Справа № 520/1851/21
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2021-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 р. Справа № 520/1851/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.05.2021, головуючий суддя І інстанції: Шевченко О.В., м. Харків, повний текст складено 19.05.21 року по справі № 520/1851/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області , Головного управління ДФС у Харківській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач, ОСОБА_1 , з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, Головного управління ДФС в Харківській області, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність посадових осіб Головного управління ДПС у Харківській області та Головного управління ДФС в Харківській області, які полягають у ненарахуванні та невиплаті позивачу грошової компенсації за невикористані за 2000 - 2002 роки відпустки при звільненні;

- зобов`язати Головне управління ДПС у Харківській області та Головне управління ДФС в Харківській області виплатити позивачу проіндексовану суму грошової компенсації за невикористані у 2008 році звільнення відпустки за 2000 - 2002 роки.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що наказом № 310-0 від 17.07.2000 року звільнено в запас Збройних сил по ст. 64 п. "Д"/у зв`язку зі службовою невідповідністю підполковника податкової міліції ОСОБА_1 , який рішенням апеляційного суду Харківської області від 07 березня 2002 року по справі № 22-А-365 визнано незаконним та поновлено його в органах податкової міліції. Наказом голови ДПА в Харківській області № 232-о від 29.04.2003 року позивача було поновлено з 19.04.2003 року в органах податкової поліції. Наказом голови ДПА в Харківській області №550-о від 09.10.2008 року позивача звільнено з органів податкової поліції. Проте, позивач не використовував відпустки у період 2000 - 2002 роки, що свідчить про наявність підстав для виплати грошової компенсації за невикористані у 2008 році звільнення відпустки за 2000 - 2002 роки.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.05.2021р. адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Харківській області, Головного управління ДПС у Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління ДФС в Харківській області, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні чергової відпустки за 2000 - 2002 роки при звільненні у 2008 році. Зобов`язано Головне управління ДФС в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму грошової компенсації за невикористані дні чергової відпустки за 2000 - 2002 роки. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Головним управлінням ДФС в Харківській області подано апеляційну скаргу, в якій зазначає, що вважає зазначене рішення суду таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що є підставою для його скасування та постановления нового рішення. На думку апелянта, судом першої інстанції не враховані вимоги ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, що призвело до неправильного вирішення справи. Вважає, що при винесенні рішення про стягнення під час вимушеного прогулу судом було враховано суму компенсацій за час невикористаної відпустки. Зазначає, що при винесенні оскаржуваного рішення судом не було враховано те, що нарахування відпусток або компенсацій за невикористану відпустку здійснюється згідно наказів ГУ ДФС області, за номенклатурою термін зберігання зазначених наказів на відпустки складає 5 років. Відповідними актами зазначені накази були знищені. Розрахункові листки ОСОБА_1 що входять до документів особового складу Головного управління ДПС у Харківській області за період 1990-2008 років було передано до комунального підприємства «Міський архів». Таким чином, ГУ ДФС області об`єктивно позбавлений можливості довести правомірність своїх дій. Вказує, що судом не взято до уваги, що наказом Державної податкової адміністрації у Харківській області від 09.10.2008 № 550-о було визначено, що відпустка за 2008 рік використана позивачем повністю, тобто інші невикористані відпустки за попередні роки відстуні. При цьому наказ ДПА від 09.10.2008 № 550- о позивач отримав особисто 09.10.2008, у визначені законом строки його не оскаржував, тобто погоджувався з обставинами, викладеними в ньому. Відповідно, вказаний наказ є чинним, факти викладені в ньому не спростовані та повинні прийматися судом в якості належного доказу. Посилається на рішення Верховного Суду України від 15.12.2015 року у справі №21- 5361а15 та від 01.12.2015 року у справі №21-3222а15.Вказує, що у даному спорі позивачем не надано відповідних доказів порушень прав або його інтереси. Зазначає, що в матеріалах судової справи відсутні документи та матеріали, які підтверджують, що ГУ ДФС області не нараховував та не виплачував грошову компенсацію за невикористані дні чергових відпусток за спірні 2000 - 2002 роки. На підставі наведеного просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.05.2021 у справі № 520/1851/21 за позовом ОСОБА_1 в частині задоволених позовних вимог до ГУ ДФС у Харківській області, з прийняттям у цій частині нового судового рішення, яким у позові відмовити.

Від позивача по справі до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає , що відповідачем не надано до суду жодного доказу відсутності підстав для перерахунку та виплати несплаченої компенсації за невикористані ним відпустки за спірні роки (2000 - 2002 p.p.), а також не повідомлено суду про використання ним щорічної відпустки за вказані роки. На підставі викладеного просить у задоволенні апеляційної скарги від 17.06.2021 року №1386/9/20-97-09-07 ГУ ДФС в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду по справі № 520/1851/21 від 19.05.2021 року відмовити у повному обсязі.

Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином, на адреси визначені в апеляційній скарзі та позовній заяві, про що свідчать поштові повідомлення про вручення, які містяться в матеріалах справи .

Позивач в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідачів в судовому засіданні підтримали доводи викладені в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, доведеними, а тому підлягають частковому задоволенню.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що з 20.12.1996 року позивач - ОСОБА_1 проходив службу в податковій міліції Державної податкової адміністрації Харківської області.

Наказом № 310-0 від 17.07.2000 року звільнено в запас Збройних сил підполковника податкової міліції ОСОБА_1 .

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 07 березня 2002 року по справі № 22-А-365 визнано незаконним наказ № 310-0 від 17.07.2000 року про звільнення в запас Збройних сил по ст. 64 п. "Д"/у зв`язку зі службовою невідповідністю підполковника податкової міліції ОСОБА_1 , поновлено позивача в органах податкової міліції. Також рішення суду зобов`язано Державну податкову адміністрацію Харківської області виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення в сумі 9 301,33 грн.

На виконання ухвали суду від 08.04.2021 року по даній справі представником Головного управління ДФС в Харківській області надано до суду інформаційний лист (Вих. №918/9/20/97-08-54 від 16.04.2021 року) з доданими до нього документами, в якому зазначено, що на підставі рішення апеляційного суду Харківської області від 07 березня 2002 року по справі №22-А-365, наказом ДПА в Харківській області від 01.04.2002 року № 160-о наказ № 310-0 від 17.07.2000 року відмінено та вважати ОСОБА_1 таким, що перебуває в розпорядженні ДПА у Харківській області.

Наказом голови ДПА в Харківській області № 232-о від 29.04.2003 року підполковника податкової міліції ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні ДПА у Харківській області, призначено на посаду начальника відділу тилового забезпечення УПМ ДПА в Харківській області. Підстава: рапорт ОСОБА_1 , лист ДПА України № 6034/7/14-0017 від 14.04.2003 року.

Наказом голови ДПА в Харківській області №550-о від 09.10.2008 року ОСОБА_1 , який знаходиться в розпорядженні ДПА у Харківській області, з 04.03.2008 року звільнено з органів податкової поліції.

В позовній заяві позивач зазначив, що не використовував щорічну основну відпустку за період 2000 - 2002 роки, що свідчить про наявність підстав для виплати йому грошової компенсації за невикористану ним щорічну основну відпустку за вказані вище роки.

В інформаційному листі (Вих. №918/9/20/97-08-54 від 16.04.2021 року), наданим на виконання ухвали суду від 08.04.2021 року, Головним управлінням ДФС в Харківській області також зазначено, що відповідними актами знищено накази Головного управління про нарахування відпусток або компенсацій за невикористані відпустки, термін зберігання яких складає 5 років. Крім того, розрахункові листки ОСОБА_1 що входять до документів особового складу Головного управління ДПС у Харківській області за період 1990-2008 років передано до КП «Міський архів». Отже надати витребувану інформацію стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2000 - 2002 роки, не вбачається можливим.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції керується наступними приписами норм чинного законодавства.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 45 Конституції України, кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Надання всім працівникам щорічної оплачуваної відпустки є реалізацією їх права на відпочинок, яке закріплене статтею 45 Конституції України.

Відповідно до ч.1 ст. 15 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» від 04 грудня 1990 №509-XII (у редакції, чинній на момент звільнення позивача з органів податкової служби у 2008 р.; далі - Закон № 509-XII), посадовою особою органу державної податкової служби може бути особа, яка має освіту за фахом та відповідає кваліфікаційним вимогам, установленим Державною податковою адміністрацією України.

Згідно з частиною 1 статті 24 Закону № 509-XII, особи начальницького складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького складу органів внутрішніх справ.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, наказом голови ДПА в Харківській області №550-о від 09.10.2008 року ОСОБА_1 , який знаходиться в розпорядженні ДПА у Харківській області, з 04.03.2008 року звільнено з органів податкової поліції. Вислуга років на день звільнення складає 31 рік 00 місяців 27 днів.

В наказі зазначено, що відпустка за 2008 рік позивачем використана повністю.

У позовній заяві позивач зазначив що не використовував щорічну основну відпустку за 2000 - 2002 роки. При цьому грошової компенсації за невикористану ним щорічну основну відпустку за вказані вище роки також не отримував.

Наказом Державної податкової адміністрації України від 07 лютого 2001 року №43 затверджено Положення про виплату грошового утримання особам начальницького складу податкової міліції за час перебування в розпорядженні ДПА України, відстороненим від виконання службових обов`язків (посади), особам, підданим арешту, та за час перебування під арештом, а також стосовно видачі грошових атестатів при звільненні та переміщенні по службі (далі - Положення №43).

Відповідно до пункту 5 Положення №43 особам начальницького складу податкової міліції, які увільнені із займаних посад і перебувають у розпорядженні, не використали чергової відпустки, або щодо яких зупинено вирішення питання про їхнє подальше використання на службі, як правило, має надаватися невикористана чергова відпустка. За час чергової відпустки грошове утримання їм виплачується в розмірі, установленому за основною посадою на день зарахування в розпорядження, у порядку, визначеному чинним законодавством.

Частиною першою статті 27 Закону № 509-XII передбачено, що форми і розміри матеріального забезпечення осіб начальницького складу податкової міліції, включаючи грошове утримання, встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України, їх права і обов`язки, визначено Положенням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. № 114 (у редакції, чинній на момент звільнення позивача з органів податкової служби у 2008 р.; далі - Положення №114).

До рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ УРСР і яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством (п.1 розділу 1 Положення №114).

Пунктом 49 вказаного вище Положення №114 встановлено, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: а) чергові; б) короткострокові; в) через хворобу; г) канікулярні; д) у зв`язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ СРСР і Міністерства внутрішніх справ УРСР; є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв`язку з навчанням. Обчислення тривалості відпусток - подобове. Святкові дні, встановлені законодавством неробочими, до тривалості відпусток не включаються.

Відповідно до п. 51 Положення №114, тривалість відпустки осіб рядового і начальницького складу визначається залежно від вислуги років (у календарному обчисленні), обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій працівникам органів внутрішніх справ УРСР, і передбачається тим, які мають вислугу:

менше 10 років - 30 діб щорічно;

від 10 до 15 років - 35 діб щорічно;

від 15 до 20 років - 40 діб щорічно;

від 20 років і більше - 45 діб щорічно.

За рішенням Міністра внутрішніх справ УРСР у виняткових випадках можуть надаватися чергові відпустки тривалістю 45 діб особам рядового і начальницького складу, які потребують подовженого відпочинку у зв`язку з особливо складними умовами служби.

Згідно підпункту "Б" пункту 62 вказаного Положення, звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться у відставку, якщо звільнені особи досягли граничного віку, встановленого Законом СРСР "Про загальну військову повинність" для перебування в запасі осіб, які мають відповідні військові звання або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби (із зняттям з військового обліку).

Згідно із пунктом 56 Положення № 114 особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.

Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Закон України «Про відпустки» від 15.11.1996 року №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Таким чином, у спірному випадку, невикористані позивачем за 2000 - 2002 роки є в розумінні статті 4 Закону України № 504/96-ВР щорічними відпустками.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону №504/96-ВР).

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 КЗпП України.

Також необхідно зауважити, що норма, яка зафіксована у пункті 56 Положення № 114 є також бланкетною, якою законодавець знову відсилає до законодавства, який регулює питання виплати грошової компенсації за невикористану відпустку. Таким чином судом резюмується, що Положення № 114 питання виплати грошової компенсації за невикористану відпустку не регулює.

Право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002, що ухвалене у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання нормами Положення №114 питання компенсації невикористаної частини відпустки особам, які звільняються з органів внутрішніх справ за минулі роки, то при вирішенні даного спору необхідно застосовувати відповідні норми КЗпП України і Закону України № 504/96-ВР, які регулюють спірні правовідносини.

Так, у відповідності до статті 24 частини 1 Закону України № 504/96-ВР та статті 83 частини 1 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, у випадку звільнення працівників податкової міліції їм виплачується компенсація за всі, без винятків, невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Колегія суддів зазначає, що як вбачається з матеріалів на виконання рішення апеляційного суду Харківської області від 07 березня 2002 року по справі № 22-А-365 наказом ДПА у Харківській області від 01.04.2002 №160-о про скасування наказу ДПА у Харківській області № 3 Ю-о від 17.07.2000 року «Про звільнення з податкової міліції ДПА у Харківській області», та відповідно до якого вважати ОСОБА_1 таким, що перебуває в розпорядженні ДПА у Харківській області.

Також рішенням апеляційного суду Харківської області від 07 березня 2002 року по справі № 22-А-365 було зобов`язано ДПА у Харківській області виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення у розмірі 9301 грн. 33 коп.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що рішенням апеляційного суду Харківської області від 07 березня 2002 року по справі № 22-А-365 було виконано в повному обсязі. При цьому вважає, що при винесенні рішення про стягнення під час вимушеного прогулу судом було враховано суму компенсації за час не використаної відпустки.

Як вбачається з рішенням апеляційного суду Харківської області від 07 березня 2002 року по справі № 22-А-365 до складу грошового забезпечення, яке зобов`язано виплатити позивачу ( 9301 грн. 33 коп.) не входила грошова компенсація за невикористані за 2000 - 2002 роки відпустки при звільненні.

Відповідно до положень частини другої статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Розрахунок середнього заробітку працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці», за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року (далі - Порядок № 100).

Зокрема, за абзацом другим пункту 2 Порядку № 100 ( в редакції на час прийняття рішення по справі № 22-А-365) середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Тобто, з урахуванням положень Порядку № 100 під час розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу компенсацію за невикористані дні чергових відпусток за спірні 2000 - 2002 роки не враховується.

Відповідач посилається на те, що на виконання рішенням апеляційного суду Харківської області від 07 березня 2002 року по справі № 22-А-365 позивачу було виплачено грошову компенсацію за невикористані дні чергових відпусток за спірні 2000 - 2002 роки.

Проте жодних доказів того, що відповідачем було нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористані дні чергових відпусток за спірні 2000 - 2002 роки до суду не надано, відсутні вони й в матеріалах справи.

При цьому, колегія суддів надаючи оцінку доводам відповідача звертає увагу на його посилання на те, що при винесенні рішення про стягнення під час вимушеного прогулу судом було враховано суму компенсацій за час невикористаної відпустки.

Дані посилання фактично протирічать іншим доводам відповідача викладеним в апеляційній скарзі.

При цьому. як вже було зазначено вище під час розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу компенсацію за невикористані дні чергових відпусток не враховується.

Колегія суддів зазначає, що середній заробіток за час вимушеного прогулу та компенсація за невикористані дні чергових відпусток є різними виплатами.

Тобто, з урахуванням відсутності доказів того, що відповідачем під час звільнення позивача було нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористані дні чергових відпусток за спірні 2000 - 2002 роки колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем під час звільнення позивача не було нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористані дні чергових відпусток за спірні 2000 - 2002 роки.

У відповідності до статті 24 частини 1 Закону України № 504/96-ВР та статті 83 частини 1 КЗпП України, позивач має право на грошову компенсацію за невикористані ним дні чергової відпустки за спірний період.

Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи спір необхідно врахувати до спірних правовідносин останню правову позицію Верховного суду щодо розгляду подібних спірних правовідносинах, викладену постанові від 19 січня 2021 року по справі № 160/10875/19, від 04.02.2021 у справі №160/5393/19, від 31.03.2021 у справі №320/3843/20, від 26.05.2021 у справі №360/1362/20, від 23.09.2021р. у справі № 520/12296/2020.

Таким чином, правова позиція відповідачів зі спірних питань є помилковою, такою що не відповідає змісту вищенаведених законодавчих норм, які регулюють спірні правовідносини, обмежує позивача у законодавчо встановленому праві, покладаючи на нього надмірний тягар негативних наслідків спірних правовідносин за відсутності його вини.

Оскільки податковим органом не надано доказів нарахування та виплати ОСОБА_1 суму грошової компенсації за невикористані дні чергової відпустки за 2000 - 2002 роки, а також використання ОСОБА_1 вказаної відпустки, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо посилань відповідача на те, що нарахування відпусток або компенсацій за невикористану відпустку здійснюється згідно наказів ГУ ДФС області, за номенклатурою термін зберігання зазначених наказів на відпустки складає 5 років, відповідними актами зазначені накази були знищені, розрахункові листки ОСОБА_1 що входять до документів особового складу Головного управління ДПС у Харківській області за період 1990-2008 років було передано до комунального підприємства «Міський архів», таким чином, ГУ ДФС області об`єктивно позбавлений можливості довести правомірність своїх дій, колегія суддів зазначає наступне.

Те що документи на підставі яких була нарахована відпустка або компенсація за невикористану відпустку знищені не може бути безперечною підставою для не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані за 2000 - 2002 роки відпустки при звільненні.

При цьому колегія суддів зазначає, що в даному випадку не всі документи, які стосуються нарахуванні та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані за 2000 - 2002 роки відпустки при звільненні є втраченими. Так не є втраченими розрахункові листки ОСОБА_1 за період 1990-2008 років, які було передано до комунального підприємства «Міський архів».

Обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення у цій справі покладено саме на відповідача у справі.

Що стосується доводів відповідача з приводу того, що до адміністративного позову позивачем не надано відповідних доказів порушень прав або його інтереси, колегія суддів зазначає, що обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення у цій справі покладено саме на відповідача у справі.

Щодо посилань відповідача на те, що наказом Державної податкової адміністрації у Харківській області (далі - ДПА) від 09.10.2008 № 550-о було визначено, що відпустка за 2008 рік використана позивачем повністю, тобто інші невикористані відпустки за попередні роки відстуні, колегія суддів зазначає наступне.

Наказ Державної податкової адміністрації у Харківській області від 09.10.2008 № 550-о стосується виключно відпустки позивача за 2008 рік.

Крім того, відповідачем не обґрунтовано яким чином даний Наказ №550-0 Державної податкової адміністрації в Харківській області від 09.10.2008 року впливає на дані прововідносни.

Предметом розгляду даної справи є грошова компенсація за невикористані дні чергової відпустки за 2000 - 2002 роки.

При цьому, Наказ Державної податкової адміністрації у Харківській області від 09.10.2008 № 550-о стосується відпустки позивача за 2008 рік.

Також колегія суддів звертає увагу, що позовні вимоги позивач одночасно пред`явив до обох відповідачів - Головного управління ДПС у Харківській області, Головного управління ДФС в Харківській області.

Відповідно до п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2018 року №1200, Державна податкова служба та Державна митна служба є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби у відповідних сферах діяльності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19 червня 2019 року № 537 "Про утворення територіальних органів Державної податкової служби" затверджено утворення як юридичних осіб публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 1, зокрема Головне управління ДПС у Харківській області.

Пунктом 2 вказаної постанови встановлено реорганізування деяких територіальних органів Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 2, зокрема, Головне управління ДФС у Харківській області реорганізовано шляхом приєднання Головного управління ДПС у Харківській області.

Установлено, що територіальні органи Державної фіскальної служби, які реорганізуються, продовжують здійснювати свої повноваження до передачі таких повноважень територіальним органам Державної податкової служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

Наказом Державної податкової служби України № 14 від 12.07.2019 затверджено положення про територіальні органи ДПС, та відповідно до Положення, передбачено, що ГУ ДПС є правонаступником усіх прав та обов`язків Головного управління ДФС у Харківській області. Згідно наказу № 18 Головного управління ДПС у Харківській області від 29.08.2019, розпочато виконання ГУ ДПС у Харківській області функцій і повноважень ГУ ДФС у Харківській області, що припиняється, з реалізації державної податкової політики, з державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та інше.

Разом з цим, за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Міністерства юстиції України на час розгляду поданого клопотання юридичну особу - Головне управління ДФС у Харківській області () не припинено, як юридичну особу, яка станом на 19.05.2021 року знаходиться в стані при припинення.

Також, постановою Кабінету Міністрів України від 25 вересня 2019 року № 846 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" до вищевказаної постанови Уряду внесено зміни, а саме:

- пункт 3 після слів "Державної податкової служби" доповнено словами "та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України";

- доповнено постанову пунктом 4 такого змісту: "Визначити територіальні органи Державної податкової служби правонаступниками майна, прав та обов`язків територіальних органів Державної фіскальної служби, що реорганізуються згідно з пунктом 2 цієї постанови, у відповідних сферах діяльності".

Також, постановою Кабінету Міністрів України від 25 вересня 2019 року № 846 п. 2 постанови від 18 грудня 2018 року № 1200 "Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України" доповнено абзацом наступного змісту: "Підрозділи податкової міліції у складі Державної фіскальної служби продовжують здійснювати повноваження та виконувати функції з реалізації державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску, здійснюючи оперативно-розшукову, кримінальну процесуальну та охоронну функції до завершення здійснення заходів з утворення центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, притягнення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України".

Оскільки на час вирішення справи підрозділи податкової міліції у складі Державної фіскальної служби продовжують здійснювати повноваження, то суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача шляхом визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання Головного управління ДФС в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму грошової компенсації за невикористані дні чергової відпустки за 2000 - 2002 роки.

Зважаючи на що, позовні вимоги пред`явлені до Головного управління ДПС у Харківській області, не підлягають задоволенню.

Суд звертає увагу, що здійснення розрахунків сум грошової компенсації за невикористані відпустки за 2000 - 2002 роки відноситься до компетенції Головного управління ДФС в Харківській області.

Щодо рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, колегія суддів зазначає наступне.

Апеляційна скарга доводів з приводу не правомірності прийняття судом першої інстанції рішення в частині відмови в задоволенні позову не містить, а позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржене.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 1 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Доводи апелянта не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції рішення.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Враховуючи те, що ця справа була розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, дане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України .

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.05.2021 по справі № 520/1851/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло Н.С. Бартош
Повний текст постанови складено 20.12.2021 року