Справа № 620/7602/21
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2021-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/7602/21 Прізвище судді (суддів) першої інстанції:
Бородавкіна С.В.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Костюк Л.О.;
суддів: Бужак Н.П., Кобаля М.І.;
за участю секретаря: Несін К.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2021 року (розглянута у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін, м. Чернігів, дата складання повного тексту рішення відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2021 року, ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_2 (далі в/ч НОМЕР_1 , відповідач), у якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті йому грошової компенсації за всі невикористані дні соціальної додаткової відпуски як одинокому батьку за період з 2016 року по 2021 включно;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за всі невикористані дні соціальної додаткової відпуски як одинокому батьку, із розрахунку по 10 календарних днів за кожний рік, виходячи з отриманого грошового забезпечення за останньою займаною штатною посадою за період з 2016 по 2021 роки включно.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач є одиноким батьком, а тому має право на отримання соціальної відпустки, передбаченої статтею 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Разом з тим, всупереч наведеного, відповідач протягом спірного періоду вказану вище відпуску йому не надавав, відповідну компенсацію не виплачував.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, представником позивача подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким позов задоволити.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, як це передбачено ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 з 20.01.2016 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 та наказом від 13.03.2021 №61 виключений зі списків особового складу частини, знятий з усіх видів забезпечення (а.с. 11-13).
Відповідно до матеріалів справи позивач перебував у шлюбі із гр. ОСОБА_2 , від шлюбу має доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 30.03.2013 (справа №750/1884/13-ц), укладений позивачем шлюб розірвано (а.с. 16, 17).
Відповідно до довідки ОСОБА_4 від 06.07.2021 №3/186, в особовій справі в послужному списку ОСОБА_1 , в розділі сімейний стан значиться: «розлучений, донька ОСОБА_5 , 2008 р.н.» (а.с. 20).
29.08.2016 колишня дружина позивача померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 (а.с. 18).
Позивач зазначає, що після смерті колишньої дружини він виховує дитину один.
Відповідно до заяви, засвідченої приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Артеменко Н.Г., позивач у зареєстрованому шлюбі та в інших фактичних шлюбних відносинах не перебуває, спільне господарство ні з ким не веде (а.с. 19).
06.05.2021 позивач до в/ч НОМЕР_1 подав заяву про нарахування та виплату йому грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку згідно статті 182 КЗпП України, частини 2 статті 19, частини 6 статті 20 Закону України «Про відпустки», у кількості 60 діб, за 2016-2021 роки (а.с. 14).
Листом від 25.05.2021 №22/212 в/ч НОМЕР_1 повідомила, що додаткова відпустка одинокому батьку не передбачена Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тому у даному випадку необхідно керуватися нормами Закону України «Про відпустки». У свою чергу, Закон України «Про відпустки» передбачає виплату грошової компенсації лише за невикористані дні основної відпустки та додаткової відпуски працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи. Виплата грошової компенсації за невикористані дні за іншими видами додаткових відпусток Законом України «Про відпустки» не передбачена. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 повідомлено, що оскільки він має одну дитину, підстави для нарахування та виплати йому грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як одинокому батьку за 2016-2021 роки, у кількості 60 діб, відсутні (а.с. 15).
Вважаючи вказану бездіяльність відповідача протиправною, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
Спірні правовідносини урегульовано Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законом України від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон №504/96-ВР), Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ), Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 (далі - Порядок №260).
Так, згідно із статтею 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.
У пункті 5 частини тринадцятої статті 10 Закону №504/96-ВР визначено, що щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються: одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері); опікунам, піклувальникам або іншим самотнім особам, які фактично виховують одного або більше дітей віком до 15 років за відсутності батьків.
Відповідно до частини першої статті 19 Закону №504/96-ВР жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 КЗпП України).
У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону №504/96-ВР).
Аналогічні положення закріплені в частині першій статті 83 КЗпП України.
Згідно із пунктом восьмим статті 10-1 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацами першим-другим пункту чотирнадцятого статті 10-1 Закону №2011-ХІІ закріплено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.
У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей (абзац третій пункту чотирнадцятого статті 10-1 Закону №2011-ХІІ).
У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів (абзац перший пункту двадцять першого статті 10-1 Закону №2011-ХІІ).
Згідно із абзацами першим та другим пункту 3 розділу ХХХІ Порядку №260 у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Колегія суддів звертає увагу, що види соціальних відпусток, які можуть надаватися військовослужбовцям, визначені Законом України «Про відпустки», зокрема щорічна додаткова оплачувана відпустка як одинокій матері (батьку) тривалістю 10 календарних днів, без урахування святкових і неробочих днів.
При звільненні з військової служби, у разі невикористання такої відпустки, особа має право на отримання її компенсації, в тому числі за минулі роки.
Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 №91 одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі й у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.
Поняття «одинокий батько» також було предметом судового вивчення. Так, Верховний Суд, переглядаючи касаційну скаргу у справі №822/2446/17, у своїй постанові від 13.06.2018 висловив таку позицію: « ОСОБА_6 правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, вбачається можливим застосовування аналогії поняття «одинокої матері», тлумачення якого зазначено у постанові».
Таким чином, для набуття статусу «одинока матір», «одинокий батько» необхідні два факти:
- не перебування у шлюбі;
- виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно.
Чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред`явити для отримання додаткової соціальної відпустки.
Відтак для підтвердження права на таку відпустку роботодавцю має бути пред`явлено будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується участь лише одного із батьків у вихованні дитини (а не бабусі, дідуся, інших родичів (наприклад).
Зокрема, такими документами можуть бути: акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією, чи будь-якою іншою комісією, утвореною на підприємстві, в установі, організації, або акт дослідження комітетом самоорганізації населення, в якому зі слів сусідів (за наявності їхніх підписів в акті) підтверджується факт лише одного з батьків у вихованні дитини (не родичів); довідка зі школи про те, що лише батько бере участь у вихованні дитини (спілкується з учителями, забирає дитину додому, бере участі в батьківських зборах) тощо.
Тобто, для отримання додаткової соціальної відпустки визначальним та потребує встановлення факт набуття особою права на таку соціальну відпустку, а також обізнаність відповідача про такі обставини.
Позивачем разом з позовною заявою на підтвердження його статусу одинокого батька надано копії свідоцтва про народження дитини, рішення суду про розірвання шлюбу, а також свідоцтво про смерть дружини.
Однак, на переконання суду апеляційної інстанції, вказаними документами не підтверджено права позивача на отримання спірної відпустки з 2016 року, оскільки вони не свідчать про факт спільного проживання та самостійного виховання ОСОБА_1 дитини.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що статус позивача як одинокого батька у спірному періоді не підтверджений наданими в матеріали справи документами.
Позивачем разом з позовом також не надано доказів звернення до відповідача в період проходження військової служби із заявами про надання йому соціальної відпустки, а також щорічного подання відповідних документів, що підтверджують його статус як одинокого батька (самостійного виховання та утримання дитини), тобто права на отримання такої відпустки, а при звільненні - права на компенсацію за її невикористання.
У свою чергу, відповідач заперечує свою обізнаність про статус ОСОБА_1 як одинокого батька та, як наслідок, свій обов`язок компенсувати позивачу такий вид соціальної відпустки. Відповідно до довідки ОСОБА_4 від 06.07.2021 №3/186, в особовій справі позивача, в розділі «сімейний стан» значиться: «розлучений, донька ОСОБА_5 , 2008 року»
Позивачем на спростування таких тверджень відповідача жодних доказів не надано.
Окрім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на те, що до суду першох інстанції пощивачем надано: копію паспорту, копію свідоцтва пр народження дитини, копію свідоцтва про смерть, копію нотаріально посвідченої заяви про те, що позивач у зареєстрованому шлюбі та в інших фактичних шлюбних відносинах не перебуває, спільне господарство ні з ким не веде. Інших, відмінних документів на підтвердження обставин щодо статусу «батька одинака» до суду апеляційної інстанції неи надано.
На підставі вище зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що у відповідача був відсутній обов`язок при звільненні позивача з військової служби та виключення його зі списків особового складу в/ч НОМЕР_1 виплачувати ОСОБА_1 грошову компенсацію за таку відпустку.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено всі обставини справи у зв`язку із чим прийшов до правильного висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак

М.І. Кобаль