Справа № 360/4388/21
Суддя: Т.В. Смішлива
Дата ухвалення: 2021-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
Іменем України

20 грудня 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 360/4388/21

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Смішлива Т.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом адвоката Шурхна Кирила Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

18.08.2021 до Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 (далі представник позивача) в інтересах ОСОБА_1 (далі позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), в якій, з урахуванням уточнених вимог, представник позивача просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо несплати ОСОБА_1 : грошової компенсації за 20 діб невикористаної відпустки за 2020 рік; грошової компенсації за 7 діб невикористаної відпустки за 2021 рік; компенсації за 14 діб невикористаної додаткової відпустки за 2021 рік, передбаченої ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 178 від 16.03.2016; грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік, передбачену наказом від 07.06.2018 № 260; грошової матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік, передбачену наказом від 07.06.2018 № 260; грошової допомоги у разі звільнення у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік з 2016 по 2021 роки;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 сплатити ОСОБА_1 :

грошову компенсацію за 20 діб невикористаної відпустки за 2020 рік;

грошову компенсацію за 7 діб невикористаної відпустки за 2021 рік;

компенсацію за 14 діб невикористаної додаткової відпустки за 2021 рік, передбаченої ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

грошову допомогу на оздоровлення за 2021 рік, передбачену наказом від 07.06.2018 №260;

грошову матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік, передбачену наказом від 07.06.2018 № 260;

грошову допомогу у разі звільнення у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік з 2016 по 2021 роки;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 35448,50 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач проходив військову службу в Збройних силах України, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 136 від 04.06.2021 останній звільнений з військової служби, з 17.06.2021 виключено зі списків особового складу, та всіх видів забезпечення.

Наказом № 171 від 17.06.2021 визначено виплатити позивачу посеред іншого: грошову компенсацію за 20 діб невикористаної відпустки за 2020 рік; грошову компенсацію за 7 діб невикористаної відпустки за 2021 рік; компенсацію за 14 діб невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.

Також позивачу не виплачено при звільненні: грошову допомогу на оздоровлення за 2021 рік, грошову матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік, передбачені наказом від 07.06.2018 № 260 та грошову допомогу у разі звільнення у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік з 2016 по 2021 роки.

Станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу і до сьогоднішнього дня відповідач не провів з позивачем зазначених розрахунків.

Відповідач позов не визнав, надав суду відзив в якому заперечував проти задоволення вимог (арк. спр. 41-45).

В обґрунтування відзиву зазначено, що пунктом 2 Розділу XXXII наказу №260 від 07.06.2018 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ЗС України та деяким іншим особам» передбачено, що у разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близький особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину(дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби виплачується в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги десять календарних років і більше.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 171 від 17.06.2021 позивача звільнено з військової служби за п.п. «в» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за (віком) - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі, справи та посаду здав, та направлений на зарахування на військовий облік до Сєвєродонецького РТЦК та СП Луганської області.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 №171 від 17.06.2021 позивач проходив військову службу у ЗС України з 30.09.2016 по 17.06.2021, що свідчить про те, що календарна вислуга років становить менш ніж десять років.

Отже, позовні вимоги в частині грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного, грошового забезпечення є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Стосовно стягнення грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за 2020 по 2021 роки.

Відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

З 17.06.2021 позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Згідно довідки за № 1041 від 07.10.2021 позивачу нараховано грошову компенсацію за 20 діб щорічної основної відпустки за 2020 рік, виплатити грошову компенсацію за 7 діб основної відпустки за 2021 рік, компенсацію за 14 діб невикористаної додаткової відпустки за 2021 рік, в сумі 21606,73 грн. Виплату отримав у червні 2021 року на картковий рахунок Ощадбанку.

Отже, позовні вимоги в частині нарахування компенсації за невикористані календарні дні основної відпустки є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Стосовно стягнення грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2021 рік, то ці вимоги також вважає безпідставними, оскільки вказану компенсацію сплачено у червні 2021 року, про що зазначено раніше.

Щодо стягнення матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік.

Відповідно до вимог наказу Міністра оборони України № 260 від 11.06.2008 розділу XXIV Правила виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Розмір матеріальної допомоги установлюється за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

До місячного грошового забезпечення, з якого визначається матеріальна допомога, включаються посадові оклади, оклади за військовими званнями та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовцям, накази про звільнення яких підписано минулого року, але не виключеним зі списків військової частини, в поточному році не надається.

При звільненні позивачу грошова матеріальна допомога для вирішення соціально - побутових питань за 2021 рік, передбачена наказом МО України № 260 від 07.06.2018 не виплачувались, оскільки така грошова допомога виплачуються за рапортом військовослужбовця і наказу командира військової частини, а позивач такого рапорту не надавав.

З огляду на вищевикладене вважає, що позивачем не доведено факту звернення до керівництва військової частини НОМЕР_1 з проханням про стягнення не нарахованої та не виплаченої матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік, через що вимоги позивача є безпідставними, а отже не підлягають задоволенню.

Щодо стягнення грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік, передбаченої наказом МО України від 07.06.2018, відповідач також зазначив, що її виплата позивачу не здійснювалась через неподання ним відповідного рапорту.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зазначив, що у законодавстві, яке регулює військову сферу питання щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку взагалі не передбачено, але це не дає підстав застосовувати для врегулювання спірного питання норми трудового законодавства.

Отже, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні ч. 1 ст. 117 КЗпП України є безпідставним, оскільки з позивачем при звільненні проведені всі розрахунки.

Просить суд відмовити у позові повністю.

12.10.2021 представник позивача надав відповідь на відзив, в якій виклав обґрунтування, аналогічні зазначеним у позові (арк. спр. 54).

Ухвалою суду від 25.08.2021 позов залишено без руху (арк. спр. 21-23).

Ухвалою суду від 09.09.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження (арк. спр. 32-33).

Ухвалою суду від 03.11.2021 витребувано у Військової частини НОМЕР_1 письмові докази (інформацію), продовжено строк підготовчого провадження на тридцять календарних днів (арк. спр. 63-64).

Ухвалою суду від 18.11.2021 повторно витребувано у сторін письмові докази (інформацію), відкладено підготовче засідання (арк. спр. 74-75).

Ухвалою суду від 01.12.2021 повторно витребувано у сторін письмові докази (інформацію), відкладено підготовче засідання (арк. спр. 86-87).

Ухвалою суду від 08.12.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (арк. спр. 97).

Позивач, представник позивача та представник відповідача у судове засідання не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, представник позивача просив розглядати справу без його участі.

Згідно з частиною третьою статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанції.

Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта (частина дев`ята статті 205 КАС України).

З огляду на положення статті 205 КАС України справу розглянуто за відсутності сторін у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 КАС України, суд встановив таке.

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) є учасником бойових дій та з 30.09.2016 по 17.06.2021 проходив службу у Збройних Силах за контрактом, зокрема у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджено копіями: паспорта громадянина України та картки платника податків (арк. спр. 4-5, 6), посвідчення учасника бойових дій (арк. спр. 7), та наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 171 від 17.06.2021 (арк. спр. 12, 53).

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 (по стройовій частині) № 281 від 30.09.2016 позивача зараховано до списків військової частини польові пошта НОМЕР_3 (арк. спр. 13).

Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 71 від 12.03.2021 позивача зараховано до списків особового складу та скасовано наказ №186 від 26.06.2020 в частині звільнення позивача зі служби (арк. спр. 9).

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 78 від 19.03.2021 позивача у зв`язку із досягненням граничного віку перебування на службі та несвоєчасною здачею справ та посади знято з грошового забезпечення з 13.03.2021, з продовольчого забезпечення з 20.03.2021 (арк. спр. 10).

Відповідно до витягу з наказу командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » № 136 від 04.06.2021 позивача звільнено з військової служби у відставку за віком (арк. спр. 11).

Зі змісту наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 171 від 17.06.2021 капітана ОСОБА_1 , начальника зв`язку відділення начальника артилерії військової частини НОМЕР_1 , звільнено наказом командира військової частини НОМЕР_4 (по особовому складу) від 04.06.2021 № 136 у відставку відповідно до підпункту в пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі, документи направити на військовий облік до Сєвєродонецького МТЦК та СП Луганської області. З 17.06.2021 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Знятий з грошового забезпечення з 13.03.2021 наказ № 78. Знятий з продовольчого забезпечення з 20.03.2021 наказ № 78. У Збройних Силах з 30.09.2016 по 17.06.202. Щорічна основна відпустка за 2020 рік не використана, вирішено виплатити грошову компенсацію за 20 діб невикористаної відпустки за 2020 рік. Щорічна основна відпустка за 2021 рік не використана, вирішено виплатити грошову компенсацію за 7 діб невикористаної відпустки за 2021 рік. Вирішено виплатити компенсацію за 14 діб невикористаної додаткової відпустки за 2021 роки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Позивач звернувся із рапортом від 25.03.2021, зареєстрованим за вхідним номером 5411 від 26.03.2021, про виплату на день виключення зі списків, зокрема: грошового забезпечення включено до дня звільнення, грошової компенсації невикористаної відпустки, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2021 рік, передбаченої ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік, передбачену наказом від 07.06.2018 № 260, грошової матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік, передбачену наказом від 07.06.2018 № 260 та грошової допомоги у разі звільнення у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік з 2016 по 2021 роки (арк. спр. 14).

26.03.2021 за вхідним номером 5412 позивач звернувся із рапортом від 16.03.2021 про виплату грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік, передбачену наказом від 07.06.2018 № 260, грошової матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань (арк. спр. 15).

Згідно з довідками № 1041 від 07.10.2021 та № 1299 від 24.11.2021 позивачу нараховано грошову компенсацію за 20 діб щорічної основної відпустки за 2020 рік, грошову компенсацію за 7 діб основної відпустки за 2021 рік, компенсацію за 14 діб невикористаної додаткової відпустки за 2021 рік, в сумі 21606,73 грн, виплату отримав у червні 2021 року на картковий рахунок Ощадбанку (арк. спр. 52, 81), що підтверджується випискою по рахунку та розрахунковою відомістю (арк. спр. 92, 93).

Відповідно до витягу з журналу реєстрації рапортів Військової частини НОМЕР_1 розпочатого 02.03.2021 за вхідними 5411 та 5412 зареєстровано звернення позивача (арк. спр. 82-83).

Відповідно до розрахунку № 1804 календарна вислуга позивач складає 23 роки 02 місяці 12 днів, загальна вислуга позивача складає 33 роки 10 місяців 24 дні (арк. спр. 69).

Згідно з витягу із послужного списку календарна вислуга позивача станом на 30.03.2021 становить 24 роки 05 місяців 01 день (арк. спр. 73)

Вирішуючи адміністративний позов по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Щодо грошової компенсації за невикористаної дні відпусток, суд зазначає.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

До спірних правовідносин необхідно застосувати Закон України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII), Закон України від 15.11.1996 № 504/96-ВР Про відпустки (далі Закон № 504/96-ВР), Закон України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (далі Закон № 3551-ХІІ), Закон України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі Закон № 2011-ХІІ) та Закон України від 21.10.1993 № 3543-ХІІ Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію (далі Закон № 3543-ХІІ).

Преамбулою та статтею 1 Закону № 2232-XII визначено, що цей Закон здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом, зокрема, правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає, зокрема, проходження військової служби.

Відповідно до статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

За приписами статті 40 Закону № 2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.

У статті 1 Закону № 2011-ХІІ визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР встановлено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, особам, реабілітованим відповідно до Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно зі статтею 5 Закону № 3551-ХІІ учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Відповідно до пункту 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Згідно із статтями 1-1, 3 Закону №2011-XII законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені більш високі норми щодо соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, ніж ті, що містить законодавство України, то застосовуються норми міжнародного договору.

Дія цього Закону поширюється, зокрема, на військовослужбовців правоохоронних органів спеціального призначення - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.

Згідно із статтею 1-2 Закону № 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Статтею 10-1 Закону № 2011-ХІІ визначено право військовослужбовців на відпустки та порядок надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них.

Так, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються (пункт 1 статті 10-1 Закону № 2011-XII).

Щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу прямого начальника, уповноваженого, зокрема, керівниками правоохоронних органів, щорічна основна відпустка за минулий рік надається в першому кварталі наступного року, якщо раніше її не було надано (пункт 2 статті 10-1 Закону № 2011-XII).

Згідно з пунктом восьмим статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України Про відпустки. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України Про відпустки або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацами першим-другим пункту чотирнадцятого статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ закріплено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей (абзац третій пункту чотирнадцятого статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ).

Згідно із пунктом 15 статті 10-1 Закону №2011-XII у разі звільнення військовослужбовців зі служби (крім звільнення через службову невідповідність, у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення військового звання чи позбавлення права займати певні посади, у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку, а також у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) та невикористання ними щорічної основної відпустки за їх бажанням надається невикористана відпустка з наступним звільненням їх зі служби. Датою звільнення військовослужбовця зі служби у такому разі є останній день відпустки.

У разі звільнення військовослужбовця зі служби у зв`язку із закінченням строку контракту невикористана ним щорічна основна відпустка за його бажанням може надаватися й тоді, коли час цієї відпустки повністю або частково перевищує строк контракту. У цьому випадку дія такого контракту продовжується до закінчення відпустки.

Відповідно до пунктів сімнадцятого, вісімнадцятого статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів. В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Згідно з пунктом дев`ятнадцятим статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів (абзац перший пункту двадцять першого статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ).

Статтею 1 Закону № 3543-ХІІ визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Принципом, який визначає зміст правовідносин людини із суб`єктом владних повноважень, є принцип верховенства права, який полягає у підпорядкуванні діяльності усіх публічних інститутів потребам реалізації та захисту прав людини, утвердження їх пріоритету перед усіма іншими цінностями демократичної, соціальної, правової держави.

Принцип верховенства права є складною конструкцією, яка містить ряд обов`язкових елементів, зокрема: законність; юридичну визначеність; заборону свавілля; доступ до правосуддя, представленого незалежними та безсторонніми судами; дотримання прав людини; заборону дискримінації та рівність перед законом. Недотримання хоча б одного з названих елементів публічною адміністрацією означатиме порушення нею принципу верховенства права.

Будь-який необґрунтований неоднаковий підхід законом заборонений, і всі особи мають гарантоване право на рівний та ефективний захист від дискримінації за будь-якою ознакою - раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних та інших переконань, національного чи соціального походження, власності, народження чи іншого статусу.

Отже, у порівнянні із іншими особами, які набули статус учасника бойових дій і не проходили військову службу, позивач мав таке ж право на грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Системний аналіз змісту верховенства права, вищенаведених положень законодавства дає підстави суду для висновку, що учасники бойових дій мають право отримати додаткову відпустку із збереженням заробітної плати за певних умов.

Указом Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 Про часткову мобілізацію, затвердженим Законом України від 17.03.2014 № 1126-VI Про затвердження Указу Президента України Про часткову мобілізацію, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Таким чином, спірні правовідносини щодо отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.

В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ, припиняється.

Відповідно до пункту восьмого статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України Про відпустки. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Отже, підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Законом № 2011-ХІІ. Так, відповідно до пункту чотирнадцятого статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Тому суд зазначає, що норми Закону № 3551-ХІІ не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, останній мав право на виплату такої компенсації.

Разом з цим, судом встановлено, що відповідачем здійснено виплату позивачу такої компенсації, що підтверджено відповідними розрахунками, відомостями та виписками по рахунку Ощадбанку (арк. спр. 52, 81, 92, 93), а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Щодо виплати грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік, суд зазначає таке.

Згідно із пунктом 3 статті 15 Закону № 2011-XII, військовослужбовцям виплачуються грошова допомога на оздоровлення та державна допомога сім`ям з дітьми в порядку і розмірах, що визначаються законодавством України.

Статтею 24 Закону № 2232-XII передбачено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України (частини сьома статті 26 Закону).

Відповідно до пунктів 2-4 статті 9 Закону № 2011-XII, порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. До складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Згідно із частинами третьою та четвертою статті 2 Закону № 2232-ХІІ, громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі Постанова № 704) затверджена тарифна сітка розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 1.

Пунктом 2 Постанови № 704 визначено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Пунктом 3 Постанови № 704 передбачено, що виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (в подальшому - державні органи).

Підпунктом 3 пункту 5 Постанови № 704, надане право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

З 20.07.2018 набрав чинності Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі - Порядок № 260), який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.

Згідно із пунктом 2 Розділу І Порядку № 260, грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди; допомоги.

Відповідно до пункту 8 Розділу І Порядку № 260, грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців.

Грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України).

Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир).

Грошове забезпечення командиру військової частини виплачується за місцем перебування на грошовому забезпеченні на підставі наказу вищого командира за підпорядкованістю.

Відповідно до пункту 15 Розділу І Порядку № 260, грошове забезпечення не виплачується: за час надання військовослужбовцям відпусток відповідно до чинного законодавства України, за якими не передбачено збереження заробітної плати; якщо виплачуються академічні стипендії; за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше; за час перебування на лікуванні в лікарняних закладах понад встановлені чинним законодавством строки; за час тимчасового виконання обов`язків понад два місяці за новими посадами у зв`язку з переведенням військової частини на інший штат (внесення змін до штату); за час тримання військовослужбовців під вартою чи перебування під цілодобовим домашнім арештом; за час відбування покарання на гауптвахті військовослужбовцями строкової військової служби.

Пунктом 1 Розділу XXIII Порядку № 260 визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Згідно із пунктом 2 вказаного розділу, грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям у разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості, або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулі роки), або без вибуття у відпустку (за їх рапортом протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги.

Військовослужбовцям, звільненим з військової служби, які мали право на грошову допомогу для оздоровлення та не отримали її протягом року, виплата цієї допомоги здійснюється на підставі наказу командира військової частини про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, в якому оголошується про її виплату.

Відповідно до пункту 9 Розділу XXXI Порядку № 260, грошове забезпечення військовослужбовцям, рішення про звільнення яких з військової служби або переміщення на нижчеоплачувану посаду визнані незаконними та які у зв`язку з цим поновлені на військовій службі (посаді) на підставі рішення повноважного органу (керівника), який прийняв рішення про таке поновлення та виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді, недоотримане грошове забезпечення за час вимушеного прогулу або різниця за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді виплачується військовослужбовцю за місцем перебування на грошовому забезпеченні.

До розрахунку грошового забезпечення у такому разі включаються щомісячні основні та додаткові види грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за займаною штатною посадою до звільнення або переміщення на нижчеоплачувану посаду.

Отже, матеріальна допомога включаються до складу грошового забезпечення.

Аналіз вказаних норм законодавства вказує, що грошова допомога для оздоровлення надається один раз на рік, за наявності мотивованого рапорту особи з проханням надати їй зазначену матеріальну допомогу. При цьому, допомога надається в разі набуття права на щорічну основну відпустку, або без вибуття у відпустку за рапортом. Отже, ключовим моментом в цьому випадку є встановлення факту подачі позивачем рапорту щодо надання допомоги на оздоровлення та наявність у нього права на щорічну чергову відпустку за вказаний рік.

Суд звертає увагу, що правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини, не встановлено обмежень щодо отримання допомоги для оздоровлення, у разі виплати компенсації за невикористані дні відпусток.

Судом встановлено, та не спростовано відповідачем, що до звільнення зі служби позивач звернувся із рапортом, в якому просив, зокрема, виплати грошову допомогу на оздоровлення за 2021 рік.

Суд вважає безпідставним посилання відповідача про не звернення позивача із рапортом.

Крім того, позивач набув право на відпустку за 2021 рік, що свідчить зміст наказу про звільнення № 171 від 17.06.2021.

Оскільки позивач до звільнення зі служби звернувся з рапортом про виплату вказаної допомоги, а відповідачем не розглянуто вказаний рапорт по суті та не прийнято обґрунтованого рішення, суд з урахування наведеного, дійшов висновку про протиправну бездіяльність щодо не розгляду рапорту позивача та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу на оздоровлення за 2021 рік виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Щодо грошової матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік суд виходить з такого.

Згідно пунктом першим статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Пунктом 2 Постанови № 704 встановлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно пункту 5 Постанови № 704 керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надано право, серед іншого, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Згідно пункту 1 розділу ХХIV Порядку № 260 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 7 розділу ХХIV Порядку № 260 розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

Згідно з пунктом 9 розділу ХХIV Порядку № 260 виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Відповідно до пункту 6 наказу Міністерства оборони України від 12.03.2021 № 59 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2021 рік» матеріальну допомогу військовослужбовцям для вирішення соціально-побутових питань виплачувати військовослужбовцям в розмірі одного окладу за їх військовим званням.

Виплату матеріальної допомоги військовослужбовцям для вирішення соціально побутових питань (далі матеріальна допомога) у розмірі місячного грошового забезпечення здійснювати виключено за наявності таких підстав:

смерть військовослужбовця та/або його дружини (чоловіка), дітей, батьків;

порушення стану здоров`я військовослужбовця, перебування його на лікуванні, реабілітації, що підтверджено відповідними медичними документами (виписний епікриз, довідка про захворювання, постанова військово-лікарської комісії), а саме:

онкологічне захворювання (хірургічне лікування, променева та (або) хіміотерапія);

захворювання на туберкульоз, ВІЛ/СНІД, вірусний гепатит В, С;

безперервне перебування на реабілітації або у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою (сумарно більше 30 днів поспіль) внаслідок травм, захворювань нервової, серцево-судинної системи, опорно-рухового апарату та інших захворювань органів і систем з тяжким перебігом або наслідками, що потребують проведення багатоетапного хірургічного лікування, протезування втраченої кінцівки (кінцівок), ендопротезування, трансплантації органів, індивідуального догляду, протирецидивного лікування з довготривалим застосуванням дорогих лікарських засобів, які пов`язані з виконанням завдань в районі проведення операції Об`єднаних сил

Накази про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовцям Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту у випадках, визначених абзацах п`ятому - сьомому пункту 7, видавати після погодження рапортів:

для військових частин, підпорядкованих видам (родам військ, силам), військовослужбовців, які проходять військову службу у командуваннях видів (родів військ, сил), - з командувачами видів (родів військ, сил) Збройних Сил України.

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців і входить до його складу. Цей вид грошового забезпечення надається військовослужбовцям у межах асигнувань та у розмірі, що не перевищує розміру місячного грошового забезпечення, за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника).

Таким чином, повноваження щодо надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є саме дискреційними повноваженнями відповідача, які регулюються вимогами Порядку № 260.

Водночас, суд зазначає, що відповідач зобов`язаний за наявності визначених умов виплатити таку допомогу та не вправі вирішувати це питання на власний розсуд у випадку виконання військовослужбовцем для отримання такої допомоги всіх залежних від нього дій.

Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача з рапортами, зареєстрованими за вхідними номерами 5411 та 5412 від 26.03.2021, про призначення та виплату йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Зі змісту рапортів вбачається, що позивач лише зазначає про необхідність виплати вказаної матеріальної допомоги не зазначаючи та не наводячи обґрунтувань (підстав) для її виплати.

Отже, позивач не виконав необхідні дії з метою отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та не навів в рапортах обґрунтувань необхідності її виплати у відповідності до вимог наказу Міністерства оборони України від 12.03.2021 № 59.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.

Щодо грошової допомоги у разі звільнення у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік з 2016 по 2021 роки, суд зазначає таке.

Згідно з абзацом 1 пункту другого статті 15 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Відповідно до абзацу четвертого пункту другого статті 15 Закону № 2011-ХІІ виплата військовослужбовцям зазначеної в цьому пункті одноразової грошової допомоги при звільненні їх з військової служби здійснюється Міністерством оборони України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.

Абзацом 6 пункту другого статті 15 Закону № 2011-XII передбачено, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

Пунктом 7 розділу XXXII Порядку № 260 також передбачено, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання одноразової грошової допомоги, установленої Законом України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 (далі - Постанова № 393, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Абзацами першим-четвертим пункту 10 Постанови №393 установлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби: які звільняються із служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Зазначеним в абзаці першому цього пункту військовослужбовцям, поліцейським і особам рядового і начальницького складу: які звільняються із служби за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням ними умов контракту, у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, одноразова грошова допомога не виплачується; які звільняються із служби повторно, одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, що при попередньому звільненні не набули право на отримання такої допомоги (абзаци п`ятий-сьомий пункту 10 Постанови №393).

Строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктами 1 і 2 цієї постанови (абзац восьмий пункту 10 Постанови №393).

З аналізу статті 15 Закону №2011-XII та пункту 10 Постанови №393 випливає, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби.

Обов`язковою умовою для такої виплати є наявність у військовослужбовця вислуги 10 років і більше, оскільки саме від наявності вислуги у зазначеній кількості років та підстав звільнення військовослужбовця залежить розмір одноразової грошової допомоги, яка підлягає до виплати при повторному звільненні зі служби.

Водночас положеннями статті 15 Закону № 2011-XII та пункту 10 Постанови № 393 встановлено виняток, за умови якого повторно звільненій з військової служби особі виплачується одноразова грошова допомога з урахуванням періоду попередньої служби, як-то ненабуття права на отримання такої грошової допомоги при попередньому звільненні зі служби.

Отже, для визначення періоду за який виплачується грошова допомога визначальною є обставина набуття чи не набуття особою права на отримання відповідної допомоги під час проходження служби у попередніх періодах.

Матеріалами справи підтверджено наявність у позивача вислуги років понад 10 років, що не спростовано відповідачем, оскільки відповідно довідки про грошове забезпечення від 19.07.2021 №ФЕС-676 позивачу з липня 2019 року виплачувалась надбавка за вислугу років 45%.

Суд звертає увагу, що згідно пункту 1 розділу IV Порядку № 260 військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) щомісячно виплачується надбавка за вислугу років на військовій службі у відсотках посадового окладу (за основною чи тимчасово займаною посадою) з урахуванням окладу за військовим званням у таких розмірах: від 15 до 20 років - 40 відсотків; від 20 до 25 років - 45 відсотків.

На підставі викладеного, посилання відповідача про не зазначення в наказі про звільнення виплати даної допомоги, суд оцінює критично.

Згідно до розрахунку № 1804 позивач в черговий раз прийнятий на військову службу в 2016 році, та в 2021 році звільнений, строк служби 4 повних роки.

За наведених обставин, ураховуючи зазначені норми чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства України та ту обставину, що позивач повторно звільнений зі служби, суд уважає, що (в межах предмету позову) позивачу належить виплатити одноразову грошову допомогу за період календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, а саме за період з 2016 по 2021 роки (повні 4 роки).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.10.2021 у справі № 808/2314/17.

Щодо середнього заробітку за весь час затримки виплати при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 35448,50 грн, суд зазначає таке.

Відповідно до абзацу третього пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01.07.1949 № 95 Про захист заробітної плати, ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частинами першою, другою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За приписами частин першої, другої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, спеціальним законодавством про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

Суд звертає увагу на те, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

З огляду на викладене, суд вважає, що оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців Збройних Сил України, не встановлено відповідальності за невиплату чи несвоєчасну виплату усіх сум грошового забезпечення за всіма видами, тому з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації положення статті 117 КЗпП України, які є загальними, необхідно поширити на правовідносини, які виникли під час звільнення особи з військової служби в Збройних Силах України.

Суд враховує аналогічні правові висновки щодо застосування спеціального законодавства та статті 117 КЗпП України, викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16 та від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.10.2021 у справі № 640/14764/20.

Вина відповідача у непроведенні повного розрахунку із позивачем в день його звільнення та невиплаті йому усіх належних сум при звільненні є доведеною у межах цієї справи.

Отже, при задоволенні позовної вимоги про стягнення/нарахування основної суми, яку не було сплачено працівнику під час звільненні, одночасно наявні підстави і для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, вимоги щодо якого є похідними від вимог про стягнення основної суми.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11.08.2021 у справі №640/9375/20, від 18.11.2021 у справі № 600/1071/20-а.

Таким чином, наявні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача.

Також необхідно зазначити, що у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

При цьому, за висновком Великої Палати Верховного Суду, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду взяла до уваги, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

За висновком Великої Палати Верховного Суду, суд, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічний правовий висновок сформований в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі 821/1083/17.

Суд звертає увагу, що мета відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Тож, саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

На підтримку наведеної вище позиції Великої Палати Верховного Суду, 30.11.2020 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 480/3105/19. У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема від 04.04.2018 у справі №524/1714/16-а, від 30.10.2019 у справі №806/2473/18, від 23.12.2020 у справі № 825/1732/17, від 29.12.2020 у справі № 520/11337/18.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02.12.2021 справа № 120/1873/19-а.

За обставин цієї справи суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

У цій справі представником позивача визначено розмір суми середнього розрахунку за час затримки при звільнені становить по день подання уточненої позовної заяви (07.09.2021) 35448,50 грн (50 робочих днів х708,97 грн).

Оскільки позивача виключеного зі списків лише 17.06.2021, проте знято з грошового забезпечення з 13.03.2021 у зв`язку з несвоєчасною здачею справ та посади, суд з урахуванням приписів Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 та відомостей зазначених в довідці про розмір грошового забезпечення позивача від 19.07.2021 №ФЕС-676 приймає до уваги, що позивач отримав грошове забезпечення у січні 2021 року 26426,81 грн (з яких: щомісячні основні види грошового забезпечення 10829,47 грн, щомісячні додаткові види грошового забезпечення - 15597,34 грн (31 календарний день), у лютому 2021 року 10984,01 грн (з яких: щомісячні основні види грошового забезпечення 8468,32 грн, щомісячні додаткові види грошового забезпечення 2515,69 грн (28 календарних дня) (арк. спр. 90).

Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача становило 634,08 грн (37410,82 грн/59 календарних дні).

Період з дати звільнення (18.06.2021) до дня подачі уточненого позову (07.09.2021) становить 82 дні, та на момент ухваленні рішення у справі (20.12.2021) становить 186 днів.

Арифметично компенсація за час затримки розрахунку при звільненні повинна становити (з наступного дня після звільнення - 18.06.2021, до винесення рішення у справі - 20.12.2021, всього 186 днів) 117938,88 грн.

При цьому суд враховує, що з моменту звільнення (17.06.2021) до подачі первинної позовної заяви (18.08.2021) минув 61 день.

Тобто, на думку суду позивачем штучно збільшено період часу, за який стягується середній розрахунок за час затримки при звільненні, та навмисно подано позов до суду через значний проміжок часу. У подальшому позивачем тривалий час не усувались недоліки позову, не надавались витребувані судом докази.

З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що сума середнього розрахунку за час затримки при звільненні складає 79260,00 грн ((186 днів 61 день) х 634,08 грн).

Судом обраховано суму, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Пунктом 6 Розділу XXIII Порядку № 260 визначено, що розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Оскільки відповідачем не приймалось рішення щодо виплати допомоги для оздоровлення та грошової допомоги у разі звільнення у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік з 2016 по 2021 роки, суд з урахування наведеного вважає, що здійснення розрахунку розміру зазначених допомог віднесено до дискреційних повноважень відповідача.

Суд звертає увагу, що у цій справі предметом розгляду є право позивача на отримання зазначених вище допомог, а не їх розмір, тому суд бере до уваги наявність на день звільнення спору між сторонами з приводу наявності права належних до виплати працівникові сум; істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника; обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, а це звернення позивача до суду за стягненням заборгованості через два місяці, після виникнення спірних правовідносин; бездіяльність відповідача щодо не виплати необхідних до виплати допомог.

За встановлених обставин, з урахуванням наявних доказів в матеріалах справи та нормативного регулювання, а також практики Верховного Суду у подібних правовідносинах, суд не має можливості встановити відсоткове значення необхідних для стягнення сум.

За таких обставин суд вважає за можливе, з огляду на суб`єктивну поведінку позивача та виконання відповідачем особливо важливих завдань на цей час, а саме захисту Держави, встановити суму компенсації за затримку розрахунку в розмірі 3000 грн.

Згідно з пунктом 6 Постанови Пленуму ВС України № 13, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до пункту 171.1 статті 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (підпункт 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України).

Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є відповідно обов`язком роботодавця, а не працівника, то сума середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні визначена судом без утримання такого податку та інших обов`язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

З метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких він просить, суд на підставі частини другої статті 9 КАС України вважає, що у межах позовних вимог, необхідним способом захисту, який відповідає об`єкту порушеного права та у спірних правовідносинах є достатнім, необхідним та ефективним:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік та грошової допомоги у разі звільнення у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік з 2016 по 2021 роки;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення за 2021 рік та грошову допомогу у разі звільнення у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік з 2016 по 2021 роки, з урахуванням висновків суду;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 3000,00 грн (три тисячі грн 00 коп.).

В іншій частині позовних вимог відмовити за необґрунтованістю.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За встановлених в цій справі фактичних обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що основні (суттєві) аргументи позовної заяви є частково обґрунтованими, у зв`язку з чим позов слід задовольнити частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає.

При зверненні до суду з позовом позивачем сплачено судовий збір в розмірі 908,00 грн, що підтверджено квитанцією про сплату № 40875 від 07.09.2021 (арк. спр. 31).

Відповідно до приписів частини першої статті 139 КАС України суд присуджує позивачу понесені ним і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, оскільки, хоча суд і дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову та зменшив розмір компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільнення позивача зі служби, однак, судом встановлено, що даний спір виник саме через винні дії відповідача.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов адвоката Шурхна Кирила Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_5 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2021 рік та грошової допомоги у разі звільнення у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік з 2016 по 2021 роки.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення за 2021 рік та грошову допомогу у разі звільнення у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік з 2016 по 2021 роки, з урахуванням висновків суду.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 3000,00 грн (три тисячі грн 00 коп.).

В іншій частині позовних вимог відмовити за необґрунтованістю.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 908,00 гривень(дев`ятсот вісім грн 00 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Т.В. Смішлива