Справа № 280/6520/21
Суддя: Сіпака Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2021-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

14 грудня 2021 року Справа № 280/6520/21 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сіпаки А.В., при секретарі судового засідання Гопки Л.І.

за участю:

представника позивача Притули А.М.

представників відповідача Грушко А.С., Крат Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Запоріжжі за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 )

до Василівської міської ради Запорізької області (пров. Тихий, буд. 7, м. Запоріжжя, 69063)

про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі-позивач, ОСОБА_1 ) до Василівської міської ради Запорізької області (далі - відповідач) про поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Ухвалою від 03.08.2021 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 26.08.2021.

Протокольною ухвалою суду від 26.08.2021 оголошено перерву до 29.09.2021.

Протокольною ухвалою суду від 29.09.2021 прийнято уточнену позовну заяву та оголошено перерву до 01.11.2021.

Ухвалою суду від 01.11.2021 задоволено заяву представника позивача про залишення без розгляду заяви про витребування доказів від 29.09.2021.

Протокольною ухвалою суду від 01.11.2021 оголошено перерву до 18.11.2021.

Ухвалою від 18.11.2021 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

В обґрунтування позовних вимог позивач, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, уточненій позовній заяві та відповіді на відзив, зазначила, що її звільнення є незаконним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що розпорядженням Василівської міської ради Запорізької області від 01.02.2021 №50-к «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача з 01.02.2021 звільнено з посади начальника загального відділу Підгірненської сільської ради Запорізької області за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України», пунктом 1 статті 40, статті 44,492 Кодексу законів про працю України. Позивач зазначає, що її звільнено із займаної посади у зв`язку з реорганізацією Підгірненської сільської ради, однак відповідачем не було вжито жодних заходів для забезпечення її права на залишення на службі в органах місцевого самоврядування. Крім того позивачка вказала, що її попередили про наступне вивільнення, але не запропонували подальшої роботи у реорганізованому органі. Відповідачем не з`ясовувалось наявність у позивачки переважного права на залишення на роботі, чим порушено статтю 42 Кодексу законів про працю України.

З наведених підстав позивачка просила поновити її на посаді та стягнути суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідач надіслав суду відзив, у якому заперечив проти задоволення позову, мотивуючи тим, що ОСОБА_1 , начальника загального відділу Підгірненської сільської ради Запорізької області звільнено з посади у зв`язку з реорганізацією Підгірненської сільської ради Запорізької області 01 лютого 2021 року. На виконання Рішення Василівської міської ради Запорізької області «Про реорганізацію Верхньокриничанської, Кам`янської, Лугівської, Скельківської та Підгірненської сільських рад шляхом приєднання до Василівської міської ради Запорізької області» від 30.11.2020 № 17 та розпорядження міського голови від 01.12.2020 № 126-к «Про попередження працівників Підгірненської сільської ради Василівського району Запорізької області про наступне вивільнення у зв`язку із реорганізацією Підгірненської сільської ради за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України», позивача 01.12.2020 попереджено про наступне звільнення. Станом на 01.12.2020, тобто на день попередження позивача про можливе скорочення посади (звільнення з займаної посади), конкурси на заміщення вакантних посад оголошені не були.

Нова структура виконавчого апарату Василівської міської ради Запорізької області не містить посад, які б відвідали кваліфікації позивача, що свідчить про дотримання відповідачем вимог чинною законодавства України.

За вказаних обставин відповідач вважає, що викладені у відзиві фактичні дані, а також інші докази що додані до нього спростовують позовну заяву.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав із підстав, викладених у позовній заяві, відповіді на відзив та письмових пояснень, просив суд задовольнити позов. ОСОБА_1 надала до суду письмову промову, в якій просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідача у судовому засіданні підтримали позицію, викладену у відзиві, просили відмовити у задоволенні позову повністю.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у виняткових випадках залежно від складності справи складення рішення, постанови у повному обсязі може бути відкладено на строк не більш як десять, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

У судовому засіданні 14.12.2021, на підставі ст.243 КАС України, судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 на час звільнення працювала на посаді начальника загального відділу Підгірненської сільської ради Запорізької області.

Рішенням першої сесії восьмого скликання від 30.11.2020 № 17 «Про реорганізацію Верхньокриничанської, Кам`янської, Лугівської, Скельківської та Підгірненської сільських рад шляхом приєднання до Василівської міської ради Запорізької області» вирішено реорганізувати:

1) Верхньокриничанську сільську раду (, місцезнаходження: вул. Калинова, 174, с. Верхня Криниця, Василівського району, Запорізької області);

2) Кам`янську сільську раду (, місцезнаходження: вул. Центральна, 21, с. Кам`янське, Василівського району, Запорізької області);

3) Лугівську сільську раду (, місцезнаходження: вул. Гагаріна, 108, с. Лугове, Василівського району, Запорізької області);

4) Скельківську сільську раду (, місцезнаходження: вул. Центральна,13 «а», с. Скельки, Василівського району, Запорізької області);

5) Підгірненську сільську раду (, місцезнаходження: вул. Чкалова, 101, с. Підгірне, Василівського району, Запорізької області),

шляхом приєднання до Василівської міської ради Запорізької області (, місцезнаходження: бульвар Центральний, 1, м. Василівка, Василівського району, Запорізької області) (далі - Василівська міська рада).

Пунктом 16 даного рішення зобов`язано Відділ юридичного забезпечення та організаційної роботи здійснити відповідні дії, передбачені чинним законодавством про працю та попередити до 01 грудня 2020 року працівників Верхньокриничанської, Кам`янської, Лугівської, Скельківської та Підгірненської сільських рад про їх можливе звільнення з займаної посади згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Розпорядженням міського голови від 01.12.2020 №126-к «Про попередження працівників Підгірненської сільської ради Василівського району Запорізької області про наступне вивільнення у зв`язку із реорганізацією Підгірненської сільської ради за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України» передбачено, зокрема, попередити працівників Підгірненської сільської ради (згідно зі списком) про наступне вивільнення у зв`язку із реорганізацією Підгірненської сільської ради.

Згідно з додатком 1 до розпорядження від 01.12.2020 №126-к позивачка ознайомлена під особистий підпис 01.12.2020.

01.02.2021 відповідно до розпорядження міського голови Василівської міської ради Запорізької області від 01.02.2021 №50-к «Про звільнення ОСОБА_1 », ОСОБА_1 , начальника загального відділу Підгірненської сільської ради Запорізької області звільнено з посади у зв`язку з реорганізацією Підгірненської сільської ради Запорізької області.

Станом на день розгляду справи Підгірненська сільська рада не ліквідована, перебуває в стані припинення, з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не виключено ().

Не погодившись з розпорядженням про звільнення, вважаючи його протиправним та прийнятим із порушенням норм чинного законодавства, позивачка звернулась за захистом порушеного права.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши надані позивачем та відповідачем докази, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою ст. 2 КАС України визначено, що в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Вирішуючи спір, суд виходить з того, що власне, юридичною підставою для початку проведення реорганізації відповідних юридичних осіб - сільських, селищних, міських рад, обраних розформованими територіальними громадами та розміщених поза адміністративним центром сформованої територіальної громади, є набрання чинності Закону України №1009-IX від 17.11.2020, яким внесено зміни до Розділу V «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до ч.4 ст.8 Закону України від 05.02.2015 № 157-VIII "Про добровільне об`єднання територіальних громад" (з врахуванням змін, внесених Законом України від 25.12.2015 № 925-VIII "Про внесення змін до Закону України "Про добровільне об`єднання територіальних громад" щодо особливостей державної реєстрації органів місцевого самоврядування як юридичних осіб передбачено здійснення реорганізації відповідних юридичних осіб - сільських, селищних, міських рад, обраних територіальними громадами, що об`єдналися, та розміщених поза адміністративним центром об`єднаної територіальної громади, шляхом їх приєднання до юридичної особи - сільської, селищної, міської ради, розміщеної в адміністративному центрі об`єднаної територіальної громади.

З цієї норми прямо випливає, що реорганізація відбувається саме тих рад, які приєдналися до головної садиби (тієї ради, яка розташована в адміністративному центрі).

Суд зазначає, що особливістю реорганізації органів місцевого самоврядування - є їх специфічний статус як суб`єктів публічних правовідносин або суб`єктів владних повноважень. Функції і повноваження органів місцевого самоврядування, які будуть реорганізовуватися (приєднуватися), не можуть бути припинені у зв`язку з ліквідацією органів місцевого самоврядування і правонаступник таких органів повинен у повному об`ємі продовжувати виконання функцій і повноважень реорганізованих суб`єктів.

Законом частково реалізовано положення про публічне правонаступництво між органами місцевого самоврядування у зв`язку з реформою адміністративно-територіального устрою.

Зокрема, це реалізовано в положеннях підпунктів 13-16 пункту 6-1 Розділу V Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»: - 13) після закінчення повноважень рад, що припиняються, їхніх виконавчих комітетів, сільського голови, який одноособово виконував функції виконавчого органу сільської ради, що припиняється, видані ними нормативно-правові акти, невиконані акти індивідуальної дії зберігають чинність на відповідних територіях та для відповідних осіб; - 14) новообрана рада, її виконавчий комітет можуть вносити зміни, визнавати такими, що втратили чинність, або скасовувати акти відповідних органів місцевого самоврядування, правонаступниками яких вони є, та їх посадових осіб; - 15) бюджети розформованих територіальних громад виконуються окремо до закінчення бюджетного періоду з урахуванням особливостей, встановлених підпунктами 16 і 17 цього пункту; - 16) новообрана рада може вносити зміни до рішень про місцеві бюджети, прийняті радами, що припиняються.

Разом з тим, приписами підпункту 4 пункту 6-1 Розділу V «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що сформована територіальна громада є правонаступником усього майна, прав та обов`язків розформованої територіальної громади з урахуванням особливостей, визначених підпунктами 5 і 6 цього пункту.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання вищезазначених норм відповідачем прийнято рішення № 17 від 30.11.2020 «Про реорганізацію Верхньокриничанської, Кам`янської, Лугівської, Скельківської та Підгірненської сільських рад шляхом приєднання до Василівської міської ради Запорізької області».

Пунктом 2 вказаного рішення визначено, що Василівська міська рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Верхньокриничанської, Кам`янської, Лугівської, Скельківської та Підгірненської сільських рад.

Отже, в результаті реорганізації Підгірненської сільської ради, як юридичної особи суб`єктивні права та обов`язки, котрі належали їй, стали правами та обов`язками Василівської міської ради Запорізької області, котра продовжила свою діяльність.

Крім того, пунктом 16 даного рішення зобов`язано Відділ юридичного забезпечення та організаційної роботи здійснити відповідні дії, передбачені чинним законодавством про працю та попередити до 01 грудня 2020 року працівників Верхньокриничанської, Кам`янської, Лугівської, Скельківської та Підгірненської сільських рад про їх можливе звільнення з займаної посади згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Тому, питання дотримання правил трудового законодавства щодо працевлаштування працівників також стало обов`язком відповідача.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Статтями 1, 4 КЗпП України передбачено, що цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України "Про державну службу".

Відповідно до частини 1 статті 21 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Пунктом 4 частини 1 статті 36 КЗпП України передбачено, що підставою припинення трудового договору є зокрема розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41).

Згідно з частиною 3 статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 КЗпП України установлений порядок вивільнення працівників.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 49-2 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України, суд зазначає, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Верховний Суд неодноразово висловлював свою позицію щодо необхідності пропозиції саме усіх вакантних посад, наявних в державному органі чи органі місцевого самоврядування, зокрема, у постановах: від 19.07.2018 у справі №822/2595/16, від 11.10.2018 у справі №826/22101/15, від 07.02.2018 у справі № 813/8766/13, від 28.02.2019 у справі № 819/1121/17.

Також, Верховний Суд України в постановах від 17.10.2011 (справа №21-237а11), від 28.10.2014 (справа №21-484а14), від 19.01.2016 (справа №810/1783/13-а) неодноразово висловлював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" наголошено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч.3 ст.36 КЗпП України в редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де зберіглося його попереднє місце роботи.

При ліквідації підприємства (установи, організації) правила п.1 ст.40 КЗпП України можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

В усіх випадках звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП України.

Верховний Суд України у постановах від 01.04.2015 (справа №6-40цс15), від 18.10.2017 (справа №6-1723цс17) висловив правову позицію, згідно з якою власник є таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працював працівник, який вивільнюється. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Така правова позиція підтримана Верховним Судом у постановах від 10.10.2018 (справа №816/979/17), від 04.10.2019 (справа №818/292/16), від 22.10.2019 (справа №819/1827/17), від 11.03.2020 (№813/1220/16), від 24.04.2020 року (справа №824/168/19-а), від 06.07.2021 (справа №640/1627/20), від 04.11.2021 (справа № 480/2175/19).

Таким чином, аналізуючи зміст вищенаведеного, можна дійти висновку, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці роботодавець повинен також враховувати переважне право працівника на залишення на роботі.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.09.2019 по справі №826/25248/15 (адміністративне провадження №К/9901/7798/18), від 26.09.2019 по справі №806/405/17 (адміністративне провадження №К/9901/22320/18).

Отже, лише виконання роботодавцем всіх у сукупності вищезазначених гарантій реалізації працівником права на працю є підставою для правомірного звільнення.

Досліджуючи спірні правовідносини судом установлено, що позивач перед звільненням займав посаду начальника загального відділу Підгірненської сільської ради.

Про наступне вивільнення позивача було персонально попереджено за два місяці, як це передбачено частиною 1 статті 49-2 КЗпП України.

При цьому інша робота за відповідною професією чи спеціальністю відповідачем не пропонувалася позивачу, оскільки, як зазначив відповідач, на момент попередження про наступне звільнення позивача, не були проведені конкурси на заміщення вакантних посад.

Позивача звільнено з роботи у зв`язку з реорганізацією органу.

Разом з тим, відповідно до згаданої статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Це означає, що на момент попередження працівників рад, що приєдналися до ОТГ, про наступне вивільнення, має бути прийняте рішення ради ОТГ про затвердження структури апарату ради ОТГ та її виконавчих органів та, відповідно, штатний розпис до цієї структури.

Отже, голова ОТГ, зважаючи на нові структуру та штатний розпис, має вирішити питання щодо можливого працевлаштування працівників рад, які увійшли до ОТГ, у структурі ради апарату ради ОТГ чи її виконавчих органів.

У разі відсутності в структурі апарату ради ОТГ чи її виконавчих органів посад, вимогам до яких відповідають працівники рад, які увійшли до ОТГ, останні звільняються за п.1 ст.40 КЗпП України (у зв`язку із реорганізацією).

У разі ж наявності у структурі апарату ради ОТГ чи її виконавчих органів посади, вимогам до якої відповідає кваліфікація працівника відповідач повинен запропонувати йому зайняти цю посаду.

Верховний Суд у постанові від 06.07.2021 у справі №640/1627/20 зазначив, що «за приписами частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, власник вважається таким, що належно виконав свій обов`язок щодо сприяння у збереженні роботи працівника, який підлягає звільненню у зв`язку із скороченням штату, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник який вивільнюється, працював.

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 червня 2020 року в справі № 826/19187/16, від 31 березня 2020 року в справі № 826/6148/16, від 09 жовтня 2019 року в справі №821/595/16 та ін.

Така правова позиція викладена також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (П/9901/310/18).

При цьому, Верховний Суд звертає увагу, що такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника "з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

Відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 липня 2019 року в справі № 807/3588/14, від 27 травня 2020 року в справі № 813/1715/16 та ін.».

Отже, обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення і до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

Судом витребувано у відповідача докази структури та штатного розпису виконавчих органів Василівської міської ради Запорізької області перед звільненням позивачки та штатного розпису у новій редакції після приєднання сільських селищних рад до Василівської міської ради Запорізької області.

Так, дослідивши структуру виконавчих органів Василівської міської ради Запорізької області, затверджену рішенням голови Василівської міської ради Запорізької області №4 від 30.11.2020, суд встановив наступне, що в апараті Василівської міської ради Запорізької області, як на день попередження позивача про скорочення, так і на день звільнення з роботи, були вакантні посади, які відповідали моєї спеціальності та кваліфікації позивача.

Що також підтверджується і оголошенням відповідачем конкурсу на заміщення вакантних посад у апараті Василівської міської ради.

У свою чергу відповідач не надав суду пояснень, яким чином проводилося визначення осіб на вакантні посади згідно кваліфікації, спеціалізації та досвіду роботи позивача.

При цьому, суд не бере до уваги твердження представника відповідача про те, що на момент попередження позивача про наступне звільнення не було вакантних посад, а конкурси були оголошені пізніше.

Оскільки, за приписами чинного законодавства України, у разі проведення конкурсного відбору на відповідну посаду, якщо запропонована посада є вищою за посаду, яку працівник займає до реорганізації, працівник дає свою згоду, після чого має успішно пройти конкурс на зайняття даної посади. Якщо посада, яка пропонується працівнику, рівнозначна чи нижча за нинішню його посаду - проводиться звичайне переведення працівника.

Посилання відповідача на відмову позивача від запропонованих їй посад, (згідно додатку 2 до розпорядження №126-к від 01.12.2020) суд оцінює критично, оскільки, позивач неодноразово зверталась до міського голови із заявами від 07.12.2020, від 30.12.2020, в яких, з урахуванням ст. 42 КЗпП України, просила запропонувати їй іншу посаду в зв`язку з реорганізацією установи, але відповіді на свої заяви не отримала.

Враховуючи наведене, слід дійти висновку, що в даному випадку позивач не відмовлялася від роботи, а навпаки висловила волевиявлення продовжувати працювати, звернувшись з проханням перевести її на нижчу посаду наявну в апараті Василівської міської ради (адміністратор відділу «Центр надання адміністративних послуг»).

Враховуючи обставини даної адміністративної справи, суд вважає, що відповідачем не в повній мірі виконано вимоги чинного законодавства, зокрема статті 49-2 КЗпП України та не було належним чином запропоновано працівнику наявні вакантні посади, що відповідали його освіті, кваліфікації, досвіду тощо.

Як зауважив Верховний Суд у постанові від 04.11.2021 у справі № 480/2175/19, не зазначення у витягу із штатного розпису, які саме посади є вакантними та які саме відповідають кваліфікаційно-освітнім особливостям, в даному випадку, позивача, фактично унеможливлює особу здійснити правильний вибір посади із переліку, що пропонувались.

Водночас, враховуючи, що позивач зверталась із службовими записками про надання їй вакантних посад, а не всіх фактично наявних згідно штатного розпису, надання нижчої , ніж ту, яку вона обіймала посади, а також те, що позивач не підписалась в акті про відмову від пропонованих посад, свідчить не про відмову від подальшого проходження державної служби, а навпаки - про подальшу реалізації гарантованого Конституцією права на працю.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, протягом періоду з 01.12.2020 (з дня попередження можливого звільнення) по 01.02.2021 включно (день фактичного звільнення) були оголошені конкурси на заміщення вакантних посад та затверджена посада керуючого справами виконавчого комітету Василівської міської ради Запорізької області (розпорядження міського голови про оголошення конкурсу від 02.12.2020 № 133-к, розпорядження міського голови про оголошення конкурсу від 04.12.2020 № 136-к, розпорядження міського голови від 16.12.2020 № 145, розпорядження міського голови від 21.12.2020 № 171, рішення Василівської міської ради Запорізької області від 22.01.2021 №4).

Тож, з огляду на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 06.07.2021 у справі №640/1627/20, у відповідача були наявні вакансії, що відповідали кваліфікації та рівню позивача, але не були їй запрононовані.

Суд також враховує положення ч.3,4 ст.36 КЗпП України, якими встановлено, що міна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє трудового договору.

У разі зміни власника, а також реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) підприємства трудовий договір працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише в разі скорочення чисельності або штату працівників (п.1 ч.1 ст.40).

Тобто, у процесі передачі об`єктів спільної власності територіальних громад району від районних рад у комунальну власність територіальних громад відбувається саме зміна власника відповідного закладу/установи, а отже - жодних змін у здійсненні трудових прав працівників цих закладів/установ на момент передачі не відбувається.

Єдиною зміною, яка відбудеться для зазначених працівників, проте, не вплине на здійснення ними своїх трудових прав, буде перейменування відповідних закладів/установ у частині найменування засновника - органу місцевого самоврядування відповідної територіальної громади.

Водночас, суд зауважує, що при вивільненні працівників, окрім зазначеного вище, роботодавцю необхідно враховувати переважне право на залишення на роботі. Дане питання врегульоване ст. 42 КЗпП, яка встановлює, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

З матеріалів справи вбачається, що позивач відноситься до категорії працівників, якій належить переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці як, працівник з високою кваліфікацією, та як працівник, якому залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Так, ОСОБА_1 , станом на 22.07.2021 вийшла на пенсію за віком на загальних підставах, що підтверджується відомостями з Василівського об`єднання управління ПФУ про призначення пенсії.

Частинами 2, 3 статті 81 Цивільного кодексу України передбачено, що юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права.

Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу. Юридична особа приватного права може створюватися та діяти на підставі модельного статуту в порядку, визначеному законом.

Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Цим Кодексом встановлюються порядок створення, організаційно-правові форми, правовий статус юридичних осіб приватного права.

Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Згідно зі статтею 82 Цивільного кодексу України на юридичних осіб публічного права у цивільних відносинах поширюються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини 1 статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Частиною 2 статті 104 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно зі статтею 106 Цивільного кодексу України злиття, приєднання, поділ та перетворення юридичної особи здійснюються за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, - за рішенням суду або відповідних органів державної влади.

У постановах від 17.10.2011 (справа №21-237а11), від 16.10.2012 (справа №21-267а12), від 28.10.2014 (справа №21-484а14), від 19.01.2016 (справа №810/1783/13-а) Верховний Суд України виклав правовий висновок, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Ці правові висновки підтримані у постановах Верховного Суду від 17.07.2019 (справа №820/2932/16), від 24.12.2019 (справа № 591/3068/16-а).

Тож, оскільки в Підгірненській сільській раді відбулася реорганізація, яка супроводжувалася змінами в організації виробництва і праці, роботодавець зобов`язаний був дотриматися процедури вивільнення працівників у зв`язку з реорганізацією, визначеною законодавством про працю.

З огляду на викладене, суд зазначає, що роботодавець - Василівська міська рада Запорізької області під час прийняття розпорядження про звільнення керувалася суб`єктивною думкою, упереджено та не об`єктивно, що призвело до порушення трудових прав ОСОБА_1 .

Отже, суд прийшов до висновку, що звільнення позивачки відбулося без законної підстави та з порушенням передбаченого законом порядку, що свідчить про протиправність розпорядження голови Василівської міської ради Запорізької області від 01.02.2021 №50-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Відтак спірне розпорядження слід скасувати, а позов у цій частині вимог - задовольнити.

Право громадянина на працю та гарантії захисту від незаконного звільнення, а також створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею, рівних можливостей у виборі професії та роду трудової діяльності, та забезпечення гарантій захисту працівника від незаконного звільнення закріплено статтею 43 Конституції України.

В абзаці 10 пункту 9 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003 Конституційний Суд України наголошував, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Верховний Суд в постанові від 12.12.2018 у справі № 815/436/17 з подібними правовідносинами виклав правову позицію, що при реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де зберіглось його попереднє місце роботи.

При ліквідації підприємства (установи, організації) правила пункту 1 статті 40 КЗпП України можуть застосовуватися і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Ураховуючи приписи частини першої статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Згідно ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відтак завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

З огляду на наведене, оскільки права позивачки порушені, то вони підлягають відновленню шляхом скасування оскарженого розпорядження та поновлення позивача на посаді, з якої її було незаконно звільнено.

У цій справі позивач просить суд поновити її на іншій рівнозначній посаді у Василівській міській раді Запорізької області по відношенню до посади начальника загального відділу Підгірненської сільської ради Запорізької області, що не відповідає приписам статті 235 КЗпП України та є втручанням у дискреційні повноваження відповідача, а тому вимоги у цій частині не підлягають задоволенню.

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Підгірненська сільська рада (код 25220205) перебуває у стані припинення юридичної особи.

Тож, з метою поновлення порушених прав позивача, зважаючи на правові висновки Верховного Суду у постанові від 06.07.2021 у справі № 640/1627/20, суд вважає за необхідне поновити ОСОБА_1 на посаді начальника загального відділу Підгірненської сільської ради Запорізької області.

Зважаючи на те, що позивачку протиправно звільнено з посади начальника загального відділу Підгірненської сільської ради 01.02.2021, тому вона має бути поновлена на цій посаді з 02.02.2021, дня наступного за днем звільнення, оскільки день звільнення є останнім робочим днем.

За приписами частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Аналогічна правова позиція в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу висловлена Верховним Судом в постанові від 12.12.2018 у справі №826/25887/15.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до пунктів 2, 5, 8 Порядок обчислення середньої заробітної плати, який застосовується зокрема у випадках вимушеного прогулу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з відомостями відповідача про доходи за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням, розмір заробітку у грудні 2020 року складає 23700,00грн. та у січні 2021 року складає 16440,00 грн., усього - 40140,00 грн.

Середньоденна заробітна плата, розрахована із кількості робочих днів за ці 2 місяці згідно табелів обліку використання робочого часу - 41 день та становить 979,02 грн.

Вимушений прогул позивача у період з 02.02.2021 по 14.12.2021 (дата винесення рішення про поновлення на посаді) складає 218 робочих днів, тому середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача становить 213426,26 грн. (979,02 грн. х 218 днів).

Суд також звертає увагу, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі №6-511цс16.

Велика Палата Верховного Суду, у постанові від 20.06.2018 у справі №826/808/16, не знайшла підстав для відступлення від цього правового висновку. Окрім цього, зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 18.03.2021 у справі №825/3399/14.

Суд окремо зазначає, що згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 15.02.2019 у справі №826/6583/14, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Отже, на користь позивача належить стягнути 213426,26 грн., з яких відповідач утримає загальнообов`язкові податки та збори.

За наведених обставин, суд дійшов переконання про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

З урахуванням цих положень рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, - підлягає негайному виконанню.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно з ч.1 ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Як зазначено у п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У ч.3 ст.23 Цивільного кодексу України зазначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як зазначено у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. […] Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч.4 ст.23 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Позивач у позові зазначив, що порушення відповідачем її законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Однак, будь-яких доказів в обґрунтування причинного зв`язку між діяннями відповідача та шкодою позивача, останнім не надано суду.

Тож, суд, дослідивши всі обставини справи, надані сторонами докази, прийшов до висновку про недоведеність позивачем своїх позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди у сумі 100000 грн. 00 коп.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За приписами частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності..

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідачі, як суб`єкти владних повноважень, не надали суду доказів, які спростовували б доводи позивача, а відтак, не довели правомірності свого рішення, а тому заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з того, що відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 139, 143, 243-246 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) до Василівської міської ради Запорізької області (пров. Тихий, буд. 7, м. Запоріжжя, 69063) про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,- задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Василівської міської ради Запорізької області від 01.02.2021 №50-к "Про звільнення ОСОБА_1 ".

Поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на посаді начальника загального відділу Підгірненської сільської ради Запорізької області з 02.02.2021.

Стягнути з Василівської міської ради Запорізької області (71600, бульвар Центральний, 1, м. Василівка, Василівського району, Запорізької області, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 02.02.2021 по 14.12.2021 у розмірі 213 426,36 грн., з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) на посаді начальника загального відділу Підгірненської сільської ради Запорізької області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 20 070 грн., з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства допустити до негайного виконання.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 20.12.2021.

Суддя А.В. Сіпака