Справа № 461/923/19
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2021-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№461/923/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2021 року м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Коморного О.І. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Першої Львівської державної нотаріальної контори, державного нотаріуса Першої Львівської державної нотаріальної контори Сулим Надії Богданівни, третя особа Державна фіскальна служба України про визнання протиправною та скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язання вчинити певні дії.

Обставини справи.

До Галицького районного суду м. Львова надійшла позовна заява ОСОБА_1 з позовними вимогами:

- визнати протиправною і скасувати постанову державного нотаріуса Першої Львівської державної нотаріальної контори Сулими Н.Б. від 26 грудня 2018 р. про відмову у вчиненні нотаріальної дії у спадковій справі № 749/2009, заведеній після смерті ОСОБА_2 .

- зобов`язати відповідача Першу Львівську державну нотаріальну контору видати ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , виходячи з його статусу резидента України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що нотаріальною конторою відкрито спадкову справу після смерті її батька - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказує, що 07 листопада 2018 року ОСОБА_1 подала заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак у видачі такого їй відмовлено, оскільки нотаріусом встановлено, що місце проживання її батька було в Італії та визначено статус спадкодавця, як нерезидента. Відтак, для одержання свідоцтва про право на спадщину позивач повинна подати в нотаріальну контору звіт про оцінку спадкового майна, що тягне за собою обов`язок сплати податку від вартості такого спадкового майна. Позивач вважає, що нотаріусом не вірно визначено резидентський статус спадкодавця, оскільки місце проживання її батька ОСОБА_2 було в Україні, так як він має у власності 1/3 частки квартири. Вказує, що в Італії її батько не мав встановленого місця проживання і за цим критерієм визначити його статус неможливо. Тому, вважає, що необхідно виходити з того, що ОСОБА_2 є громадянином України, і відповідно до податкового законодавства, є резидентом. Просить визнати протиправною та скасувати постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії та зобов`язати видати позивачу свідоцтво про право на спадщину.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 01 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Першої Львівської державної нотаріальної контори, державного нотаріуса Першої Львівської державної нотаріальної контори Сулими Надії Богданівни третя особа Державна фіскальна служба України про визнання протиправною та скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено повністю.

Постановою Львівського апеляційного суду від 02 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 1 жовтня 2019 року скасовано. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Першої Львівської державної нотаріальної контори, державного нотаріуса Першої Львівської державної нотаріальної контори Сулим Надії Богданівни, третя особа Державна фіскальна служба України про визнання протиправною та скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язання вчинити певні дії закрито. Роз`яснено ОСОБА_1 , що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду. Роз`яснено ОСОБА_1 її право протягом десяти днів з дня отримання даної постанови звернутися до Львівського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією із зазначенням одного суду до підсудності якого відноситься вирішення даного спору.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року справу за позовом ОСОБА_1 до Першої Львівської державної нотаріальної контори, державного нотаріуса Першої Львівської державної нотаріальної контори Сулим Надії Богданівни, третя особа Державна фіскальна служба України про визнання протиправною та скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язання вчинити певні дії, передано до Львівського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 07 травня 2021 року відкрито спрощене провадження у справі без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач позов не визнав, долучив до матеріалів справи відзив на позовну заяву в якому зазначив, що на сьогоднішній день існує спір про право, а саме, чи має право спадкоємець ОСОБА_1 отримати свідоцтво про право на спадщину без сплати податку. Вказує, що предмет спору детально описаний у відзиві поданому в Галицький районний суд м. Львова. Відповідно до відзиву на позовну заяву від 11 березня 2019 року (а.с. 33-36) зазначає, що в спадковій справі відсутні будь-які документи, які б підтверджували місце проживання спадкодавця на території України на момент відкриття спадщини. Наявність правовстановлюючих документів на квартиру у АДРЕСА_1 , жодним чином не підтверджує факт проживання ОСОБА_2 у ній, а лише факт реєстрації за ним права власності. Жодних інших документів, які б підтверджували будь-яке місце проживання спадкодавця на території України позивачем не надавались. Таким чином, статус ОСОБА_2 був визначений нотаріусом як нерезидент. Податковим законодавством передбачена обов`язкова сплата податку і військового збору для будь-якого об`єкта спадщини, що успадковується спадкоємцем від спадкодавця-нерезидента. Відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", у випадках оподаткування проведення оцінки майна є обов`язковим. Позивач стверджує, що при винесенні постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій, неправильно застосовано норми пп.14.1.213 п.14.1 ст.14 ПК України, що призвело до незаконної відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Разом з тим вказує, що позивач з метою врегулювання спірних питань, не скористалася правом платника податку на одержання податкової консультації, що було запропоновано нотаріусом у листі від 11 грудня 2018 року № 1255/02-14. Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Представник позивача подав відповідь на відзив в якому вказав, що ОСОБА_2 проживав в Італії на території Комуни Іньоразі, але не встановлено, що він мав там місце проживання. Вказує, що в матеріалах спадкової справи немає виписки з реєстру актів цивільного стану про смерть ОСОБА_2 , виданого працівником відділу РАЦС Комуни м. Рим, Італія, як це помилково зазначено в листі нотаріальної контори, а є відповідне свідоцтво про його смерть, видане зазначеним органом. Крім того, згідно паспорта громадянина України ОСОБА_2 , він знятий з реєстрації у м. Львові 25.09.2001 р., а не 24.10.1997 р. Крім того зазначає, що немає відомостей про те, чи в період з 2001 р. по день смерті ОСОБА_2 перетинав або не перетинав державний кордон України. Вказує, що згідно з листом радника Посольства України в Італії № 6128/19-091-192 від 20.02.2019 р., в копії свідоцтва про смерть ОСОБА_2 зазначено, що місце проживання померлого невідоме. Відповідач вказує у своєму відзиві, що в свідоцтві про смерть ОСОБА_2 зазначено лише адміністративно-територіальну одиницю, де проживав на день смерті ОСОБА_2 . Тобто, ні свідоцтвом про смерть, ні будь-якими іншими документами, які є в розпорядженні нотаріуса, не встановлено, що ОСОБА_2 мав конкретне місце проживання в Італії. Встановлено лише, що він проживав на території адміністративно-територіальної одиниці - Комуна Іньоразі. Однак, проживати на цій території, не означає мати на цій території місце проживання. У своєму відзиві відповідач вказує, що в спадковій справі відсутні будь-які документи, які б підтверджували місце проживання ОСОБА_2 в Україні, а наявність правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_1 не підтверджують факт проживання ОСОБА_2 в цій квартирі. Однак, для з`ясування резидентського статусу ОСОБА_2 , відповідно до пп. 14.1.213 п.14.1 ст. 14 ПК України, що є визначальним для вирішення даної справи, має значення не встановлення місця проживання ОСОБА_2 в Україні, а наявність у нього місця проживання в Україні. Нотаріусом правильно встановлено, що ОСОБА_2 належала на день його смерті 1/3 частка в квартирі АДРЕСА_1 , що відповідно до ст. 383 ЦК України, є його місцем проживання в Україні, незалежно від того, чи зареєстрований він в цій квартирі, оскільки він як власник (співвласник) має право в ній проживати. Таким чином стверджує, що жодними документами спадкової справи, іншими доказами не встановлено, що ОСОБА_2 мав місце проживання в Італії, і відповідачами такі докази суду не надані, натомість встановлено, що ОСОБА_2 мав місце проживання в Україні.

Зазначає, що ОСОБА_2 є резидентом, оскільки до самої смерті мав місце проживання в Україні, як співвласник квартири АДРЕСА_1 , про що вказано вище, тобто, є резидентом. В той же час, державний нотаріус цієї обставини наявності в ОСОБА_2 місця проживання в Україні, в спірній постанові не зазначає, але безпідставно зазначає, що в спадковій справі відсутні будь-які документи, які б підтвердили місце проживання спадкодавця на території України на момент відкриття спадщини. Але саме правовстановлюючий документ на квартиру АДРЕСА_1 , який є в розпорядженні нотаріуса, і є документом, який підтверджує наявність місця проживання покійного ОСОБА_2 в Україні. Вважає, що визнаючи загалом право позивачки на спадщину, що відкрилася після смерті її батька ОСОБА_2 , державний нотаріус протиправно відмовив у видачі їй відповідного свідоцтва про право на спадщину, безпідставно вважаючи ОСОБА_2 нерезидентом України з покладенням на позивачку відповідних безпідставних податкових зобов`язань.

Представник третьої особи не надав суду пояснення щодо обставин справи.

Відповідно до ч.5 ст.262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Оскільки відсутні клопотання будь-якої зі сторін про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Суд всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та

Встановив:

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 батько позивачки ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), що підтверджується випискою з реєстру актів цивільного стану про смерть ОСОБА_2 , виданого Відділом запису актів цивільного стану Комуни, м. Рим, Італія (а.с.17-19).

14 грудня 2009 року позивачка звернулася в Першу Львівську державну нотаріальну контору із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (2-й аркуш спадкової справи).

Першою Львівською державною нотаріальною конторою 14 грудня 2009 року заведено спадкову справу № 749/2009 після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживав Комуна Іньоразі, м. Рим, Італія, як зазначено в представленому спадкоємцем свідоцтві про смерть, виданому Відділом запису актів цивільного стану Комуни м. Рим 16 квітня 2008 року за № 1213, апостиль проставлено 20 березня 2009 р. Префектурою м. Рим за № 776. Спадкову справу було заведено за місцем знаходження нерухомого майна, а саме: 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

07 листопада 2018 року представник позивача ОСОБА_5 звернулася із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.

Листом від 12.11.2018 р. № 1958/02-14 позивача повідомлено, що нотаріус визначила статус спадкодавця, як нерезидента, тому відповідно до норм податкового законодавства для одержання свідоцтва про право на спадщину необхідно подати звіт про оцінку спадкового майна, а саме 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с. 8-10).

Постановою державного нотаріуса Першої львівської державної нотаріальної контори Сулими Н.Б. від 26 грудня 2018 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 , оскільки не подано звіту про оцінку спадкового майна (а.с. 16).

При вирішенні спору суд керувався наступним.

У відповідності до вимог ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства відповідно до п.4 ч.3 ст. 2 КАС України є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі.

Порядок оподаткування доходу, отриманого платником податку в результаті прийняття ним у спадщину чи у дарунок коштів, майна, майнових чи немайнових прав, регулюється ст. 174 ПКУ, якою встановлено різні ставки для оподаткування доходів платника податку, одержаних у вигляді спадщини, залежно від ступеня споріднення спадкоємця із спадкодавцем та резидентського статусу.

Статтею 1216 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦКУ).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ст. 1223 ЦКУ).

Згідно з пп. "а" пп. 174.2.1 п. 174.2 ст. 174 ПКУ за нульовою ставкою податку на доходи фізичних осіб оподатковується вартість власності, що успадковується членами сім`ї спадкодавця першого ступеня споріднення.

За визначенням пп. 14.1.263 п. 14.1 ст. 14 ПКУ членами сім`ї фізичної особи першого ступеня споріднення вважаються її батьки, чоловік або дружина, діти, у тому числі усиновлені. Інші члени сім`ї фізичної особи вважаються такими, що мають другий ступінь споріднення.

Крім того, згідно з пп. "б" пп. 174.2.1 п. 174.2 ст. 174 цього Кодексу за нульовою ставкою оподатковується вартість власності (нерухомого майна), зазначеної в пп. "а" п. 174.1 цієї статті, що успадковується особою, яка є інвалідом I групи або має статус дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування, та вартість власності (нерухомого майна), зазначеної в пп. "а" п. 174.1 цієї статті, що успадковуються дитиною-інвалідом.

Водночас за ставкою 5 %, визначеною п. 167.2 ст. 167 Податкового кодексу, оподатковується вартість будь-якого об`єкта спадщини, що успадковується спадкоємцями, які не є членами сім`ї спадкодавця першого ступеня споріднення (пп. 174.2.2 п. 174.2 ст. 174 Кодексу).

Відповідно до п.174.2.3 ст. 174 Податкового кодексу за ставкою, визначеною у пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу, для будь-якого об`єкта спадщини, що успадковується спадкоємцем від спадкодавця-нерезидента, та для будь-якого об`єкта спадщини, що успадковується спадкоємцем-нерезидентом від спадкодавця-резидента.

Згідно з п.167.1. ст. 167 Податкового кодексу ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Поняття "резидент" та умови набуття фізичною особою статусу резидента України визначені пп. 14.1.213 п. 14.1 ст. 14 Кодексу, згідно з пп. "в" якого фізична особа - резидент - це фізична особа, яка має місце проживання в Україні.

У разі якщо фізична особа має місце проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо така особа має місце постійного проживання в Україні; якщо особа має місце постійного проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо має більш тісні особисті чи економічні зв`язки (центр життєвих інтересів) в Україні. У разі якщо державу, в якій фізична особа має центр життєвих інтересів, не можна визначити, або якщо фізична особа не має місця постійного проживання у жодній з держав, вона вважається резидентом, якщо перебуває в Україні не менше 183 днів (включаючи день приїзду та від`їзду) протягом періоду або періодів податкового року.

При цьому постійне місце проживання - це місце проживання на території будь-якої держави не менше одного року громадянина, який не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом будь-якого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цим громадянином службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом) (пп. 45 п. 1 ст. 4 Митного кодексу України).

Достатньою (але не виключною) умовою визначення місця знаходження центру життєвих інтересів фізичної особи є місце постійного проживання членів її сім`ї або її реєстрації як суб`єкта підприємницької діяльності.

Якщо неможливо визначити резидентський статус фізичної особи, використовуючи попередні положення пп. 14.1.213 п. 14.1 ст. 14 Кодексу, фізична особа вважається резидентом, якщо вона є громадянином України.

Якщо всупереч закону фізична особа - громадянин України має також громадянство іншої країни, то з метою оподаткування така особа вважається громадянином України, який не має права на залік податків, сплачених за кордоном, передбаченого Кодексом або нормами міжнародних угод України.

Достатньою підставою для визначення особи резидентом є самостійне визначення нею основного місця проживання на території України у порядку, встановленому Кодексом, або її реєстрація як самозайнятої особи.

Разом з тим, згідно з пп. 14.1.122 п. 14.1 ст. 14 Кодексу нерезиденти - це, зокрема, фізичні особи, які не є резидентами України.

Тобто, фізична особа, яка не відповідає умовам, визначеним в пп. "в" пп. 14.1.213 п. 14.1 ст. 14 Кодексу, у розумінні Кодексу не є резидентом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно статті 3 Закону України "Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 №1382-ІV- місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Відповідно до п.3.1 ст.3 ПК України податкове законодавство України складається з Конституції України; цього Кодексу; Митного кодексу України та інших законів з питань митної справи у частині регулювання правовідносин, що виникають у зв`язку з оподаткуванням митом операцій з переміщення товарів через митний кордон України (далі - законами з питань митної справи); чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України і якими регулюються питання оподаткування; нормативно-правових актів, прийнятих на підставі та на виконання цього Кодексу та законів з питань митної справи; рішень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з питань місцевих податків та зборів, прийнятих за правилами, встановленими цим Кодексом.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору (п.3.2 ст.3 ПК України)

Відповідно до ч.1 ст. 4 Конвенції між Урядом України і Урядом Італійської Республіки про уникнення подвійного оподаткування доходів і капіталу та попередження податкових ухилень ( Конвенцію ратифіковано Законом N 502-XIV ( 502-14 ) від 17.03.99 ) ( Дата підписання: 26.02.1997 Дата ратифікації: 17.03.1999 Дата набрання чинності: 25.02.2003), для цілей цієї Конвенції термін "резидент однієї Договірної Держави" означає особу, яка за законодавством цієї Держави підлягає оподаткуванню в ній на підставі постійного місця проживання, постійного місцеперебування, місця управління, місця реєстрації або будь-якого іншого аналогічного критерію. Але цей термін не включає жодну особу, яка підлягає оподаткуванню в цій Державі лише стосовно доходів із джерел у цій Державі, або стосовно капіталу, що знаходиться в ній.

Відповідно до ч.2 ст.4 вказаної Конвенції, у разі коли відповідно до положень пункту 1 цієї статті фізична особа є резидентом обох Договірних Держав, її статус визначається таким чином:

а) вона вважається резидентом тієї Договірної Держави, де вона має постійне житло; якщо вона має постійне житло в обох Договірних Державах, вона вважається резидентом тієї Договірної Держави, в якій вона має більш тісні особисті й економічні зв`язки (центр життєвих інтересів);

b) якщо Договірна Держава, в якій особа має центр життєвих інтересів, не може бути визначена або коли вона не має постійного житла в жодній з Договірних Держав, вона вважається резидентом тієї Договірної Держави, де вона звичайно проживає;

c) якщо вона звичайно проживає в обох Договірних Державах або коли вона звичайно не проживає в жодній з них, вона вважається резидентом тієї Договірної Держави, громадянином якої вона є;

d) якщо вона є громадянином обох Договірних Держав або якщо вона не є громадянином жодної з них, компетентні органи Договірних Держав вирішують це питання за взаємною згодою.

Кожна сторона відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Доказами в адміністративному судочинстві відповідно до ч.1 ст. 72 КАС України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч.2 ст 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними відповідно до ст. 75 КАС України є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З досліджених судом матеріалів справи та спадкової справи встановлено, що згідно виписки з реєстру актів цивільного стану про смерть ОСОБА_2 виданого Відділом запису актів цивільного стану Комуни, м. Рим, Італія, спадкодавець помер біля м. Рим, проживав в Італії, Комуна Іньоразі.

З копії паспорта ОСОБА_2 , яка міститься в матеріалах спадкової справи, встановлено, що він був знятий з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , 23 вересня 2001 року.

Згідно довідки з місця проживання і склад сім`ї і прописки (форма№2), виданої ЛКП "Старий Львів" 01 червня 2009 року № 1114, встановлено, що у квартирі за адресою АДРЕСА_3 були прописані позивач та її мати ОСОБА_5 .

Водночас, відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 06 травня 1997 року, ОСОБА_2 та членам його сім`ї належить на праві спільної сумісної власності квартира у АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Право на житло - одне з найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

За наслідками дослідження матеріалів справи та спадкової справи, суд констатує, що такі не містять жодних доказів того, що у ОСОБА_2 було будь-яке інше житло в Україні чи Італії.

Оскільки як встановлено судом, єдиним житлом ОСОБА_2 , що підтверджується належними та допустимими доказами, була квартира АДРЕСА_1 , то виходячи з п. «а» ч.2 ст.4 Конвенції між Урядом України і Урядом Італійської Республіки про уникнення подвійного оподаткування доходів і капіталу та попередження податкових ухилень, та того, що ОСОБА_2 є громадянином Украни, щодо якого неможливо визначити резидентський статус, використовуючи попередні положення пп. 14.1.213 п. 14.1 ст. 14 ПК України, то на переконання суду ОСОБА_2 мав вважатися резидентом тієї Договірної Держави, де він мав постійне житло і громадянином якої є, а саме - резидентом України.

Суд зазначає, що порядок перетинання громадянами України державного кордону регламентований Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57 (далі - Правила перетинання державного кордону).

Згідно з п.9-10 Правил перетинання державного кордону, громадяни, які перетинають державний кордон, зобов`язані пройти прикордонний, митний та інші види контролю відповідно до законодавства. Пропуск громадян через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами підрозділу охорони державного кордону.

Згідно з п.13 Правил перетинання державного кордону, під час здійснення прикордонного контролю уповноважені службові особи підрозділу охорони державного кордону використовують бази даних Держприкордонслужби про осіб, які перетнули державний кордон, вчинили правопорушення, протидію яким законодавством віднесено до компетенції Держприкордонслужби, яким тимчасово обмежено право виїзду з України, про недійсні, викрадені та втрачені паспортні документи, а також інші передбачені законом бази даних.

Інформація про громадян, яким уповноваженою службовою особою Держприкордонслужби або Головою Державної прикордонної служби надано дозвіл на перетинання державного кордону, вноситься до відповідної бази даних.

В оскаржуваній постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26 грудня 2018 р відсутні посилання на дані, отримані від державної прикордонної служби про перетин державного кордону ОСОБА_2 , зокрема коли ОСОБА_2 останній раз перетинав державний кордон України.

Саме відомості з бази даних Державної прикордонної служби є належними та допустимими доказами факту перетину особою кордону та відповідно свідчать про строк перебування особи за кордоном.

З огляду на наведене, суд вважає помилковим визначення відповідачем у оскаржуваному рішенні резидентського статусу спадкодавця на тих підставах, що у рішенні Галицького районного суду від 05 жовтня 2009 року по справі № 2-2305/09 р. в обґрунтуванні позовних вимог позивачка покликалась на те, що «покійний батько більше як 10 років тому виїхав з України в Італію. Про його місцезнаходження в Італії, обставини його життя нічого не було відомо. Про смерть батька дізналися лише в березні 2009 року в Посольстві Італії в Україні, де було вручено свідоцтво про його смерть». Зазначені факти були предметом дослідження в судовому процесії і були визнані поважною причиною для визначення Вам додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини.».

Окремо суд також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до дослідженої спадкової справи, позивачка звернулася із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом 14 грудня 2009 року і спадкова справа відкрита 14 грудня 2009 року.

Відповідно до ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. В особливих випадках місце відкриття спадщини встановлюється законом.

Судом встановлено, що відповідачем відкрито спадкову справу за місцезнаходженням нерухомого майна, що вказує на те, що місце проживання спадкодавця невідоме ( у тому числі і за межами України).

Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1-2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Відповідно до ст. 1296. спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Згідно з ч.1 ст. 1298. свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Отже після звернення 14.12.2009 року із заявою про видачу свідоцтва та відкриттям спадкової справи, у позивачки через шість місяців, а саме з 15 червня 2010 року виникло право на отримання свідоцтва про право на спадщину.

Суд зазначає, що на час виникнення у позивачки права на отримання свідоцтва про право на спадщину діяв Декрет Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26 грудня 1992 року N 13-92, відповідно до п. «ж» ч.1 ст. 5 якого, до сукупного оподатковуваного доходу, одержаного громадянами в період, за який здійснюється оподаткування, не включаються суми, одержувані в результаті успадкування і дарування, за винятком сум авторської винагороди, одержуваних неодноразово спадкоємцями (правонаступниками) авторів творів науки, літератури і мистецтва, а також відкриттів, винаходів та промислових зразків.

Вказаний Декрет КМУ «Про прибутковий податок з громадян» не ставив у залежність для оподаткування резидентський статус спадкодавця та ступінь родинних зв`язків із спадкоємцем.

Декрет КМУ «Про прибутковий податок з громадян» втратив чинність 01.01.2012 на підставі Закону N 4014-VI ( 4014-17 ) від 04.11.2011

Податковий кодекс України, на положення якого, як на підставу прийняття оскаржуваного рішення покликався відповідач, набрав чинності з 1 січня 2011 року.

Конституційний Суд України у рішенні від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), зазначив, що дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Тому Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Відповідно до цього ж рішення Конституційного Суду України дія нормативно-правових актів у часі раніше визначалася лише в окремих законах України (стаття 6 Кримінального кодексу України, стаття 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України та інші). Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права.

У рішенні Конституційного Суду України від 19 квітня 2000 року №6-рп/2000 зазначено, що суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності, за умови, якщо вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

У рішенні від 2 липня 2002 року №13-рп/2002 Конституційний Суд України повторив раніше викладені положення попередніх рішень, зокрема те, що суть положення статті 58 Конституції України про незворотність дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що дія законів та інших нормативно-правових актів поширюється на ті відносини, які виникли після набуття ними чинності (рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп), і не поширюється на правовідносини, які виникли й закінчилися до набуття такої чинності (рішення Конституційного Суду України від 5 квітня 2001 року № 3-рп).

У рішенні ЄСПЛ від 3 квітня 2008 року у справі «Корецький та інші проти України» було зазначено, що навіть припускаючи, що положення закону було вірно розтлумачено судами та дане втручання базувалося на формальній підставі, закріпленій у національному законодавстві, Суд нагадує, що вислів «передбачений законом» у другому пункті статті 11 Конвенції не лише вимагає, щоб дія, яка оскаржується, була передбачена національним законодавством, але також містить вимогу щодо якості закону.

Відповідно до рішення КСУ від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Відповідно до підпункту 5.4 п. 5 рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 № 5-рп/2005 із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.

За загальним правилом закон зворотної сили не має. Це правило повинно надавати визначеності і стабільності суспільним відносинам. Це означає, що закони поширюють свою дію лише на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Принцип незворотності дії в часі нормативно-правових актів знайшов своє закріплення і в ст. 7 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 1950 року, відповідно до якої нікого не може бути визнано винним у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення на підставі будь-якої дії чи бездіяльності, яка на час її вчинення не становила кримінального правопорушення згідно з національним законом або міжнародним правом. Також не може бути призначене суворіше покарання ніж те, що підлягало застосуванню на час вчинення кримінального правопорушення. Ця стаття не є перешкодою для судового розгляду, а також для покарання будь-якої особи за будь-яку дію чи бездіяльність, яка на час її вчинення становила кримінальне правопорушення відповідно до загальних принципів права, визнаних цивілізованими націями.

Виходячи із суті ст. 7 згаданої Конвенції, дія принципу незворотності дії закону в часі знаходяться в площині кримінального права.

Однак Європейський суд з прав людини у своїй практиці все ж застосовує широкий підхід до дії принципу незворотності дії закону в часі шляхом більш широкого розуміння захисту прав і свобод людини та застосування принципу верховенства права, не обмежуючись кримінально-правовим підходом до дії принципу незворотності дії закону в часі, а розширюючи дію цього принципу в галузевому розрізі права. Досить часто такому широкому підходу може слугувати й тлумачення Судом гарантованих Конвенцією прав і свобод людини через застосування принципу предмету та мети Конвенції.

Метою Конвенції, як вказується в численних рішеннях ЄСПЛ, є захист індивідуальних прав людини, а також розвиток ідеалів та цінностей демократичного суспільства. Крім того, часто Суд у своїх рішеннях посилається не лише на предмет і мету Конвенції, а застосовує для підсилення своєї позиції також слова її Преамбули про верховенство права у відповідності із Статутом Ради Європи.

У справі «Праведная проти Росії» від 18 листопада 2004 року російський місцевий суд при розгляді спору щодо порядку нарахування пенсії застосував наказ Міністерства праці РФ, виданий після прийняття рішення у справі, як підставу для перегляду власного рішення за нововиявленими обставинами. При цьому, якщо попереднє рішення винесено на користь позивачки, то в результаті перегляду вже на підставі цього наказу Мінпраці РФ у задоволенні її вимог було відмовлено. Оскільки ключовим питанням цієї справи було ретроспективне застосування відомчого некримінального нормативно-правового акту, що прямо не підпадає під дію статті 7 Конвенції, ЄСПЛ аналізував ситуацію, що склалася в контексті статті 6, яка гарантує право на справедливий суд. Суд одноголосно дійшов висновку, що це право було порушено.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року Суд нагадав, що ретроспективність цивільного законодавства категорично не заборонена нормами Конвенції і в даному випадку може бути застосована. Тим не менше, коли питання стосується ефективного засобу правового захисту, цей засіб правового захисту має існувати з достатньою мірою певності (див. Ухвала Європейського суду з прав людини від 17 грудня 2002 року щодо прийнятності заяви Воробйової проти України). У зв`язку з цим Суд дотримується думки, що застосування зворотного в часі цивільного процесуального законодавства порушуватиме принцип правової визначеності й буде несумісним із нормами закону, якщо він позбавляє особу доступу до засобів правового захисту, які мали б бути ефективними згідно з положеннями п. 1 статті 35 Конвенції.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі "Щокін проти України", а саме - в п. 56 Рішення зазначив наступне: ...відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

Цим рішенням ЄСПЛ окреслив концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу "якості закону". В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи мають застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві повинно тлумачитися на користь особи.

З огляду на викладене суд вважає помилковим покликання відповідача на норми Податкового кодексу України, оскільки на час прийняття позивачкою спадщини та виникнення у позивачки права на отримання свідоцтва про право на спадщину у 2010 році, Податковий кодекс України не був чинним.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оскільки у даній справі оскаржується рішення та дії відповідача, суб`єкта владних повноважень, суд відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України, перевіряє чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення не відповідає критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, що визначені частиною 2 статті 2 КАС України, відтак позовні вимоги в частині визнання протиправною і скасування постанови державного нотаріуса Першої Львівської державної нотаріальної контори Сулими Н.Б. від 26 грудня 2018 р. про відмову у вчиненні нотаріальної дії у спадковій справі № 749/2009, заведеній після смерті ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

Стосовно позовної вимоги зобов`язати відповідача Першу Львівську державну нотаріальну контору видати ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , виходячи з його статусу резидента України суд зазначає, що статтями 68 та 69 Закону України "Про нотаріат" передбачено, що при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом або за заповітом нотаріус перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства ( за законом або за заповітом) та склад спадкового майна. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов`язково вимагаються відповідні документи. Так, факт смерті і час відкриття спадщини підтверджуються свідоцтвом органу реєстрації актів цивільного стану про смерть спадкодавця, а родинні та інші відносини спадкоємців зі спадкодавцем можуть бути підтверджені свідоцтвом органу реєстрації актів цивільного стану; копіями актових записів; копіями рішення суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин. При спадкуванні за заповітом перевіряється наявність заповіту. При видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом оригінал заповіту, поданий спадкоємцем, залишається у справах нотаріуса.

Свідоцтво про право на спадщину видається за заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, кожному з них окремо із визначенням прізвища, імені, по батькові та часток у спадщини інших спадкоємців.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно та зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна.

Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлювальних документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна, у тому числі наявності чи відсутності податкової застави та інших застав за даними відповідних реєстрів. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлювального документа, витяг з Реєстру прав власності.

Якщо на спадкове майно накладено арешт судовими чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту, а у разі наявності заборони на відчуження нерухомого майна нотаріус повідомляє кредитора про те, що спадкоємцям боржника видано свідоцтво про право на спадщину.

У разі смерті одного із учасників спільної сумісної власності нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом лише після виділення частки померлого у спільному майні.

Відомості про видачу свідоцтва про право на спадщину вносяться нотаріусом до Спадкового реєстру.

Якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці, за письмовою згодою між спадкоємцями спадщина підлягає перерозподілу, у цьому випадку, відповідно до вимог статті 1300 Кодексу, нотаріус, після повернення попередніх свідоцтв, видає нові свідоцтва про право на спадщину.

У межах даної справи є неможливим встановлення дотримання всіх передумов для видачі позивачеві свідоцтва про право наспадщину, зокрема відсутності заборони або арешту цього майна, у тому числі наявності чи відсутності податкової застави та інших застав за даними відповідних реєстрів.

Відповідно вимога зобов`язати відповідача Першу Львівську державну нотаріальну контору видати ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , виходячи з його статусу резидента України, задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З урахуванням встановлених у даній справі фактичних обставин справи та наведених норм чинного законодавства, суд дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язати Першу Львівську державну нотаріальну контору вирішити питання видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , виходячи з його статусу резидента, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відтак позовні вимоги підлягають частковому задоволенню судом.

На підставі ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Судом встановлено, що згідно квитанції №23 від 05.11.2019 ОСОБА_1 сплатила судовий збір в сумі 2305,20 грн (а.с.119).

Враховуючи наведене, на користь позивача слід стягнути сплачений ним при поданні позовної заяви до суду судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань Першої Львівської державної нотаріальної контори пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1152,60 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ухвалив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною і скасувати постанову державного нотаріуса Першої Львівської державної нотаріальної контори Сулими Н.Б. від 26 грудня 2018 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії у спадковій справі № 749/2009, заведеній після смерті ОСОБА_2 .

3. Зобов`язати Першу Львівську державну нотаріальну контору (79005, м. Львів, вул.. Саксаганського 6, ) вирішити питання видачі ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідент. номер НОМЕР_2 ) свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , виходячи з його статусу резидента, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

4. В інших позовних вимогах - відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Першої Львівської державної нотаріальної контори (вул. Саксаганського, 6, м.Львів, 79005; ) судовий збір у сумі 1152,60 грн (одна тисяча сто п`ятдесят дві гривні, 00 копійок) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ІПН: НОМЕР_2 ).

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 17.12.2021.

Суддя Коморний О.І.