Справа № 420/16600/21
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2021-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2021 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Приморського районного відділу у м. Одеса про визнання протиправним та скасування висновку та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Приморського районного відділу у м. Одеса про визнання протиправним та скасування висновку відповідача за заявою позивача від 11.08.2021 року та зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Приморського районного відділу у м. Одеса зареєструвати ОСОБА_1 громадянином України, та видати довідку про реєстрацію громадянином України.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням відповідача протиправно припинено провадження за заявою позивача від 11.08.2021 року. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.02.2021р. у справі № 420/9741/20, яке набрало законної сили 20.03.2021р. визнано протиправною бездіяльність відповідача та зобов`язано розглянути заяву позивача про оформлення належності до громадянства України від 25.12.2019р., з урахуванням висновків суду. З урахуванням вказаного рішення суду відповідачем повторно направлено справу ОСОБА_1 до Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ДМС України для подальшого розгляду. Разом з тим, 11.08.2021р. у зв`язку з поверненням матеріалів справи з Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ДМС України, оскільки останній вважає, що відсутні підстави для оформлення належності до громадянства, відповідачем прийняте рішення про припинення провадження за заявою ОСОБА_1 .

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 57959/21 від 21.10.2021р.), в якому в обґрунтування правової позиції зазначено, що позивач 03.01.2019р. звернулась до Приморського районного відділу у м. Одеса Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області у зв`язку з необхідністю оформлення паспорта громадянина України. Враховуючи відсутність у позивача документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, відповідачем проведено процедуру встановлення особи. За результатами розгляду цієї заяви висновком, затвердженим начальником Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області 12.02.2019р., прийнято рішення, за яким особу ОСОБА_1 встановлено, але не встановлено належності до громадянства України. З метою виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.02.2021р. у справі № 420/9741/20 матеріали особової справи позивача були передані для погодження та затвердження до ДМС. Проте, листом Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України від 19.07.2021р. № 6.4-7377/6-21 справу ОСОБА_1 повернуто до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із зазначенням про неможливість прийняття позитивного рішення, оскільки у ОСОБА_1 відсутні підстави для оформлення належності до громадянства України відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України». З урахуванням вищевказаного, 11.08.2021р. відповідачем прийнято рішення про припинення провадження за заявою про прийняття до громадянства України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з відсутністю підстав для оформлення належності до громадянства України. На думку, відповідача у спірних правовідносин відсутні порушення прав позивача з боку самого відповідача.

27.10.2021р. (вх. № ЕП/29420/21) від позивача надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 20.09.2021 року відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 19.11.2021 р. призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 10.12.2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до розгляду по суті.

До судового засідання сторони не з`явились, в зв`язку з чим уд вирішив продовжувати розгляд справи у письмовому порядку.

Дослідивши адміністративний позов, відзив відповідача, інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 в с.Шонгуй, Кольський район, Мурманська область Росія, батько ОСОБА_2 (росіянин), мати ОСОБА_3 (українка), що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 .

Відповідно до посвідчення про взяття на облік №9716 від 28.11.2018 року, ОСОБА_1 перебуває на обліку в центрі обліку бездомних осіб як особа, яка не має постійного місця проживання в КУ «Одеський обласний центр обліку бездомних громадян».

ОСОБА_1 03.01.2019р. звернулася до Приморського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області у зв`язку з необхідністю оформлення паспорта громадянина України.

Позивачка підтвердила, що станом на час звернення вона не мала жодного документу, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України. При досягненні 16-річного віку не документувалася паспортом громадянина України, звернулася за паспортом вперше у 2019 році.

Згідно матеріалів справи судом встановлено, що Приморським РВ була проведена процедура встановлення особи, для чого позивачем було надано свідоцтво про народження, довідку від 12.11.2018 року № 912/01-12 видану Кіровоградською загальноосвітньою школою № 35, відповідно до якої позивач навчалася з 2003 по 2005 роки; довідку від 04.02.2019 року № 66, видану Кіровоградською загальноосвітньою школою № 2, відповідно до якої позивач навчалася з 1996 по 1999 роки; копію паспорта громадянина України матері позивача; копія посвідчення про взяття на облік.

За результатами розгляду цієї заяви висновком, затвердженим начальником Головного управління ДМС України в Одеській області 12.02.2019 року прийнято рішення, яким особу ОСОБА_1 встановлено, але не встановлено належності до громадянства України.

25.12.2019 року звернулась до ГУДМС України в Одеській області із заявою про оформлення належності до громадянства України, в якій просила оформити належність до громадянства України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України». До заяви додано: свідоцтво про народження Серії НОМЕР_1 ; копія паспорту НОМЕР_2 ; свідоцтво про шлюб НОМЕР_3 , довідка №9716; посвідчення №9716, довідка № 5115 від 12.02.2019 року, довідка №912/01-12.

Відповідно до змісту вказаної заяви, позивачем зазначено підставою для належності до громадянства України: якщо прибув у неповнолітньому віці разом із батьками після 13 листопада 1991 року, та зазначено дату внесення напису «громадянин України» в паспорти громадянина колишнього СРСР батьків (одного з них).

З метою встановлення підстав набуття громадянства України мати позивача, відповідачем зроблено запит до УДМС України в Кіровоградській області та отримано відповідь, що ОСОБА_4 з 25.06.2011 значиться зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 , по паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 від 17.02.2011р., була документована на підставі паспорта громадянина колишнього СРСР серії НОМЕР_4 , виданого 09.11.1985 року, орган видачі не зазначений, факт реєстрації за станом на 24.08.1991 у відповіді не зазначено.

Крім того представником позивача направлено запит до УДМС України в Кіровоградській області та отримано відповідь № 3522-160/3522.1-20 від 08.05.2020 року про те, що підтвердити /спростувати факт наявності/відсутності штампу «громадянин України» у наданому для обміну паспорті колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_4 , виданого 09.11.1985 року не є можливим. Оригінал або будь-яка копія вказаного паспорту до Компаніївського РС УДМС України в Кіровоградській області від СГІРФО Компаніївського РВ УМВС України в Кіровоградській області передана не була.

Листом від 20.07.2020 року вих. № 5100.4.5-7460/51.1-20 ГУДМС України в Одеській області повідомило представника позивача про те, що відповідно до п.5 Порядку під час подання заяви та інших документів з питань громадянства пред`являється документ, що посвідчує особу заявника, а також документ про проживання заявника на території України та подаються копії таких документів та оскільки заява про набуття громадянства з Приморського РВ у м. Одесі ГУДМС в Одеській області не надходила, рекомендовано ОСОБА_1 надати документи передбачені п. 26 Порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.02.2021р. у справі № 420/9741/20, яке набрало законної сили 20.03.2021р., визнано протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Приморського РВ у м. Одесі щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 про оформлення належності до громадянства України від 25.12.2019 року; зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Приморського РВ у м. Одесі розглянути заяву ОСОБА_1 про оформлення належності до громадянства України від 25.12.2019 року, з урахуванням висновків суду.

З метою виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.02.2021р. у справі № 420/9741/20 матеріали особової справи позивача були передані для погодження та затвердження до ДМС.

Листом Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України від 19.07.2021р. № 6.4-7377/6-21 справу ОСОБА_1 повернуто до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із зазначенням про неможливість прийняття позитивного рішення, оскільки у ОСОБА_1 відсутні підстави для оформлення належності до громадянства України відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України».

11.08.2021р. відповідачем прийнято рішення про припинення провадження за заявою про прийняття до громадянства України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з відсутністю підстав для оформлення належності до громадянства України.

Позивач, вважаючи протиправним зазначене рішення відповідача, звернувся до суду з цим позовом.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України «Про громадянство України».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про громадянство України» вбачається, що громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Згідно з ст. 3 цього Закону, громадянами України є:1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Статтею 6 Закону України «Про громадянство України» передбачено, що громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України передбачено Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006) (далі-Порядок № 215).

Пунктом 1 Порядку № 215 зазначено, що для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи передбачені розділом II цього Порядку.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 215, заява з питань громадянства подається у письмовій формі з зазначенням дати її складання та підписується заявником.

Згідно з пунктом 4 Порядку № 215, заяви та інші документи з питань громадянства подаються: особою, яка проживає в Україні на законних підставах, - до територіального підрозділу Державної міграційної служби України за місцем проживання особи в Україні; особою, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, - до територіального підрозділу Державної міграційної служби України за місцем реєстрації особи; особою, яка постійно проживає за кордоном, - до дипломатичного представництва чи консульської установи України за місцем постійного проживання особи.

Пунктом 7 цього Порядку передбачено, що встановлення належності до громадянства України стосується:

а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі:

осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України;

осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України;

б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті "а" цього пункту;

в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.

Оформлення належності до громадянства України стосується осіб, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та дітей таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття.

Перевірка належності до громадянства України стосується осіб, які перебувають за кордоном і в яких відсутні документи, що підтверджують громадянство України, або якщо виникла необхідність перевірки факту перебування таких осіб у громадянстві України.

Відповідно до п. 89 Порядку № 215, територіальний підрозділ Державної міграційної служби України, до якого подано документи щодо встановлення або оформлення належності до громадянства України, перевіряє відповідність оформлення поданих документів вимогам законодавства України. Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не оформлені відповідно до вимог законодавства України, територіальний підрозділ Державної міграційної служби України не пізніш як у двотижневий строк з дня надходження документів повертає їх заявникові для усунення недоліків. Якщо заявник у двомісячний строк з дня повернення йому документів не усуває недоліки та не подає документи повторно, керівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України приймає рішення про припинення провадження за цією заявою. Подані заявником належно оформлені документи не пізніш як у двотижневий строк з дня їх надходження надсилаються до територіального органу Державної міграційної служби України.

Згідно з п. 90 цього Порядку, територіальний орган Державної міграційної служби України перевіряє відповідність оформлення документів щодо встановлення або оформлення належності до громадянства України вимогам законодавства України та підтвердження ними наявності фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України. Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не оформлені відповідно до вимог законодавства України, зазначені документи повертаються до територіального підрозділу Державної міграційної служби України, до якого документи були подані заявником. Територіальний підрозділ Державної міграційної служби України не пізніш як у тижневий строк з дня повернення документів надсилає їх заявникові для усунення недоліків. Якщо заявник у двомісячний строк з дня повернення йому документів не усуває недоліки та не подає документи повторно, керівник територіального підрозділу Державної міграційної служби України приймає рішення про припинення провадження за цією заявою. Якщо документи оформлені належним чином і підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України, керівник територіального органу Державної міграційної служби України або його заступник приймає рішення про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України. Якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України, керівник територіального органу Державної міграційної служби України або його заступник приймає вмотивоване рішення про відмову в задоволенні клопотання про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України. Рішення про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України або про відмову в задоволенні клопотання про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України не пізніш як у двотижневий строк з дня надходження документів надсилається до територіального підрозділу Державної міграційної служби України, до якого документи були подані заявником. Територіальний підрозділ Державної міграційної служби України, до якого документи були подані заявником, не пізніш як у тижневий строк з дня надходження відповідного рішення повідомляє про нього заявника у письмовій формі. У разі прийняття рішення про відмову в задоволенні клопотання про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України заявникові у письмовій формі повідомляються причини відмови.

Таким чином, суд дійшов висновку, що Порядком № 215 встановлено чіткий порядок провадження за заявами про встановлення або оформлення належності до громадянства України.

Судом встановлено, що за результатами розгляду заяви пзивача висновком, затвердженим начальником Головного управління ДМС України в Одеській області 12.02.2019 року прийнято рішення, яким особу ОСОБА_1 встановлено, але не встановлено належності до громадянства України.

Судом встановлено, що позивачем подана заява про оформлення належності до громадянства України, в якій просила оформити належність до громадянства України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України». До заяви додано відповідні документи.

Відповідно до заяви, позивачем зазначено підставою для належності до громадянства України: якщо прибув у неповнолітньому віці разом із батьками після 13 листопада 1991 року, та зазначено дату внесення напису «громадянин України» в паспорти громадянина колишнього СРСР батьків (одного з них).

Також судом встановлено, що відповідачем зроблено запит до УДМС України в Кіровоградській областіта отримано відповідь, що ОСОБА_1 з 25.06.2011 значиться зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 , по паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 від 17.02.2011р., була документована на підставі паспорта громадянина колишнього СРСР серії НОМЕР_4 , виданого 09.11.1985 року, орган видачі не зазначений, факт реєстрації за станом на 24.08.1991 у відповіді не зазначено.

Відповідно до п. 10 Порядку № 215, для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію свідоцтва про народження;

в) один із таких документів:

- довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

- довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала, або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

- документ, що підтверджує факт перебування особи в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року;

- копії паспортів батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника - громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. У разі відсутності у батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про те, що за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року ця особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і відповідно постійно проживала, проживала на території України (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

- судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

- судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Якщо документи про встановлення належності до громадянства України подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року була неповнолітньою та проживала в Україні не з батьками (одним із них), а з іншим законним представником, подається також копія документа про встановлення опіки чи піклування.

З огляду на те, що з наведених у пункті в) п. 10 Порядку № 215 позивачем не надано жодного документу, відповідачем зроблено висновок, що позивачем не надано достатньо доказів на підтвердження факту щодо наявності напису «громадянин України» в паспорти громадянина колишнього СРСР батьків (одного з них) та інших доказів щодо належності до громадянства України.

Судом встановлено, що позивач не зверталася до суду про встановлення факту юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України станом після 13 листопада 1991 року.

При вирішенні справи № 420/9741/20 судом встановлено та у рішенні Одеського окружного адміністративного суду від 09.02.2021р. у справі № 420/9741/20 зазначено, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 в с.Шонгуй, Кольський район, Мурманська область Росія, батько ОСОБА_2 (росіянин), мати ОСОБА_3 (українка), та станом на 1991 рік перебувала (проживала) на території Росії разом з батьками. Влітку 1992 року разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 - переїхала на постійне місце проживання в с. Круподеренці Оржицького району Полтавської області, постійно проживає на території України. Також з допиту в якості свідка судом встановлено, що мати разом з малолітньою донькою переїхала на постійне місце проживання з Росії в України у літку 1992 року, в с. Круподеренці Оржицького району Полтавської області, свідок показала, що з 1992 року постійно проживає на території України, також весь цей час працювала, була зареєстрована в Україні. Разом з нею й проживала її донька. Також свідок показала, що після переїзду на територію України органами внутрішніх справ України до її паспорту громадянина колишнього СРСР серії НОМЕР_4 , виданого 09.11.1985 року, був внесений напис «громадянин України», на підставі цього паспорту вона отримала паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 від 17.02.2011р.

З урахуванням наведеного, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.02.2021р. у справі № 420/9741/20 встановлено, що мати позивачки, разом з донькою, яка не досягла повноліття прибула в Україну після 13 листопада 1991 року, на момент прибуття матері в Україну після 13 листопада 1991 року у її паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України було внесено напис "громадянин України", що відповідає ознакам до належності до громадянства України, передбачені п.3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство». Однак, під час розгляду заяви позивача про оформлення належності до громадянства України вказані обставини не були досліджені та не бралися до уваги відповідачем.

Згідно ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 ст.5 КАС України визначено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, суд у вказаних правовідносинах має застосувати такий захід правового впливу, який беззаперечно забезпечить належний захист порушених прав позивача. Підлягають застосуванню у даному випадку висновки, викладені у рішенні Одеського окружного адміністративного суду від 09.02.2021р. у справі № 420/9741/2, згідно яких надано оцінку бездіяльності Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Приморського РВ у м. Одесі щодо не розгляду заяви позивча про оформлення належності до громадянства України від 25.12.2019 року. Визначаючи таку бездіяльність неправомірною та безпідставною, обов`язком суб`єкта владних повноважень є застосування вказаних висновків при повторному розгляді заяви особи і недопущення прийняття рішення на основі тих же підстав, які суд визнав необґрунтованими.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права особи, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Крім того, суд зазначає, що у Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень і важливим аспектом права на справедливий суд. Судове рішення високої якості - це рішення, яке досягає правильного результату, наскільки це дозволяють надані судді матеріали, у справедливий, швидкий, зрозумілий та недвозначний спосіб.

Згідно до положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

В даному випадку не є втручанням суду у дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування, а є обґрунтованим способом захисту порушеного права позивача, оскільки позивач звертався до відповідача з питанням щодо оформлення паспорта громадянина України, проте відповідач протиправно надав позивачу формальну відмову.

Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За приписами ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував: "Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. theUnitedKingdom), пп.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п.45, від 10 липня 2003року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Беручи до уваги наведене, враховуючи встановлені судом обставини, зважаючи на необхідність ефективного захисту прав та інтересів позивача, суд вважає за необхідне, з урахуванням відповідних позицій Верховного Суду, Європейського суду з прав людини, визнати протиправним та скасувати рішення Приморського районного відділу у м. Одеса Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про припинення провадження за заявою про прийняття до громадянства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Приморського районного відділу у м. Одеса прийняти рішення про встановлення належності ОСОБА_1 до громадянства України, зареєструвати ОСОБА_1 громадянином України та видати довідку про реєстрацію ОСОБА_1 громадянином України.

Саме такий спосіб захисту порушеного права, на переконання суду, слугуватиме належним механізмом недопущення повторного порушення права позивача, а спір між сторонами буде вирішено остаточно.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04, відповідно до п. 58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі"Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torijav.Spain) від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Підсумовуючи все вищенаведене, суд зазначає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем до позову додано платіжне доручення №2266 від 09.09.2021 року про сплату судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 908,00 грн.

Таким чином з урахування часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_5 , суд доходить висновку про необхідність стягнення судового збору у розмірі 908,00 грн. сплаченого позивачем з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 205, 241-246, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Приморського районного відділу у м. Одеса про визнання протиправним та скасування висновку та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Приморського районного відділу у м. Одеса Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про припинення провадження за заявою про прийняття до громадянства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Приморського районного відділу у м. Одеса прийняти рішення про встановлення належності ОСОБА_1 до громадянства України, зареєструвати ОСОБА_1 громадянином України та видати довідку про реєстрацію ОСОБА_1 громадянином України.

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 коп.) сплачений згідно платіжного доручення №2266 від 09.09.2021 року.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач - ОСОБА_1 (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_2 ).

Відповідач - Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Приморського районного відділу у м. Одеса (65014, м. Одеса, вул. Пеображеська, 44; ).

Суддя Іванов Е.А.