Справа № 200/6221/21
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2021-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2021 року справа №200/6221/21

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),

суддів Блохіна А.А., Казначеєва Е.Г.,

за участю секретаря судового засідання Сухова М.Є.,

представника відповідача Золотарьової Г.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Слов`янської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року у справі № 200/6221/21 (головуючий І інстанції Зеленов А.С.) за позовом ОСОБА_1 до Слов`янської міської ради про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною відмову Слов`янської міської ради оформлену листом № від 23 квітня 2021 року у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність шляхом викупу;

- зобов`язати Слов`янську міську раду прийняти рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , у власність шляхом викупу та про проведення експертної грошової оцінки даної земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 25.03.2021 року через центр надання адміністративних послуг звернувся до Слов`янської міської ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність шляхом викупу, орієнтовною площею 0,0188 га за адресою: АДРЕСА_1 для обслуговування торгівельного павільйону, належного йому на праві власності.

Листом від 23 квітня 2021 року № Слов`янська міська рада повідомила, що рішенням виконавчого комітету Слов`янської міської ради від 7 жовтня 2020 року №1244 Про затвердження Переліку адміністративних послуг, що надаються Центром надання адміністративних послуг міста Слов`янська графічні матеріали необхідно узгоджувати з управлінням містобудування та архітектури Слов`янської міської ради та комунальними службами м. Слов`янська на наявність мереж.

Долучені до заяви позивача графічні матеріали не узгоджені. Крім того, позивачем використовується за зазначеною адресою для комерційної діяльності ділянка площею 0,0413 га, що більше, ніж він планує отримати у власність.ь Також, об`єкт, який знаходиться по АДРЕСА_1 значно відрізняється від того, на який він отримав право власності на підставі рішення суду від 25 березня 2008 року.

Відповідач вважав, що позивач здійснив самовільно певні будівельні роботи, тому повернув позивачу надані матеріали.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року позов задоволено.

Визнано протиправною відмову Слов`янської міської ради оформлену листом № від 23 квітня 2021 року у наданні дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність шляхом викупу.

Зобов`язано Слов`янську міську раду прийняти рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , у власність шляхом викупу та про проведення експертної грошової оцінки даної земельної ділянки.

Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтування апеляційної скарги.

Земельна ділянка по АДРЕСА_1 (відповідно до листа управління архітектури та містобудування від 15.07.2010 року №17-05-04/420 торгівельному павільйону надано поштову адресу : АДРЕСА_1 ), входить до складу земель:

природно - заповідного фонду - регіонального ландшафтного парку «Слов`янський курорт»,;

другої зони санітарної охорони (зони обмежень) округу курорту державного значення «Слов`янськ». Відповідно до картографічного матеріалу закону, земельна ділянка по АДРЕСА_1 розташована на території другої зони та на землях природно - заповідного фонду.

Слов`янська міська рада не відмовляла позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.

Вимога позивача щодо зобов`язання Слов`янської міської ради надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, свідчить про втручання у дискреційні повноваження колегіального органу, суб`єкта владних повноважень.

В судовому засіданні представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином України, що підтверджується копією паспорту № НОМЕР_1 виданого 28 серпня 2019 року органом №1455(а.с.7).

ОСОБА_1 на підставі рішення Слов`янськго міськрайонного суду від 25 березня 2008 року належить об`єкт нерухомого майна, нежитлове приміщення-торгівельний павільйон А-1 з навісом, розташований по АДРЕСА_1 (а.с.8). Право власності підтверджено витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства Бюро технічної інвентаризації м. Слов`янська (а.с.9).

25 березня 2021 року позивач через центр надання адміністративних послуг, звернувся до Слов`янської міської ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність шляхом викупу, орієнтовною площею 0,0188 га за адресою: АДРЕСА_1 для обслуговування торгівельного павільйону, який належить позивачу на праві власності.

Листом № від 23 квітня 2021 року Слов`янська міська рада повернула надані позивачем матеріали у зв`язку із тим, що дозвільні документи на виконання будівельних робіт та документи на земельну ділянку відсутні, що є підставою вважати про факт самовільного виконання будівельних робіт (а.с.11).

Не погоджуючись із даною відмовою у розгляді його заяви, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, фактично відмовляючи позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність шляхом викупу не дотримався вимог частини другої статті 2 КАС України, тому наявні підстави для визнання вказаних дій протиправними. При цьому, відсутність належним чином оформленого рішення органу місцевого самоврядування свідчить, що уповноважений орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити за законом.

Оцінка суду.

Положеннями статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 13 Конституції України, земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Відповідно частиною другої статті 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель визначаються Земельним кодексом України.

За приписами ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України (далі ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

За унормуванням ч. 1 ст. 127 ЗК України органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, здійснюють продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або передають їх у користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) громадянам, юридичним особам та іноземним державам на підставах та в порядку, встановлених цим Кодексом.

Частиною 2 ст.128 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, зацікавлені у придбанні земельних ділянок у власність, подають заяву (клопотання) до відповідного органу виконавчої влади або сільської, селищної, міської ради чи державного органу приватизації. У заяві (клопотанні) зазначаються місце розташування земельної ділянки, її цільове призначення, розміри та площа, а також згода на укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки.

До заяви (клопотання) додаються:

а) документ, що посвідчує право користування земельною ділянкою (у разі його наявності), та документи, що посвідчують право власності на нерухоме майно (будівлі та споруди), розташоване на цій земельній ділянці (у разі наявності на земельній ділянці будівель, споруд);

б) копія установчих документів для юридичної особи, а для громадянина - копія документа, що посвідчує особу.

г) копія свідоцтва про реєстрацію постійного представництва з правом ведення господарської діяльності на території України - для юридичних осіб, створених та зареєстрованих відповідно до законодавства іноземної держави.

За правилами ч. 3 ст. 128 ЗК України орган державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування у місячний строк розглядає заяву (клопотання) і приймає рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (якщо такий проект відсутній) та/або про проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки (крім земельних ділянок площею понад 50 гектарів для розміщення відкритих спортивних і фізкультурно-оздоровчих споруд) чи про відмову в продажу із зазначенням обґрунтованих причин відмови.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 до заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність шляхом викупу від 25 березня 2021 року надав повний пакет документів, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 128 ЗК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 123 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Забороняється відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, місце розташування об`єктів на яких погоджено відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування згідно із статтею 151 цього Кодексу.

За приписами ч. 3 ст. 50 Закону України Про землеустрій від 22.05.2003 року №838 проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок серед іншого включають рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у випадках, передбачених законом).

При цьому, частина 7 статті 118 Кодексу була доповнена абзацом 3 згідно із Законом № 366 від 02.07.2013 року Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури відведення земельних ділянок:

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Вказаним Законом встановлена відповідальність посадових осіб за порушення строків розгляду документів з землеустрою, заборонено витребування не передбачених законом документів та визначено наслідки не прийняття уповноваженими суб`єктами рішень.

Таким чином, запроваджений цією нормою принцип мовчазної згоди, надає особі, яка звернулась за наданням дозволу на розробку проекту землеустрою та не отримала у визначений законом строк рішення, такі ж права, які має особа, яка цей дозвіл отримала.

В даному випадку позивач звернувся до відповідача не зі зверненням громадянина, а із відповідною заявою, за наслідками розгляду якої суб`єкт владних повноважень повинен був прийняти відповідне рішення, однак, відповідач протиправно направив позивачу відповідь у формі листа.

Стаття 118 Земельного кодексу визначає лише два можливих рішення відповідача при розгляді клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою або надання такого дозволу, або мотивована відмова у його наданні.

При цьому відмова в надані дозволу має бути вмотивованою, і підставою для відмови може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що відповідач, фактично відмовляючи позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність шляхом викупу без дотримання вимог частини другої статті 2 КАС України, в зв`язку з чим наявні підстави для визнання таких дій протиправними, про що правильно зазначив суд першої інстанції.

Суд не приймає до уваги посилання апелянта на вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 30 листопада 2018 року по справі №243/6230/17, яким засуджено ОСОБА_1 за самовільне будівництво будівель на самовільно зайнятій ділянці, оскільки даний вирок стосується іншої земельної ділянки.

Інші доводи відповідача, зазначені в апеляційній скарзі, як підстави відмови позивачу в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, суд вважає неприйнятними, оскільки вони не були зазначені відповідачем в оскаржуваному рішенні.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що оскаржуване рішення прийнято відповідачем протиправно та підлягає скасуванню.

Що стосується дискреційних повноважень відповідача та доводів апелянта, що повноваження державного органу не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно зі змісту Рекомендації №R(80) 2 Комітету Міністрів державам - членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснити з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень, те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящих в ієрархії нормативно - правовим актам. Суб`єкти владних повноважень застосовують надані їм в межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами (дискреційні повноваження). Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта влади виходить за межи завдань адміністративного судочинства.

Відповідно до абз. 2 ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Право на судовий захист гарантоване статтею 55 Конституції України. Відповідно до статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Тобто, для того, щоб особа могла реалізувати своє право на судовий захист, необхідно встановити, що оскаржуваними рішенням чи діянням суб`єкта владних повноважень порушено права, свободи чи інтереси саме цієї особи або особи в інтересах якої вона звертається.

При цьому, як зазначив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року №3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно ст.1 Закону України Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів 2, 4, 7, 11 до Конвенції ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006, Україна визнала джерелом права рішення Європейського суду з прав людини, а також юрисдикцію цього суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Рішення Європейського суду є частиною національного законодавства і є обов`язковим для правозастосування органами правосуддя.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі Лелас проти Хорватії (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі Ґаші проти Хорватії (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі Трґо проти Хорватії (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Відповідач , зволікаючи із своєчасним прийняттям відповідного рішення за зверненням позивача порушує вимоги земельного законодавства.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Так, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може". Натомість, у даній справі, відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, зокрема, затвердити проект землеустрою, або ні. Безперечно, правомірним у даному випадку є лише один варіант поведінки, залежно від фактичних обставин.

Оскільки процес надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою з формальних підстав без прийняття відповідного владного управлінського рішення може бути досить тривалим, на що вказує протиправна поведінка відповідача, який не прийняв передбачене законодавством рішення, то в даному випадку судом першої інстанції правильно обрано належний спосіб захисту порушеного права позивача.

Згідно статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення в цій частині є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Слов`янської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року у справі № 200/6221/21 залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року у справі № 200/6221/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 20 грудня 2021 року.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення в порядку, визначеному ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 20 грудня 2021 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді А.А. Блохін

Е.Г. Казначеєв