Справа № 320/151/21
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2021-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/151/21 Прізвище судді (суддів) першої інстанції:
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Кобаля М.І.;

за участю секретаря: Несін К.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року (розглянута в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2021 року, ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі - відповідач), у якому просить суд:

визнати протиправними бездіяльність та відмову у здійсненні перерахунку та виплати як непрацюючому пенсіонеру, особі, яка є потерпілою від наслідків Чорнобильської катастрофи категорії 3 та постійно проживає па території радіоактивного забруднення, раніше призначеної пенсії з урахуванням доплати до пенсії у розмірі, визначеному ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 17.07.2018;

зобов`язати здійснити з 17.07.2018 перерахунок та виплату як непрацюючому пенсіонеру особі, яка є потерпілою від наслідків Чорнобильської катастрофи категорії 3 та постійно проживає на території радіоактивного забруднення, підвищення до пенсії у розмірі, визначеному ст. 39 Закону № 796-ХІІ, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам, встановлених Законом України про Державний бюджет України па відповідний рік.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що у зв`язку рішенням Конституційного Суду України від 17.07.2018 відновлено дію ст. 39 Закону України від 28.02.1991 № 796-ХІІ "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закону № 796), а тому звернувся до відповідача із заявою, в якій просив відновити виплати передбачені зазначеною статтею, однак пенсійний орган відмовив їй у відновлені таких виплат з огляду на відсутність підстав.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними бездіяльність та відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області () у здійсненні перерахунку та виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) як непрацюючому пенсіонеру, особі, яка є потерпілою від наслідків Чорнобильської катастрофи категорії 3 та постійно проживає па території радіоактивного забруднення, раніше призначеної пенсії з урахуванням доплати до пенсії у розмірі, визначеному ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 17.07.2018;

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області () у здійснити з 17.07.2018 перерахунок та виплату ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) як непрацюючому пенсіонеру особі, яка є потерпілою від наслідків Чорнобильської катастрофи категорії 3 та постійно проживає на території радіоактивного забруднення, підвищення до пенсії у розмірі, визначеному ст. 39 Закону № 796-ХІІ, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам, встановлених Законом України про Державний бюджет України па відповідний рік.

Не погоджуючись з вказаною постановою, відповідачем у справі подано апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та ухвалити нове рішення, яки м позовну заяву залишити без розгляду.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, як це передбачено ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та клопотання, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області задовольнити частково, рішення суду першої інстанції - скасувати в частині та залишити адміністративний позов без розгляду в цій частині, виходячи із такого.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У відповідності до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Положеннями п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

У свою чергу ст. 123 КАС України встановлює наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що ОСОБА_1 - громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 від 31.01.2001, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Посвідченням серії НОМЕР_3 від 20.04.2016 підтверджується, що позивач є пенсіонером за віком.

Посвідченням від 28.07.1994 серії НОМЕР_4 підтверджується, що позивач є особою, яка постійно працював чи працює або проживав чи проживає у зонах безумовного та гарантованого добровільного відселення у 1986 (категорія 3).

Відповідно до записів у трудовій книжці, позивач є непрацюючим пенсіонером.

Довідкою від 01.09.2020 № 1139-02-37 підтверджується, що позивач дійсно проживає та зареєстрований у АДРЕСА_1 з 26.04.1986 по теперішній час.

Позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про відновлення виплат доплати до пенсії відповідно до ст. 39 Закону України від 28.02.1991 № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796).

Листом від 09.10.2020 № 8849-12830/В-02/8-1000/20 відповідач відмовив у проведенні доплат у зв`язку з відсутністю на це законних підстав.

Не погоджуючись із вказаною відмовою позивач звернувся із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що заявлені ним вимоги є законними і обґрунтованими, а позовна заява подана з дотриманням строку звернення до суду, передбаченого ст. 122 КАС України.

Так, суд першої інстанції зазначив, що з 17 липня 2018 року із прийняттям рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 відновлено право позивача на отримання підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення - у зоні гарантованого добровільного відселення, на підставі та в розмірі, визначених ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Також суд першої інстанції встановив, що виплата позивачу пенсії у меншому розмірі з 17 липня 2018 року є наслідком протиправних дій суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, у зв`язку з чим прийшов до висновку, що позивач має право на виплату пенсії за минулий час без обмеження строку.

Колегія суддів не у повній мірі погоджується із такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Перевіряючи обґрунтованість висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування строку звернення до суду, колегія суддів враховує, що згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

За змістом ч. 1 ст. 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Адміністративний позов ОСОБА_2 спрямований на захист права щодо отримання доплати за проживання у зоні добровільного гарантованого відселення в розмірі двох мінімальних заробітних плат відповідно до ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Позивач просить суд зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити перерахунок зазначеної виплати починаючи з 17 липня 2018 року.

Водночас адміністративний позов був поданий до суду лише у січні 2021 року, тобто через два роки після настання обставин, за яких, на думку позивача, розпочалося порушення його права на соціальний захист.

Колегія суддів враховує, що зверненню до суду з цим позовом передувала заява ОСОБА_1 подана 08.09.2020 року до відповідача з вимогою здійснити перерахунок і виплату доплати за проживання у зоні гарантованого добровільного відселення в розмірі двох мінімальних заробітних плат. У задоволенні такої заяви було відмовлено листом від 09 жовтня 2020 року № 8849-12830/В-02/8-1000/20.

Питання, пов`язані з визначенням моменту, коли позивач повинен був дізнатися про порушення свого права на отримання соціальних виплат у належному, на його думку, розмірі, а також щодо впливу звернень до органів Пенсійного фонду України на обчислення строку звернення до суду, були предметом дослідження Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у справі № 240/12017/19.

Під час розгляду вказаної справи Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року сформулював правову позицію, згідно з якою з дня отримання пенсійної виплати особою, якій призначена пенсія вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів.

Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання пенсійної виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної (перерахованої) їй пенсії звернулась до пенсійного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. У такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від пенсійного органу відповіді на подану нею заяву.

В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Перевіряючи дотримання ОСОБА_1 строку звернення до суду з урахуванням вказаних висновків Верховного Суду, колегія суддів враховує, що соціальні виплати, передбачені ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», є щомісячними і носять систематичний характер.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 39 вказаного Закону у редакції, що діє з 17 липня 2018 року, громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати; у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати; у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата. Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати.

Колегія суддів приходить до висновку, що позивачка повинна була дізнатися про порушення свого права на щомісячне отримання доплати за проживання у зоні гарантованого добровільного відселення в розмірі двох мінімальних заробітних плат у момент фактичної виплати пенсії разом із вказаною доплатою.

Натомість листом від 09 жовтня 2020 року № 8849-12830/В-02/8-1000/20 позивачеві було повідомлено про те, що Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області не визнає право позивача на отримання вказаних соціальних виплат за період з 01 січня по 02 серпня 2014 року та починаючи з 17 липня 2018 року порушеним. Із вказаного листа ОСОБА_1 фактично дізналась про те, що відповідач відмовляється поновити право на отримання відповідної виплати у розмірі, визначеному ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яке, на думку позивача, було порушене.

Колегія суддів наголошує на тому, що правомірність дій Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо нарахування і виплати ОСОБА_1 доплати до пенсії за період з 17 липня 2018 року може бути перевірена судом виключно у разі подачі адміністративного позову у строк, передбачений ч. 2 ст. 122 КАС України.

Надання судом оцінки таким діям поза строками звернення до суду, навіть у разі, якщо формальною підставою для звернення з адміністративним позовом став лист органу Пенсійного фонду України про відмову в проведенні перерахунку соціальних виплат за вказаний період, не узгоджується з цілями запровадження процесуальних строків.

Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 240/12017/19 наголосив на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами передбачено законом з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними певних процесуальних дій. Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

До того ж Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав звернула увагу на те, що за умови відсутності часових обмежень для звернення до суду за минулі періоди Пенсійний фонд України як центральний орган виконавчої влади був би позбавлений можливості реалізовувати покладені на нього завдання, зокрема здійснювати ефективний розподіл фінансових ресурсів для пенсійного забезпечення; така ситуація не відповідала б принципу юридичної визначеності у правовідносинах щодо пенсійного забезпечення у солідарній системі.

Таким чином звернення ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою про перерахунок та виплату недотриманих сум доплати до пенсії за період з 01 січня по 02 серпня 2014 року та з 17 липня 2018 року, а також отримання листа від 09 жовтня 2020 року № 8849-12830/В-02/8-1000/20 про відмову в задоволенні заявлених вимог, не впливають на обчислення строку звернення до суду з позовними вимогами щодо нарахування таких виплат за вказаний період.

Обставин, які б вказували на наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду на два роки, судом не встановлено.

Щодо можливості врахування положень ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на які посилався суд першої інстанції, колегія суддів зазначає, що вказана норма може бути застосована лише у тому разі, якщо відповідні соціальні виплати були фактично нараховані, а спір виник виключно у зв`язку з їх невиплатою з вини органу, що призначає пенсію.

Такі висновки колегії суддів узгоджуються із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 24 грудня 2020 року у справі № 510/1286/16-а. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що положення ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» підлягають застосуванню у справах за позовами про оскарження бездіяльності, дій та/або рішень суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку пенсійних виплат виключно за наявності таких умов: 1) ці суми мають бути нараховані пенсійним органом; 2) ці суми мають бути не виплаченими саме з вини держави в особі пенсійного органу.

Натомість доплата до пенсії, про виплату якої просить позивач, не була нарахована до виплати, у зв`язку з чим підстави для застосування ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у цій справі відсутні.

Колегія суддів враховує, що позивач просив здійснити перерахунок доплати до пенсії починаючи з 17 липня 2018 року та без зазначення кінцевої дати.

Враховуючи, що адміністративний позов направлено засобами поштового зв`язку 29 грудня 2020 року, позовні вимоги про перерахунок доплати до пенсії за період з 17 липня 2018 року по 28 червня 2020 року підлягають залишенню без розгляду з підстав пропуску строку звернення до суду без поважних причин.

Натомість позовні вимоги про перерахунок доплати до пенсії починаючи з 28 червня 2020 року були заявлені ОСОБА_1 з дотриманням строку звернення до суду і підлягають розгляду по суті заявлених вимог.

Перевіряючи обґрунтованість висновку суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині, колегія суддів приходить до таких висновків.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та гарантії їх соціального захисту визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» залежно від ландшафтних та геохімічних особливостей ґрунтів, величини перевищення природного доаварійного рівня накопичення радіонуклідів у навколишньому середовищі, пов`язаних з ними ступенів можливого негативного впливу на здоров`я населення, вимог щодо здійснення радіаційного захисту населення та інших спеціальних заходів, з урахуванням загальних виробничих та соціально-побутових відносин територія, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, поділяється на зони. Такими зонами є зона відчуження, зона безумовного (обов`язкового) відселення, зона гарантованого добровільного відселення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції, що була чинною до 01 січня 2015 року, громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати; у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати; у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.

Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати.

Разом з тим пп. 7 п. 4 розділу І Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», що набув чинності 01 січня 2015 року ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» було виключено.

У подальшому Законом України «Про внесення зміни до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що набув чинності з 26 лютого 2016 року, Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» було доповнено ст. 39 такого змісту: «Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України».

Таким чином починаючи з 26 лютого 2016 року нарахування доплати до пенсії здійснювалося лише одній категорії громадян - які працюють у зоні відчуження.

Рішенням Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 положення пп. 7 п. 4 розділу І Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» були визнані такими, що не відповідають Конституції України.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Зазначені обставини у своїй сукупності вказують на те, що починаючи з 17 липня 2018 року відновила свою дію ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яка передбачає нарахування доплати громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення - у зонах відчуження, безумовного (обов`язкового) відселення, гарантованого добровільного відселення, а також непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях.

Одночасно продовжує діяти ст. 39 цього ж Закону, згідно з якою право на отримання доплати мають право лише громадяни, які працюють в зоні відчуження.

Питання щодо розв`язання колізії, яка виникла у зв`язку з одночасною дією зазначених норм Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», було предметом дослідження Верховним Судом у зразковій справі № 240/4937/18.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в зазначеній справі було визнано протиправною бездіяльність територіального органу Пенсійного фонду України щодо не нарахування та невиплати із 17 липня 2018 року підвищення до пенсії позивачу як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов`язано здійснити із 17 липня 2018 року нарахування та виплату підвищення до пенсії у розмірі, визначеному ст. 39 вказаного Закону, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік).

Згідно з вказаним судовим рішенням ця колізія має вирішуватися з додержанням принципу верховенства права в частині визнання людини, її прав та свобод найвищими цінностями, які визначають зміст та спрямованість держави, з урахуванням дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій, зумовленої фінансово-економічними можливостями для збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, без порушення сутності відповідних прав. Такий підхід до розуміння наслідків визнання неконституційними нормативно-правових актів (або окремих положень) та усунення колізії, що виникла внаслідок цього, забезпечує стабільність конституційного ладу в Україні, гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, цілісність, непорушність та безперервність дії Конституції України, її верховенство як Основного Закону держави на всій території України. Отже, з моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 відновлено право позивача на отримання підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення - у зоні гарантованого добровільного відселення, на підставі ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Також колегія суддів враховує, що згідно з п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до п. 15 постанови Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» підвищення пенсій непрацюючим пенсіонерам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, передбачене ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», здійснюється в таких розмірах: тим, що проживають у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, - 13,2 гривні; тим, що проживають у зоні гарантованого добровільного відселення, - 10,5 гривні; тим, що проживають у зоні посиленого радіоекологічного контролю, - 5,2 гривні.

Водночас така постанова є підзаконним нормативно-правовим актом і була прийнята на реалізацію повноважень, що були надані Кабінету Міністрів України положеннями п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України.

Колегія суддів враховує, що розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України було доповнено п. 26 Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», який набув чинності 01 січня 2015 року. Тобто зазначені зміни набули чинності одночасно з виключенням ст. 39 із Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Водночас, як раніше зазначалося, з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 17 липня 2018 року № 6-р/2018, відновлено дію ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції, яка чітко визначає розміри доплати громадянам, які працюють на території радіоактивного забруднення та непрацюючим пенсіонерам, які проживають на таких територіях.

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 18 березня 2020 року у зразковій справі № 240/4937/18, рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 не надає права Кабінету Міністрів України зменшувати розмір виплат, пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Натомість Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Конституції та законів України у разі, якщо законом прямо не передбачено розмір таких виплат.

Враховуючи, що з 17 липня 2018 року розмір доплати до пенсії прямо визначений саме у ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», колегія суддів приходить до висновку, що нарахування такої доплати в розмірі, визначеному постановою від 23 листопада 2011 року № 1210 із посиланням на п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України - є незаконним.

Зазначені норми права та фактичні обставини справи у своїй сукупності вказують на те, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 за період починаючи з 28 червня 2020 року є законним і обґрунтованим.

Також колегія суддів враховує, що справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 в цій частині є типовою по відношенню до зразкової справи № 240/4937/18.

Відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Висновки апеляційного суду, що покладені в основу цієї постанови, узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у рішенні за результатами розгляду зразкової справи № 240/4937/18.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права в частині позовних вимог, заявлених за період з 27 червня 2020 року, натомість висновок суду першої інстанції щодо можливості застосування ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» під час обчислення строку звернення до суду - є неправильним. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області задовольнити частково, рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2021 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог за період з 17 липня 2018 року по 28 червня 2020 року та залишити адміністративний позов без розгляду в цій частині.

Керуючись ст. ст. 122, 123, 240, 242, 308, 311, 315, 316, 319, 321, 322, 325, 329 КАС Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 за період з 17 липня 2018 року по 28 червня 2020 року - скасувати та залишити адміністративний позов без розгляду в цій частині.

В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак

М.І. Кобаль