Справа № 440/2376/21
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2021-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 р.Справа № 440/2376/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.06.2021, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Ясиновський, м. Полтава, повний текст складено 07.06.21 року по справі № 440/2376/21

за позовом ОСОБА_1

до Київської районної у м.Полтаві ради, Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради

про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення, середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні, моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Київської районної у м. Полтаві ради, в якій, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просив суд першої інстанції:

- стягнути з Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради на користь ОСОБА_1 допомогу на оздоровлення у розмірі середньомісячного заробітку;

- стягнути з Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні;

- стягнути з Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 20000 грн.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 27.04.2021 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача Виконавчий комітет Київської районної у м. Полтаві ради.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 07.06.2021 року позов ОСОБА_1 до Київської районної у м. Полтаві ради, Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Визнано протиправною бездіяльність виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнуто з виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток, за несвоєчасну виплату при звільненні матеріальної допомоги на оздоровлення, у розмірі 722,94 грн. (сімсот двадцять дві гривні дев`яносто чотири копійки).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Клопотання позивача про стягнення судових витрат на правничу допомогу - залишено без задоволення.

ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням Полтавського окружного адміністративного суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 року у справі №440/2376/21 у частині стягнення з Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасну виплату при звільненні матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 722,94 гривень, відмові у стягненні моральної шкоди у сумі 20 000 гривень та відмові у стягненні правничої допомоги у сумі 750 гривень. У цій частині ухвалити нове рішення, у відповідності до якого: Стягнути з Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасну виплату при звільненні, матеріальної допомоги на оздоровлення по день фактичного розрахунку. Стягнути з Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень. Стягнути з Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень понесені у справі судові витрати, а саме витрати на правничу допомогу у розмірі 750 (сімсот п`ятдесят) гривень. У іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 року у справі № 440/2376/21 залишити без змін.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 року у справі №440/2376/21 не оскаржується у частині визнання протиправною бездіяльності Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради щодо невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки судом задоволена дана позовна вимога. Також рішення суду не оскаржується в частині стягнення на користь позивача матеріальної допомоги на оздоровлення, оскільки під час розгляду справи судом (24 травня 2021 року) така допомога відповідачем була виплачена. У іншій частині рішення суду першої інстанції не відповідає приписам ст. 242 КАС України через порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні. Щодо зменшення розміру середнього заробітку за несвоєчасну виплату при звільненні матеріальної допомоги на оздоровлення зазначає наступне. Так, з Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради на користь позивача судом першої інстанції стягнуто середній заробіток, за несвоєчасну виплату при звільненні матеріальної допомога на оздоровлення, у розмірі 722,94 грн., що є надто мізерною сумою і не відповідає тій мірі відповідальності, яка покладена на роботодавця у випадку порушення закону і обов`язку провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, адже метою законодавчого регулювання трудових правовідносин є захист прав та гарантій працівника під час виконання ним трудових функцій та після звільнення з роботи. Посилається у зв`язку з цим на приписи ст.ст.116, 117 КЗпП України. Крім того, посилається на правові позиції Верховного Суду, зокрема Великої Палати Верховного Суду у справі №440/2376/21. Вказує, що Полтавський окружний адміністративний суд у справі № 440/2376/21 при зменшенні розміру відшкодування застосував лише критерій описаний: у пункті 94.5 постанови ВП ВС від 26 червня 2019 року, але безпідставно відкинув інші критерії, які названі у постанові ВП Верховного Суду і які теж мають враховуватися під час зменшення сум, належних до виплати. Крім того, вважає, що судом першої інстанції не враховано під час вирішення спору той факт, що відсутність бюджетних асигнувань не є підставою для відмови у виплаті коштів, належних до сплати працівнику. Вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення місцевим судом було допущено порушення вимог матеріального права, зокрема приписів ст.ст.116,117 КЗпП України, не враховано приписи статті 1 Протоколу 1 Конвенції з прав людини та основоположних свобод, невірно застосовано до спірних правовідносин правову позицію, викладену у постанові Великої Палату Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-11. Як наслідок - судом призначено до відшкодування позивачу надміру мізерну суму в 722, 94 гривень, яка порушує баланс розумності та справедливості для обох сторін у даних правовідносинах, є явно несправедливою та не відповідає позиціям Європейського суду з прав людини. Щодо відмови судом у відшкодуванні моральної шкоди зазначає наступне. Правовою підставою для цивільно - правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідачів є встановлений у рішенні від 07 червня 2021 року Полтавським окружним адміністративним судом факт правопорушення, що включає складові елементи шкоди та протиправне діяння особи, - яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Адже за загальним правилом - належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є відповідне судове рішення, що набрало законної сили, інші докази. Враховуючи всі обставини по справі, вважає, що діями відповідачів йому завдана моральна шкода, розмір якої складає 20 000 гривень. Отже, в частині відмови у задоволенні моральної шкоди Полтавський окружний адміністративний суд не дотримався норм матеріального права, вищеописаних спеціальних норм ЦК України та не врахував висновки Європейського Суду з прав людини в частині підстав для відшкодування моральної шкоди. Вказане призвело до ухвалення незаконного рішення про відмову у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди. Щодо вимог про відшкодування правничої допомоги зазначає наступне. Документально підтверджені судові витрати належить компенсувати стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. Відповідачами не надано заперечень проти розподілу судових витрат на правничу допомогу, а позивачем підтверджено понесені витрати квитанцією про їх сплату від 18 березня 2021 року у розмірі 750 грн. Вважає, що обґрунтована сума витрат на правничу допомогу становить 750 грн. та підлягає стягненню відповідача, оскільки дані витрати пов`язані з оплатою послуг адвоката, який підготував позовну заяву, яка була подана до суду 18 березня 2021 року та було відкрито провадження у справі. Вважає, що суд безпідставно не врахував, що безоплатна правова допомога позивачу надавалася у відповідності до доручення Полтавського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги №262 від 26 квітня 2021 року, тобто під час судового розгляду, вже після понесених позивачем витрат на правничу допомогу, які виникли до 18 березня 2021 року і пов`язані з підготовкою та складанням позовної заяви до адміністративного суду. Відтак, правнича допомога, надана позивачу на підставі поданих до суду доказів у розмірі 750 грн. від 18 березня 2021 року, у відповідності до ст.139 КАС України повинна бути покладена на відповідача повністю. Отже, у частині відмови у стягненні за рахунок бюджетних асигнувань судових витрат на правничу допомогу у розмірі 750 грн. суд допустив порушення норм процесуального права.

Виконавчий комітет Київської районної у м. Полтаві ради подав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку наявність підстав для зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України та визначаючи обґрунтований та співмірний розмір відшкодування, суд вірно застосував постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, просив залишити скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Позивач в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник позивача (адвокат Тимохіна Л.С.) підтримала в суді апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Представник відповідачів заперечив в суді апеляційної інстанції проти вимог апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З урахуванням наведеної вище норми, оскаржуване рішення суду підлягає апеляційному перегляду в частині оскарження позивачем.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з матеріалів справи вбачається, що позивача було призначено на посаду заступника голови районної ради з питань діяльності виконавчого органу виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради 11.12.2020, що підтверджено відповідним записом у його трудовій книжці.

Розпорядженням Київської районної у м. Полтаві ради №6-п від 21.01.2021 прийнято рішення про виплату позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати у зв`язку з основою відпусткою з 22.01.2021 по 24.01.2021.

24.02.2021 Київська районна у м. Полтаві рада прийняла рішення про розпуск Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради та звільнення заступників голови районної ради з питань діяльності виконавчого органу, на підставі якого звільнено із займаної посади у тому числі позивач.

Станом на дату звільнення позивача 24.02.2021 виплата матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати не здійснена, що відповідачами не заперечувалось.

Згідно наданих представником відповідачів матеріалів відповідна виплата матеріальної допомоги позивачу проведена Виконавчим комітету Київської районної у м.Полтаві ради згідно платіжного доручення №311 від 24.05.2021, що не заперечувалося позивачем.

Посилаючись на порушення своїх прав та завдання моральної шкоди, позивач звернувся до суду з позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з необхідності стягнення з Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток, за несвоєчасну виплату при звільненні матеріальної допомоги на оздоровлення, у розмірі 722,94 грн. Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 20000,00 грн., суд першої інстанції виходив з того, що сам по собі факт невиплати матеріальної допомоги на оздоровлення не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди, при цьому матеріали адміністративної справи не містять доказів заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а також підтвердження причинного зв`язку між протиправними діями Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради і завданням позивачеві від цього моральної шкоди. Оскільки позивачем не підтверджено понесені витрати на правничу допомогу, а з матеріалів справи встановлено, що здійснення представництва інтересів ОСОБА_1 його представником було в межах надання безоплатної вторинної правової допомоги на підставі Доручення Полтавського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги №262 від 26.04.2021 року, а тому суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання про стягнення на користь позивача 750 грн. витрат на правничу допомогу.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції, вважаючи, що наявні правові підстави для зміни оскаржуваного рішення суду, з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч.7 ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Колегія суддів зазначає, що чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити працівнику, який звільняється всі належні до йому до виплати суми.

Так, ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу.

За правилами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно з пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Закріплені у ст.ст. 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була висловлена в постанові від 31.10.2019 р. по справі №825/598/17.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені ст.116 КЗпП України строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме рішення Київської районної в м. Полтави ради від 24 лютого 2021 року було, зокрема звільнено з посади заступника голови районної ради з питань діяльності виконавчого органу позивача.

Останнім робочим днем позивача, як заступника голови районної ради з питань діяльності виконавчого органу є 24.02.2021, що підтверджується розпорядженням Виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради від 24.02.2021 "Про виплату грошової компенсації".

З наявних матеріалів даної справи, у т.ч. наведеного вище розпорядження, вбачається, що позивачу при звільненні не було виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення.

Зі змісту ст.57 Закону "Про державну службу" вбачається, що така виплата (матеріальна допомога на оздоровлення (грошова допомога)) є гарантованою виплатою, що надається один раз на рік при наданні щорічної оплачуваної відпустки.

При цьому, колегія суддів зазначає, що вказана допомога була перерахована позивачу лише 26.05.2021 р., що підтверджується платіжним дорученням №311 від 24.05.2021 р., в порушення приписів ст.ст.47, 116 КЗпП України.

Стосовно посилання Виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради у відзиві на апеляційну скаргу про те, що несвоєчасна виплата матеріальної допомоги на оздоровлення була викликана складною фінансовою ситуацією, зазначаю, що штатним розписом, затвердженим головою ради не було передбачено виплату матеріальних допомог на оздоровлення у першому кварталі 2021 працівника установи, а районний бюджет є повністю дотаційним, то колегія суддів відхиляє такі посилання, оскільки в даному випадку вказана допомога є гарантованою виплатою, яка підлягала виплаті при звільненні позивача, а сама по собі відсутність коштів або не передбачення такої виплати у роботодавця не позбавляє його відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

Колегія суддів звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п. 71 постанови від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Також вказано, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Крім того у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 20.01.2021 року по справі №240/12238/19 в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

З урахуванням приписів ч.5 ст.242 КАС України, колегія суддів вважає за необхідне врахувати наведені вище правові позиції Верховного Суду (Великої Палати Верховного Суду) та застосувати в даній справі критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України, з огляду на таке.

Колегія суддів звертає увагу, що судом апеляційної інстанції, враховуючи приписи ч.4 ст.9 КАС України, з метою з`ясування всіх обставин у справі було протокольною ухвалою від 22.09.2021 витребувано у Київської районної у м. Полтаві ради та Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради належним чином завірені документи щодо нарахованих та виплачених позивачу виплат при звільненні із роботи (із займаної посади заступника Голови Київської районної у м. Полтаві ради з питань діяльності виконавчого органу).

На виконання зазначеної вище протокольної ухвали суду апеляційної інстанції, Виконавчий комітет Київської районної у м. Полтаві ради листом від 11.10.2021 р., який надійшов до суду апеляційної інстанції 18.10.2021 р., повідомив, що позивача було звільнено з посади заступника голови районної ради з питань діяльності виконавчого органу 24.02.2021 та було проведено розрахунок за період роботи позивача з виплатою компенсації за дні невикористаної відпустки 23 календарних днів. У лютому 2021 р. нараховано 46718, 02 грн., виплачено на руки - 37140, 83 грн. Нараховану матеріальну допомогу у сумі -28618,56 грн. з проведеними утримання ПДФО та військовим збором було виплачено 26.05.2021 р. на руки у сумі - 23037, 05 грн.

Колегія суддів зазначає, що середній заробіток працівника згідно з частиною 1 статті 27 Закону України "Про оплату праці" обраховується за правилами, визначеними у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Пунктом 5 Порядку №100 передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Колегія суддів зазначає, що з наявної в матеріалах справи довідки Виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради від 19.04.2021 №03-26/122 про нараховану заробітну плату за останні 2 місяці перед звільненням (грудень 2020, січень 2021) середньоденна заробітна плата позивача складає 1132,54 грн.

Скарга позивача фактично не містить заперечень щодо розрахунку та суми середньоденної заробітної плати позивача.

При цьому, вказаний розрахунок середньоденної заробітної плати є розрахунком за робочий день.

Колегія суддів зазначає, що з урахуванням листа Виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради від 11.10.2021 №03-26/190 загальна сума нарахованих позивачу виплат (у т.ч. матеріальної допомоги на оздоровлення) склала 75 336, 58 грн. (46 718, 02+28 618, 56).

Матеріальна допомога на оздоровлення (грошова допомога) у сумі 28 618, 56 грн. в загальній сумі здійснених виплат позивачу складає 37, 99% (28 618, 56 х 100:75 336, 58).

Загальна кількість днів затримки повного розрахунку з позивачем складає 61 день (з 25.02.2021 (наступний день за днем звільнення позивача з посади) по 26.05.2021 (день виплати матеріальної допомоги на оздоровлення (грошової допомоги).

Враховуючи наведене вище, у т.ч. критерії зменшення розміру відшкодування середнього заробітку за несвоєчасну виплату сум при звільненні відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.06.2019 р. по справі №761/9584/15-ц, колегія суддів визначаючи належну позивачу до стягнення з Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради суму середнього заробітку у зв`язку із несвоєчасною виплатою останньому матеріальної допомоги на оздоровлення (грошової допомоги) при звільненні приходить до висновку, що такою є сума у розмірі 26 245 грн. 36 коп. (1132,54 х 61:100 х 37, 99).

При цьому, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що стягненню з Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради на користь позивача підлягає середній заробіток, за несвоєчасну виплату при звільненні матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 722,94 грн., оскільки така сума є суттєво заниженою, а розрахунки такої суми є такими, що суперечать наведеним вище висновкам.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що зазначення в апеляційній скарзі позивачем про те, що повна сума компенсації становить 100 796, 06 грн. є необґрунтованим, оскільки вказана сума є суттєво завищеною та непропорційною до суми несвоєчасно виплаченої позивачу матеріальної допомоги при звільненні (грошової допомоги).

Щодо стосується вимог позивача про стягнення з Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради на його користь моральної шкоди у розмірі 20 000 грн. та відповідних доводів скарги останнього, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, приписами ст.56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначений в ст.23 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) , відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За приписами п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 12.11.2019 р. по справі №818/1430/17.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, обґрунтовуючи завдання відповідачем моральної шкоди, вказує, що тривалий час працював у відповідача і неправомірна поведінка останнього щодо нього, грубе ігнорування відповідачем норм чинного законодавства спричинило йому моральні страждання.

Колегія суддів зауважує, що на підтвердження доводів про погіршення здоров`я позивачем не надано доказів (медичних довідок, висновків тощо).

Доказів настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, які у розумінні ст.23 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди, позивачем також не надано.

Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем не зазначено фактів, які б у системному зв`язку з протиправними діями відповідача (відповідачів) утворювали підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди.

Таким чином, позивачем належним чином не обґрунтовано підстав для стягнення моральної шкоди, не надано жодних доказів заподіяння йому або членам його сім`ї душевних страждань протиправною бездіяльністю відповідача по справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ.

При цьому, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Крім того, позивач не обґрунтовує заявлений розмір моральної шкоди.

Разом з тим, саме по собі таке твердження позивача не є підставою для стягнення з Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради моральну шкоду у розмірі 20 000 грн., оскільки позивачем доводиться, а судом оцінюється наявність та розмір такої шкоди в кожному окремому випадку.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідачів є встановлений у рішенні від 07 червня 2021 року Полтавським окружним адміністративним судом факт правопорушення, що включає складові елементи шкоди та протиправне діяння особи, - яка її завдала, причинний зв`язок між ними, зазначаючи при цьому, що шкода відшкодовується незалежно від вини, адже за загальним правилом - належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, відповідне судове рішення, що набрало законної сили, інші докази, то колегія суддів, з урахуванням наведених вище висновків, зазначає, що сама по собі невиплата позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення (грошової допомоги) та висновки суду першої інстанції щодо протиправності бездіяльності Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради щодо невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні само по собі ще не може давати підстави для однозначного висновку про завдання моральної шкоди позивачу, оскільки як вже зазначалося вище не надано доказів заподіяння позивачу душевних страждань, зокрема доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок бездіяльності відповідача.

Відповідно, з огляду на наведене вище, доводи апеляційної скарги про те, що діями відповідачів йому завдана моральна шкода, розмір якої складає 20 000 гривень, а тому в частині відмови у задоволенні моральної шкоди Полтавський окружний адміністративний суд не дотримався норм матеріального права, спеціальних норм ЦК України та не врахував висновки Європейського Суду з прав людини в частині підстав для відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного перегляду даної справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради на користь позивача моральної шкоди у розмірі 20000 грн.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що чинним законодавством України вже передбачено конкретний вид відповідальності роботодавця за несвоєчасну виплату працівнику, який звільняється належних йому до виплати сум, а саме ст.117 КЗпП України, а тому в даному випадку стягнення на користь позивача з відповідача (Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради) середнього заробітку за несвоєчасну виплату при звільненні матеріальної допомоги на оздоровлення у сумі, яка зазначена вище судом, вже буде належним способом захисту прав позивача.

Щодо вимог позивача про відшкодування йому правничої допомоги, а саме стягнення з Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради на його користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень понесені у справі судові витрати, а саме витрати на правничу допомогу у розмірі 750 (сімсот п`ятдесят) гривень., то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі по тексту - Закон № 5076-VI) встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За змістом ч.ч.7,9 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Разом з тим, матеріали даної справи не містять доказів на підтвердження витрат позивача на правову допомогу адвоката у розмірі 750 грн. (детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги).

Доводи апеляційної скарги на те, що позивачем підтверджено понесені витрати квитанцією про їх сплату від 18 березня 2021 року у розмірі 750 грн., оскільки дані витрати пов`язані з оплатою послуг адвоката, який підготував позовну заяву, яка була подана до суду 18 березня 2021 року та було відкрито провадження у справі, а також посилання представника позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції на те, що докази витрат на правову допомогу були надані разом з позовною заявою, коли йому надав правову допомогу попередній адвокат, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначене вище спростовується матеріали даної справи в яких відсутні докази на підтвердження витрат на правову допомогу на вказану суму.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що в матеріалах даної справи міститься доручення про надання безоплатної вторинної правової допомоги від 26.04.2021 р. №262, яким Полтавський міський центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги призначив адвоката Тимохіну Л.С. для надання позивачу безоплатної правової допомоги по справі №440/2376/21, проте правова допомога вказаного адвоката здійснювалася у даній справі безоплатно, а тому позивачем не було здійснено витрат на таку допомогу.

Відповідно, з огляду на наведене вище, доводи апеляційної скарги про те, що у частині відмови у стягненні за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень (Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради) судових витрат на правничу допомогу у розмірі 750 грн. суд допустив порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає помилковими.

Посилання в апеляційній скарзі позивача на інші порушення, а саме на те, що у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 року у справі № 440/2376/21 зазначено що (далі з тексту мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення) - «Переданим на розгляд суду у справі питанням є наявність чи відсутність підстав для застосування статей 116, 117 КЗпП України у разі несвоєчасної виплати військовослужбовцю при звільненні з військової служби грошової компенсації за додаткову відпустку», що не відповідає змісту та предмету заявлених позивачем позовних вимог до Полтавського окружного адміністративного суду є такими, що жодним чином не впливають на вирішення даної справи, з урахуванням викладених вище висновків.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи відповідача щодо правомірності проведеної перевірки є помилковими.

Статтею 317 КАС України визначено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ч.4 ст.317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що внаслідок неправильного застосування норм матеріального права апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції змін, шляхом викладення третього абзацу резолютивної частини в наступній редакції: "Стягнути з Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасну виплату при звільненні матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 26 245 (двадцять шість тисяч двісті сорок п`ять) грн. 36 коп.". В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.06.2021 по справі №440/2376/21 підлягає залишенню без змін.

Підстави для розподілу судових витрат у даній справі відсутні.

Оскільки, відповідно до п.1 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище, і позивач не був службовою особою, який у значенні вказаного вище Закону займав відповідальне або особливо відповідальне становище, дана справа відноситься до справ незначної складності і відповідно до ч.5 ст.328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.06.2021 по справі № 440/2376/21 змінити, виклавши третій абзац резолютивної частини в наступній редакції: "Стягнути з Виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасну виплату при звільненні матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 26 245 (двадцять шість тисяч двісті сорок п`ять) грн.36 коп.".

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.06.2021 по справі №440/2376/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло Н.С. Бартош
Повний текст постанови складено 20.12.2021 року