Справа № 480/7531/21
Суддя: М.М. Шаповал
Дата ухвалення: 2021-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 грудня 2021 року Справа №480/7531/21
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Шаповала М.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/7531/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 просить суд:
1) визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, щодо відмови у призначенні йому пенсії відповідно до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ;
2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області здійснити призначення та виплачувати йому з 07.04.2021 (з дня звернення за пенсією) пенсію за вислугу років згідно ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ, без обмеження її розміру, з урахуванням загального стажу 25 років 6 місяців, у тому числі спеціального стажу роботи на прокурорсько-слідчих посадах - 23 роки 20 днів, у розмірі 90 % від суми місячного (чинного) заробітку згідно з довідками Сумської обласної прокуратури від 17.03.2021 № 21- 165вих-21 та від 17.03.2021 № 21-164вих 21.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у зв`язку з наявністю стажу, який дає право на пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 № 1789-ХІІ в редакції Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про прокуратуру" № 2663-ІІІ від 12.07.2001, позивач 07.04.2021 звернувся до відповідача із відповідною заявою.
Статтею 50-1 Закону №1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001) було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Тому позивач вважає, що набув право виходу на пенсію після набуття ним стажу роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, незалежно від віку.
Окрім того, виходячи з висловленого Конституційним Судом України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів. Крім того, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, перебуваючи на службі в органах прокуратури, позивач мав "законні сподівання" на отримання пенсії за вислугу за наявності 20-річного стажу, які ґрунтувались на ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ. З урахуванням викладеного, позивач просить відновити порушене право на пенсійне забезпечення.
Ухвалою суду вказану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. Позивачем усунено недоліки позовної заяви у встановлений строк.
Ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Представником відповідача в межах встановленого судом строку подано відзив на позов, в якому останній просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість та зазначає, що у відповідача на день звернення позивача із заявою про призначення пенсії були відсутні законні підстави для вирішення цього питання. Зазначає, що у позивача не виникло право на призначення пенсії за вислугу років через відсутність необхідної 25 років.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази, суд дійшов наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів справи позивач 07.04.2021 звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугою років.
За розрахунком відповідача страховий стаж роботи позивача на час звернення за призначенням пенсії становить 19 років 9 місяців 10 днів, в тому числі 22 роки 9 місяців 20 днів на прокурорських посадах.
Вважаючи вказану відмову протиправною позивач зазначив, що до спірних правовідносин має застосовуватись положення ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 № 1789-ХІІ в редакції від 12.07.2001, якою передбачено наявність необхідного 20-річного стажу та стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, що зумовило необхідність звернення до суду з даним позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною 1 ст. 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Частиною 1 ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789- XII від 05.11.1991 (в редакції Закону № 2663-111 від 12.07.2001), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80 % від суми їхньої місячної заробітної плати, до котрої включається всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 % місячного заробітку. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок пенсії проводиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.
Згідно ч. 2 ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.
Як вже встановлено судом після звернення позивача за призначенням пенсії відповідачем здійснено обрахунок загального та спеціального стажу роботи, який склав 22 роки 9 місяців 20 днів відповідно, що відповідає положенням ч. 1 ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789- XII від 05.11.1991 (в редакції Закону № 2663-111 від 12.07.2001), а тому вказана обставина не підлягає доказуванню.
Враховуючи вищевикладене у спірних правовідносинах судом має бути встановлено норму права (відповідна редакція Закону України "Про прокуратуру"), яка підлягає застосуванню.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).
У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.
Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.
Аналогічна правова позиція зі спірного питання висловлена Верховним Судом України у постановах від 10.12.2013 у справі № 21-348а13 та від 17.12.2013 у справі № 21-445а13.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до положень статті 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ, який чинний на час звернення позивача з заявою про призначення пенсії, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років не залежно від віку за наявності на день звернення з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.
Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на викладене, наявні підстави вважати, що стаж роботи позивача на посадах слідчого прокуратури є більше 15 років.
Суд зазначає, що право позивача на призначення та виплати пенсії, підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу до Конвенції "Захист прав власності" і що їх можна вважати "майном" у значені цього положення, отже, не призначення та не виплата пенсії є втручанням у право позивача на мирне володіння майном.
В даному випадку є підстави стверджувати про наявність "законних сподівань", оскільки наявний загальний та спеціальний стаж роботи позивача на посадах слідчого прокуратури передбачає право на призначення та виплату пенсії за вислугою років, а положення ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ від 05.11.1991 в редакції закону від 14.10.2014, фактично звужує право позивача на призначення та виплату позивачу пенсії за вислугою років.
Водночас, суд зазначає, що друге речення першого пункту ст. 1 Першого протоколу до Конвенції "Захист прав власності", яке дозволяє позбавити майна лише "на умовах, передбачених законом", а другий пункт зазначає, що держава має право здійснювати контроль за використанням майном шляхом введення в дію "законів" не поширюється на спірні правовідносини, оскільки втручання у право позивача не може бути визнано таким, що відповідає закону.
Таким чином, суд вважає, що позивач мав "законні сподівання" на призначення та виплату пенсії.
Водночас, вимоги позивача про зобов`язання виплачувати пенсію, виходячи із розрахунку 90 відсотків від суми місячного заробітку, без обмеження розміру виплат задоволенню не підлягають задоволенню, оскільки предметом розгляду даної справи, окрім даної вимоги є ще визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області щодо відмови у призначенні позивачу пенсії відповідно до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ.
Враховуючи викладене, на даний час відповідачем призначення пенсії позивачу не здійснено взагалі, у зв`язку з чим дана позовна вимога не підлягає задоволенню, як передчасна.
Відповідно до положень ст. 139 КАС України, суд присуджує позивачу з ГУ ПФУ в Сумській області витрати по оплаті судового збору у розмірі 908 гривень.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області призначити ОСОБА_1 з 07.04.2021 пенсію за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ, з урахуванням загального стажу 25 років 6 місяців, у тому числі спеціального стажу роботи на прокурорсько-слідчих посадах - 23 роки 20 днів.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області на користь ОСОБА_1 суму судового збору в розмірі 908 гривень.
У задоволенні інших вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М. Шаповал