Справа № 640/15049/20
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2021-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2021 року м. Київ № 640/15049/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Добрянської Я.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась фізична особа-підприємець ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві в якому просив:

- визнати протиправними дії Головного управління ДПС у місті Києві щодо проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), повноти та своєчасності сплати податків та зборів податковим агентом за період з 23.08.2017 по 31.12.2018 та з питань повноти нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов 'язкове державне соціальне страхування за період з 23.08.2017 по 31.12.2018;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Д» № від 08.04.2020р. ухвалене Головним управлінням ДПСу місті Києві;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Д» № від 08.04.2020р. ухвалене Головним управлінням ДПСу місті Києві;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «ПС» № від 08.04.2020р. ухвалене Головним управлінням ДПСу місті Києві;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «ПС» № від 08.04.2020р., ухвалене Головним управлінням ДПСу місті Києві.

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-146 від 02.04.2020р. ухвалену Головним управлінням ДПСу місті Києві;

- визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій № від 02.04.2020р. ухвалене Головним управлінням ДПСу місті Києві;

- визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій № від 02.04.2020р. ухвалене Головним управлінням ДПСу місті Києві;

- стягнути на користь позивача - ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) судові витрати в сумі 18042,00 грн., що складаються зі сплаченого судового збору у розмірі 3042,00 грн. та витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 15 000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що податковим органом протиправно та з посиланням виключно на податкову інформацію отриману від митних органів про оформлення митних документів на міжнародні перевезення вантажу дійшов висновку про наявність трудових відносин з 20-ма особами, внаслідок чого самостійно та безпідставно здійснив донарахування податкових зобов`язань та визначив суми штрафних санкцій. З огляду на вищевикладене вважає, що висновки акту перевірки є помилковими, а відтак рішення винесені на підставі таких висновків підлягають скасуванню.

Відповідачем подано відзив на адміністративний позов в якому зазначає, що під час прийняття оскаржуваних рішень діяв у межах повноважень, у порядку та в спосіб встановлений Конституцією та законами України, а відтак відсутні підстави для скасування таких рішень та задоволення позовних вимог.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до наказу Головного управління ДПС у м. Києві від 23.01.2020р. № 659 проведено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, повноти та своєчасності сплати податків і зборів податковим агентом за період з 23.08.2017р. по 31.12.2018р. та з питань повноти нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 23.08.2017р. по 31.12.2018р.

За результатом проведеної перевірки складено акт від 17.02.2019р. № 408/26-15-42-03-30/ НОМЕР_1 «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, повноти та своєчасності сплати податків і зборів податковим агентом за період з 23.08.2017р. по 31.12.2018р. та з питань повноти нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 23.08.2017р. по 31.12.2018р.» у висновках якого зазначено, що перевіркою встановлено використання праці 20 найманих працівників без належного оформлення трудових відносин, а саме без укладення трудових договорів, оформлених наказом чи розпорядженням тат повідомлення центрального органу виконавчої алоди з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку встановленому КМУ, чим порушено:

- ст. 2, ст. 3, ст. 21, ч. 1 ст. 24, ч. 3 ст. 24 КЗпП України;

- вимоги постанови КМУ від 17.06.2015р. № 413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу»;

- п.п. 49.18.2 п. 49.18 ст. 49, п. 51.1 ст. 51, п. 176.2 «б» ст. 176 ПК України, в результаті неподання податкового розрахунку сум доходу нарахованого (сплаченого) на користь платників податків за IV кв. 2017р., IV кв. 2018р. та відображення не у повному обсязі інформації про суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, і сум утриманого з них податку за формою № 1-ДФ за І-ІІІ кВ. 2018р;

- п. 164.1 ст. 164, п.п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168, п.п. «а» п. 176.2 ст. 176 ПК України в результаті чого занижено податкові зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб з доходу у вигляді заробітної плати найманим працівникам в сумі 25 088, 76 грн. (2017р. - 2 304, 00 грн., 2018р. - 22 784, 76 грн.);

- п. 16-1 підрозділу 10 «Інші перехідні положення», п. 164.1. ст. 164, п.п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168, п. 171.1 ст. 171, п.п. «а» п. 176.2 ст. 176 ПК України в результаті чого занижено податкові зобов`язання з військового збору із заробітної плати найманим працівникам у сумі 2 090, 73 грн. (2017р. - 192, 00 грн., 2018р. - 1 898, 73 грн.);

- ст. 6 п. 2 п.п. 4 Закону України «Про збір і облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у результаті неподання звітів щодо сум нарахованого єдиного внеску за грудень 2017р., січень, жовтень-грудень 2018р. та несвоєчасне подання звіту за липень 2018р.;

- п. 1 ч. 1 ст. 4, п. 1 ч. 1 ст. 7, ч. 5 ст. 8, ч. 2 ст. 9 Закону України «Про збір і облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в результаті чого визначено суму нарахування єдиного внеску з сум заробітної плати, на які нараховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування всього на суму 30 664, 04 грн. (2017р. - 2 816, 00 грн., 2018р. - 27 848, 04 грн.);

- п. 44.1, п. 44.3 ст. 44, п. 85.2 ст. 85 ПК України в результаті ненадання до перевірки платником податків документів.

На підставі висновків вищезазначеного акту перевірки відповідачем винесено податкові повідомлення-рішення від 08.04.2020р.:

- № , яким за порушення п. 16-1 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» ПК України збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір на суму 3 534, 87 грн., у тому числі за податковим зобов`язанням на суму 2 090, 73 грн. та за штрафними санкціями у розмірі 1 444, 14 грн.;

- № , яким за порушення п.п. 49.18.2 п. 49.18 ст .49, п. 51.1 ст. 51, п. 176.2 «б» ст. 176 ПК України застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 510, 00 грн. за платежем «податок на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами»;

- № , яким за порушення п. 164.1 ст. 164, п.п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168, п.п. «а» п. 176.2 ст. 176 ПК України збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «податок на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами» у розмірі 42 418, 26 грн., у тому числі за податковим зобов`язанням на суму 25 088, 76 грн. та за штрафними санкціями у розмірі 17 329, 50 грн.;

- № , яким за порушення п. 44.1, п. 44.3 ст. 44, п. 85.2 ст. 85 ПК України застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 510, 00 грн.

Крім того, 02.04.2020р. за результатами проведеної перевірки та на підставі акта перевірки відповідачем винесено:

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 02.04.2020р. № Ф-146 відповідно до якої станом на 02.04.2020р. за позивачем обліковується заборгованість зі сплати єдиного внеску в розмірі 30 664, 04 грн.;

- рішення № про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір і облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відповідно до якого за порушення п.п. 4 п. 2 ст. 6 Закону України «Про збір і облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 1 020, 00 грн.

- рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску відповідно до якого за порушення п. 1 ч. 1 ст. 4, п. 1 ч. 1 ст. 7, ч. 5 ст. 8, ч. 2 ст. 9 Закону України «Про збір і облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 15 332, 02 грн.

Позивач вважаючи вищезазначені рішення прийняті ГУ ДПС у м. Києві протиправними, звернувся до суду для захисту своїх прав та законних інтересів.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та норми чинного законодавства, ознайомившись із доводами представників сторін суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України встановлений обов`язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом штрафних санкцій за несвоєчасну реєстрацію зведених податкових накладних.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Так, суд зазначає, що для прийняття законного та обґрунтованого рішення необхідним є встановлення, в першу чергу, факту використання 20 найманих працівників без належного оформлення трудових відносин, а саме без укладення трудових договорів, оформлених наказом чи розпорядженням тат повідомлення центрального органу виконавчої алоди з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку встановленому КМУ.

З приводу вказано, суд зазначає таке.

Трудові відносини працівників з роботодавцем регулює Кодекс законів про працю України.

Так, частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до положень статті 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частиною третьою статті 24 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Порядок здійснення оплати праці врегульовано Главою VII Кодексу законів про працю України, а також Законом України «Про оплату праці».

Статтею 1 Закону України «Про оплату праці», яка кореспондується із статтею 94 Кодексу законів про працю України, визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Оподаткування доходів фізичних осіб регламентується розділом IV Податкового кодексу України.

Так, відповідно до підпункту 162.1.1 пункту 162.1 статті 162 Податкового кодексу України платниками податку є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.

Підпунктом 164.2.1 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України визначено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються, зокрема, доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).

Підпунктом 14.1.48 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України передбачено, що заробітна плата для цілей розділу IV цього Кодексу - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

Згідно підпункту 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу;

Відповідно до вимог підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Пунктом 171.1 статті 171 Податкового кодексу України визначено, що собою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Відповідно до підпункту 161.1.1 пункту 161.1 статті 161 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.

При цьому, об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу, а відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу.

Отже, необхідною умовою для утримання податку з доходів фізичних осіб та військового збору є наявність факту виплати такого доходу фізичній особі податковим агентом за трудовою чи цивільно-правовою угодою.

Згідно доводів позивача, трудовий договір з 20-ма вказаними в акті особами, не укладався, з огляду на щодохід не нараховувався, а відтак не виникав обов`язок нарахування та сплати податків у позивача як у податкового агента.

Так, в акті перевірки зазначено, що на адресу відповідача надійшла податкова інформація згідно з якою позивач працював на ринку міжнародних вантажних перевезень та залучав працівників, які надавали послуги з міжнародних перевезень, без оформлення трудових договорів.

Водночас, суд наголошує, що правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Статтею 24 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім; 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При цьому, згідно із ст. ст. 1, 2 Цивільного кодексу України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до норм Цивільного кодексу України діє принцип свободи договору.

За приписами ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Отже, відносини, що виникають з цивільно-правового договору про надання послуг, не є тотожними з трудовими правовідносинами, а укладання цивільно-правового договору про надання послуг не свідчить про наявність трудових відносин між замовником та наданими виконавцем фізичними особами і може обумовлюватися свободою договору, визначеною Цивільним кодексом України. При цьому у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладено в постанові від 28.01.2021р. у справі № 380/1116/20, провадження № К/9901/33731/20.

Так, з аналізу вищевикладеного вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Водночас, суд наголошує, що відповідачем на підтвердження своїх доводів, а саме факту залучення позивачем 20 працівників, які надавали послуги з міжнародних перевезень в перевіряємий період, без оформлення трудових договорів, не надано жодних належних та допустимих доказів.

При цьому, посилання відповідача на те, що такі висновки зроблені на підставі наявної податкової інформації не приймаються судом до уваги, адже в акті перевірки відсутні жодні посилання на те, яка саме «наявна податкова інформація» стала підставою для вказаних висновків.

Також, в акті перевірки відсутні посилання на джерела інформації, відповідно до яких контролюючий орган встановив факт залучення позивачем 20 працівників, які надавали послуги з міжнародних перевезень в перевіряємий період, без оформлення трудових договорів.

Більше того, навіть в ході судового розгляду справи відповідач без поважних причин не надав суду жодні документальні докази наявності у Головного управління ДПС у м. Києві податкової інформації, що свідчить про наявність факту порушення позивачем вимог законодавства в частині належного оформлення трудових відносин.

На підставі вказаного, суд приходить до висновку про те, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що позивач у перевіряємий період перебував у трудових відносинах з 20-ма особами вказаними в акті перевірки та не оформив такі відносини у встановленому законом порядку, з огляду на що відсутні підстави вважати, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 є податковим агентом вказаних фізичних осіб, адже в ході розгляду справи факт сплати їм заробітної плати не підтверджено.

За наведених обставин висновки відповідача про порушення позивачем положень Податкового кодексу щодо обов`язку нарахування та перерахування податку з доходів фізичних осіб та військового збору, є необґрунтованими.

Водночас, за змістом абзацу 3 пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є роботодавці фізичні особи, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичні особи, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту).

На підставі абзацу 1 пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік цінного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Відповідно до частини четвертої статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Згідно пункту 3 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що оскільки позивач не перебував у трудових відносинах з 20-ма особами вказаними в акті перевірки (оскільки доказів на підтвердження протилежного до суду контролюючим органом не надано) та не сплачував їм заробітну плату, у нього був відсутній обов`язок нараховувати та сплачувати єдиний внесок на суму заробітної плати вказаних фізичних осіб.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про протиправність прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу (недоїмки), рішення про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір і облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Водночас, позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача щодо проведення документальної позапланової невиїзної перевірки позивача з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), повноти та своєчасності сплати податків та зборів податковим агентом за період з 23.08.2017 по 31.12.2018 та з питань повноти нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов 'язкове державне соціальне страхування за період з 23.08.2017 по 31.12.2018, задоволенню не підлягають, з огляду на таке.

Так, з урахуванням зазначених в позові підстав для його пред`явлення та встановлених у цій справі судом обставин, зокрема реалізацію відповідачем наслідків проведеної податкової перевірки у вигляді прийняття податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу (недоїмки), рішення про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір і облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, які оскаржені в межах цієї справи, суд вважає, що позивач не обґрунтував наявність у нього об`єкту судового захисту в контексті позовних вимог про визнання протиправними дій по проведенню перевірки. За таких обставин, результатом задоволення позову стає не вирішення публічно-правового спору, а встановлення обставин (фактів) і надання їм правової оцінки, яка може бути використана при вирішенні фактичного спору з приводу правомірності оскаржуваних рішень контролюючого органу, що суперечить завданням адміністративного судочинства.

Звернення до суду з позовом не повинно мати на меті відновлення правопорядку, як-от констатація допущення суб`єктом владних повноважень певного правопорушення.

Завданням адміністративного судочинства згідно із частиною першою статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Обов`язковою ознакою дій суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер. Дії по проведенню перевірки, висновки, викладені у акті, не породжують обов`язкових юридичних наслідків. Порушення, допущені суб`єктом владних повноважень при призначенні та/або проведенні перевірки, а так само твердження акта, можуть бути підтверджені або спростовані судом у разі спору про законність рішень, дій, в основу яких покладені згадувані висновки акта, дії.

Тобто, саме захист прав від порушень з боку суб`єктів владних повноважень має першочергове значення в адміністративному судочинстві.

Застосування конкретного способу захисту права, залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Тобто, вимога про визнання протиправними дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень (причина порушення прав) може бути заявлена лише одночасно з вимогою про зобов`язання суб`єкта владних повноважень утриматися від вчинення певних дій або зобов`язати вчинити певні дії (захист порушених прав). Натомість, у цій справі вимог, направлених на захист прав Позивача, заявлено не було.

За встановленими у цій справі обставинами, наказ про проведення перевірки реалізований, оскаржувані рішення прийняті. За усталеною практикою Верховного Суду, після проведення перевірки (реалізації наказу як акта індивідуальної дії) права платника податків можуть порушувати лише наслідки проведення відповідної перевірки, зокрема, у вигляді прийнятих індивідуальних актів (податкові повідомлення-рішення або інші рішення). Відповідно, предметом оскарження в суді можуть бути саме рішення суб`єкта владних повноважень як такі, що дійсно впливають на обсяг прав, свобод та інтересів позивача.

Звернення до суду одного і того ж самого платника податків до того самого контролюючого органу з окремими самостійними позовами: 1) про скасування наказу; 2) про визнання протиправними дій; 3) про скасування рішень, лише породжує кількість позовів і судових рішень, проте, виключно судове рішення у справі, в якій предметом оскарження було податкове повідомлення-рішення, дійсно вирішує спір, що виник між сторонами.

Саме таку мету покладено в основу правових висновків постанови Верховного Суду, ухваленої у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 21 лютого 2020 року (справа № 826/17123/18).

При цьому, обов`язковою ознакою дій суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер. Висновки, викладені у акті, не породжують обов`язкових юридичних наслідків. Твердження акта можуть бути підтверджені або спростовані судом у разі спору про законність рішень, дій, в основу яких покладені згадувані висновки акта.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 24.12.2020р. у справі № 160/3053/19, адміністративне провадження № К/9901/34059/19.

З урахуванням наведеного та враховуючи реалізацію відповідачем наслідків проведеної податкової перевірки у вигляді прийняття оскаржуваних в межах розгляд цієї справи рішень, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову у вказаній частині.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. 77, 139, 242, 243, 251, 255 КАС України, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 08.04.2020р. форми «Д» № , форми «Д» № , форми «ПС» № , форми «ПС» № .

3. Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-146 від 02.04.2020р. ухвалену Головним управлінням ДПСу місті Києві.

4. Визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій № від 02.04.2020р. ухвалене Головним управлінням ДПСу місті Києві.

5. Визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій № від 02.04.2020р. ухвалене Головним управлінням ДПСу місті Києві.

6. В іншій частині позовних вимог - відмовити.

7. Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати за сплату судового збору в розмірі 2102, 00 грн. (дві тисячі сто дві гривні 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 55 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська