Справа № 420/591/20
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2021-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/591/20
Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Бойко А.В. та Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційні скарги Міністерства юстиції України та Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

В січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просила (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 27.10.2020р.):

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України «Про звільнення» 3983/к від 20.12.2019 про звільнення ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного територіального управління юстиції в Одеській області «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України «Про звільнення»» № 1787/к від 23.12.2019 про звільнення ОСОБА_1 ;

- поновити на роботі ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) шляхом поновлення на рівнозначній посаді категорії «Б» заступника начальника Управління начальника відділу організації та контролю за виконанням рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одeca) ();

- стягнути 3 Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у розмірі 25 395, 10 грн.;

- зобов`язати відповідачів подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2021 року позов задоволено частково. Суд визнав протиправним та скасував наказ Міністерства юстиції України «Про звільнення» №3983/к від 20.12.2019 року; визнав протиправним та скасував наказ Головного територіального управління юстиції в Одеській області «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України «Про звільнення»» №1787/к від 23.12.2019 року про звільнення ОСОБА_1 ; поновив ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління - начальника відділу організації та контролю за виконанням рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області з 26.12.2019 року; стягнув з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на користь ОСОБА_1 різницю у середньому заробітку за час вимушеного прогулу за період з 26.12.2019р. по 01.08.2021 р. в розмірі 373636,77 грн. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, Міністерство юстиції України та Південне міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) подали апеляційні скарги.

В апеляційних скаргах зазначено, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянти просили його скасувати та прийняти постанову про відмову в задоволенні позову.

З огляду на неприбуття у судове засідання 15 грудня 2021 року сторін, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце його проведення, колегія суддів у відповідності до ст.311 КАС України вирішила розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для їх задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працювала в системі органів юстиції з 27.01.2003 року.

На підставі наказу Міністерства юстиції України №498/к від 01.02.2017р. позивачка була призначена на посаду заступника начальника Управління - начальника відділу організації та контролю за виконанням рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Зазначений наказ було оголошено наказом Головного територіального управління юстиції в Одеській області №107-к від 01.02.2017 року.

Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» № 870 від 09.10.2019 ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції, серед яких і Головне територіальне управління юстиції в Одеській області.

Попередженням від 25.10.2019 року в.о. Державного секретаря Міністерства юстиції (додається) позивачку було попереджено про припинення державної служби на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції Одеській області та звільнення з займаної посади не раніше двох місяців. З вказаним попередженням позивачка ознайомилася особисто під підпис 25.10.2019 року.

Наказом Міністерства юстиції України від 20.12.2019 року №3983/к «Про звільнення», ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади 26.12.2019 відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції в Одеській області, з припиненням державної служби.

Наказ Міністерства юстиції України від 20.12.2019 року №3983/к був оголошений наказом від 23.12.2019 року №1787-к Головного територіального управління юстиції в Одеській області «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України «Про звільнення»».

Вказані обставини у сукупності і стали підставою для звернення з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про задоволення позову в частині, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок реалізації приписів Постанови №870 фактично відбулася реорганізація державного органу - Мінюсту шляхом ліквідації та утворення його територіальних органів, як юридичних осіб публічного права, а не ліквідація державного органу.

З огляду на викладене, суд вважав, що при проведенні заходів з припинення одних та одночасного утворення інших своїх територіальних органів (реорганізації) Міністерство юстиції України було зобов`язане додержуватися встановленого КЗпП України порядку звільнення працівників з цієї підстави, в основу якого покладено вимогу щодо працевлаштування працівників реорганізованої (ліквідованої) установи.

Натомість, як встановлено судом першої інстанції, Мінюст не запропонував позивачці жодної вакансії, незважаючи на те, що з моменту попередження про наступне звільнення і до фактичного її звільнення у Південному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Одеса) - правонаступнику Головного територіального управління юстиції в Одеській області, були наявні вакантні посади.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи, а саме прохальної частини апеляційних скарг вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, а тому, з врахуванням наведеного, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції лише в цій частині.

Так, Законом України «Про державну службу» (далі Закон) передбачено, що цим законом визначаються принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Згідно з частиною 1 статті 3 Закону цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Відповідно до частин 1-3 статті 5 Закону правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно із частиною 1 статті 87 Закону (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Як було зазначено вище, наказом Міністерства юстиції України від 20.12.2019 року №3983/к «Про звільнення» ОСОБА_1 звільнено з займаної посади 26.12.2019 відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції в Одеській області, з припиненням державної служби.

Разом з тим, частиною 2 статті 81 ЦК України передбачено, що юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права.

Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом (ч.3 ст.81 ЦК України).

Відповідно до положень частини 1 статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 110 ЦК України юридична особа ліквідується за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв`язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами.

Законом України «Про центральні органи виконавчої влади» регламентовано організацію, повноваження та порядок діяльності центральних органів виконавчої влади України.

Згідно із приписами частини 1 статті 5 та ч.1 ст.13 вказаного Закону міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються та ліквідуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України.

Територіальні органи міністерства утворюються як юридичні особи публічного права в межах граничної чисельності державних службовців та працівників міністерства і коштів, передбачених на утримання міністерства, ліквідовуються, реорганізовуються за поданням міністра Кабінетом Міністрів України.

Територіальні органи міністерства можуть утворюватися, ліквідовуватися, реорганізовуватися міністром як структурні підрозділи апарату міністерства, що не мають статусу юридичної особи, за погодженням із Кабінетом Міністрів України.

Постановою КМУ "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" №870 від 09 жовтня 2019 року ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 1; утворено як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2.

Крім того, п.3 вказаної Постанови визначено, що:

- територіальні органи Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції;

- міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1, зокрема, Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (є правонаступником) Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Головного управління юстиції у м. Севастополі, Головного територіального управління юстиції у Херсонській області.

Отже, враховуючи все вищезазначене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про відсутність доведеного факту саме ліквідації Головного територіального управління юстиції в Одеській області, натомість вбачається, що внаслідок реалізації Постанови № 870 відбулась реорганізація державного органу - Мінюсту шляхом, зокрема, перетворення його територіальних органів, що є відмінною правовою категорією та має інші правові наслідки для учасників такої реорганізації, в тому числі і трудового характеру, зокрема, для працівників реорганізованого органу.

Наведені висновки щодо відсутності факту ліквідації підтверджуються також тією обставиною, що, як станом на час звільнення, так і станом на час вирішення спірних правовідносин судами, Головне територіальне управління юстиції в Одеській області не було ліквідоване, як юридична особа (перебуває в стані припинення).

Крім того, колегія суддів зазначає, що положеннями статті 87 Закону (в редакції станом на час звільнення позивачки), окрім безпосередньо підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, було передбачено, що підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення може бути нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд або більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання.

За державним службовцем, який втратив працездатність під час виконання посадових обов`язків, посада зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Суб`єкт призначення приймає рішення про припинення державної служби з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, у п`ятиденний строк з дня настання або встановлення відповідного факту.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

У разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Суд зазначає, що дійсно редакція статті 87 Закону станом на час звільнення позивачки вже не містила вимог робити пропозицію працівнику іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи у цьому державному органі, як і не передбачала положень, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Водночас, вказані обставини свідчать не про відсутність обов`язку робити відповідну пропозицію працівнику, а про відсутність регулювання вказаного питання положеннями спеціального акту, тобто Закону, станом на час звільнення позивачки, в зв`язку з чим колегія суддів вважає за належне застосовувати загальні норми трудового законодавства КЗпП України.

Так, положеннями статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Також, статтею 49---2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Вимоги частин першої - третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період.

Отже, враховуючи все вищезазначене у сукупності, та з огляду на ту обставину, що за Постановою №870 відбулась фактична реорганізація роботодавця позивачки, а не ліквідація, колегія суддів приходить до висновку про наявність правового обов`язку роботодавця позивачки запропонувати їй іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, чого відповідачем протиправно вчинено не було, що також є підставою для задоволення позову у відповідній частині.

Додатково суд зазначає, що пізніше редакція ст.49---2 КЗпП України передбачала, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

- про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

- у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

- не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Водночас, вказані зміни були внесені Законом України "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України" № 378-IX від 12.12.2019 року, який набрав чинності 02 лютого 2020 року, в той час як позивачка була звільнена в грудні 2019 року, тому вказані положення не можуть бути засновані до даного спору.

Крім того, Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений Постановою Кабінету Міністрів України за №100 від 08.02.1995 року (далі Порядок №100).

Відповідно до абзаців 1-3 пункту 2 розділу ІІ вказаного Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку №100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пункту 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_1 , виданої Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Одeca), її заробітна плата за два останні місяці перед звільненням склала: за жовтень 2019р. - 25696,22 грн.; за листопад 2019 р. - 23912,83 грн..

З огляду на зазначене та з урахуванням положень ч.1 статті 308 КАС України, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку в сумі 373636,77 грн. за час вимушеного прогулу.

Отже, враховуючи все вищезазначене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог (в частині досліджуваних) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо спірних правовідносин.

Доводи апеляційних скарг, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Міністерства юстиції України та Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Федусик А.Г.
Судді Бойко А.В. Шевчук О.А.