переслідувань за конвенційними ознаками.

Стосовно повідомлення позивача про інцидент з його батьком, то Державною міграційною службою України було встановлено ряд суттєвих протиріч про повідомлення позивачем про дану ситуацію під час бесіди з позивачем проведеної 10.10.2019 і бесіди проведеної 12.02.2020, а отже ці доводи позивача також не можуть бути підставою для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, суд враховує, що позивач з 2013 року проживав на території України нелегально та з 2015 року без документів, проте до 2019 не звертався до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За вказаних обставин, суд прийшов до висновку, що позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань не підтверджені жодними доказами, інформаційні матеріали носять загальний характер, позивач не тікав з Сирії від небезпеки, а прибув до України з метою навчання та залишився з метою покращення рівня життєвих умов.

Таким чином, на підставі вищевикладеного та у зв`язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відповідачем було правомірно прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, суд вважає, що у спірних правовідносинах відповідачами не порушено прав позивача, протилежного судовим розглядом не встановлено, а позивачем не доведено.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на те, що позивач не довів обставин, які б свідчили про порушення його прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин, у суду відсутні підстави для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 139, 242-246,250, 255, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про скасування рішення Державної міграційної служби України від 11.06.2021 р. №184-21 та - зобов`язання Державну міграційну службу України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 -відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 20.12.2021.

Суддя О.В. Врона