Справа № 300/1371/21
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2021-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2021 року Справа № 300/1371/21 пров. № А/857/18977/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Большакової О.О., Затолочного В.С.,

при секретарі судового засідання Рибачука А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області та 18 Державної пожежно-рятувальної частини Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області з охорони об`єктів (ПАТ «ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО») про зобов`язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року (суддя Остап`юк С.В., м.Івано-Франківськ),-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області (далі Головне управління, ДСНС відповідно) та 18 Державної пожежно-рятувальної частини Управління ДСНС в Івано-Франківській області з охорони об`єктів (ПАТ «ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО»; далі ПРЧ, Управління, ПАТ відповідно) в якому, з урахування заяви про уточнення позовних вимог (а.с.24-25) просив стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку при звільненні у розмірі 50000 грн.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішення, його оскаржило Головне управління, яке із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В доводах апеляційної скарги не погоджується із наведеним судом розрахунком середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку при звільненні. Зауважує, що суд не обґрунтував необхідність виходу за межі позовних вимог в частині визначення суми середнього заробітку, яка є більшою ніж та, що просив позивач.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Головне управління просило проводити розгляд справи у відсутності його представника.

ПРЧ в судове засідання не надіслала свого представника про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з органу ДСНС остаточний розрахунок, зокрема, своєчасно не виплачено грошове забезпечення (зарплату) за період з січня по березень 2020 року в сумі 21177 грн, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи зроблені з правильним застосуванням норм матеріального та дотриманням норм процесуального права з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що наказом Управління від 13.04.2020 №128 старшого лейтенанта служби цивільного захисту ОСОБА_1 , колишнього начальника караулу ПРЧ Відокремленого підрозділу Бурштинської Теплоелектростанції ПАТ звільнено зі служби зі виключенням з кадрів ДСНС у запас Збройних Сил, за підпунктом 4 пункту 176 «Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України (далі КМУ) від 21.07.2005 №629 (далі Положення, Постанова №629 відповідно).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду звід 17 грудня 2020 року у справі №300/2521/20, яке набрало законної сили 19.01.2021 (далі Рішення суду) стягнуто з Управління на користь позивача невиплачене грошове забезпечення (зарплату) за період з січня по березень 2020 року в сумі 21177 грн.

23.12.2020 на виконання вказаного Рішення суду ОСОБА_1 виплачено грошове забезпечення за період січня - березня 2020 року в розмірі 20859,33 грн, з відрахуванням 317,67 грн військового збору. Вказані обставини сторонами не заперечуються.

Відповідно до частини п`ятої статті 99 Кодексу цивільного захисту України трудові відносини працівників органів управління та сил цивільного захисту регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

Стаття 116 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) визначає строки розрахунку при звільненні, згідно якої при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні визначає статті 117 КЗпП відповідно до якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі №4-рп/2012 визначено, що всі суми, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Предметом розгляду у даній справі є вирішення питання щодо вирішення питання про стягнення з відповідача на корись позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.04.2020 по 23.12.2020.

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року в справі №810/451/17 та 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17 викладена правова позиція відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Як уже встановлено вище, з 13.04.2019 позивача звільнено із служби з виключенням із кадрів ДСНС, фактичний розрахунок щодо виплати грошового забезпечення (зарплати) за період з січня по березень 2020 року проведено 23.12.2020.

Оскільки відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з органу ДСНС остаточний розрахунок, зокрема, своєчасно не виплачено грошове забезпечення (зарплату) за період з січня по березень 2020 року в сумі 21177 грн, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Відповідно до пункту 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок №100, Постанова №100), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (пункт 8 зазначеного Порядку №100).

Зі змісту статті 117 КЗпП є підстави для висновку про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (постанова Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; Великої Палати Верховного Суду, від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Така правова позиція висловлена Верховним Судому у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2019 року у справі №480/3105/19.

За такої правової позиції до обставин цієї справи суд першої інстанції вірно вказав те, що в даному випадку необхідно застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

Так, загальний розмір належних позивачу при звільненні виплат складав, 23918,23 грн з яких позивачу із затриманням до 13.04.2020 виплачено 3058,90 грн, що складає 87 % від загального розміру належних до виплати в день звільнення, коштів.

Відповідно до довідки виданої ПРЧ від 11.05.2021 за №01-16/21 сума грошового забезпечення позивача за два місяці перед звільненням становила 14118 грн, а саме: у лютому 2020 року - 7059 грн, у березні 2020 року - 7059 грн.

Розмір одноденного заробітку склав 235,30 грн (14118 грн / 60 календарних днів).

Затримка виплати грошової компенсації складає 254 робочих днів, а середній заробіток за час такої затримки складає - 59766, 20 грн.

Враховуючи, що розмір простроченої заборгованості за період затримки на 254 календарних днів складає 87 % від загального обсягу належного розрахунку при звільненні, то підлягає стягненню середній заробіток за час такої затримки в сумах пропорційних відсотковому значенню розміру простроченої заборгованості, в розмірі 51996,60 грн.

Таким чином, суд виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 51996,60 грн середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні.

За таких обставин, суд дійшов до висновку, що слід стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 51996,60 грн.

Щодо доводів скаржника про те, що Головне управління не несе відповідальності за зобов`язаннями ПРЧ щодо виплати грошового забезпечення позивача, то оцінка таким доводам була надана у Рішенні суду, яке набрало законної сили та не оскаржувалось відповідачем.

Згідно частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зважаючи на те, що станом на час подання позову та уточненої позовної заяви (23.04.2021) позивач не мав відомостей про його заробіток за останні два місяці роботи перед звільненням, відповідно такий він обчислював на власний розсуд з тих даних, що були йому відомі і тому просив стягнути 50000 грн середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Оскільки відповідачем довідка про суму грошового забезпечення позивача за два місяці перед звільненням була надана суду 17.05.2021 разом із відзивом на позов, то суд першої інстанції обґрунтовано взяв для обрахунку відомості, що наведені у довідці ПРЧ від 11.05.2021 за №01-16/21, і таким чином розрахункова сума склала 51996,60 грн, що є належним та ефективним способом порушених прав позивача.

Оцінюючи наведені скаржником доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді О. О. Большакова
В. С. Затолочний
Повне судове рішення складено 20 грудня 2021 року.