Справа № 2а-6873/11
Суддя: Прокопенко Олександр Борисович
Дата ухвалення: 2021-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

14 грудня 2021 року

м. Київ

Справа № 2а-6873/11

Провадження № 11-489зва21

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Прокопенка О. Б.,

суддів Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Єленіної Ж. М., Желєзного І. В., Золотнікова О. С., Катеринчук Л. Й., Крет Г. Р., Лобойка Л. М., Пількова К. М., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Сімоненко В. М., Ткача І. В., Штелик С. П.,

перевіривши матеріали заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 13 вересня 2012 року у справі за його позовом до Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі міста Києва (далі - УПФ), Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації (далі - УПСЗН), Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат (далі - Центр), Відкритого акціонерного товариства «Радикал» (далі - Товариство) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИЛА:

У жовтні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, у якому просив визнати неправомірними дії відповідачів, зобов`язати провести перерахунок соціальних виплат і пенсії та здійснити відповідні виплати.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 вересня 2012 року позовну заяву в частині вимог про визнання неправомірними дій УПФ і здійснення перерахунку додаткової пенсії ОСОБА_1 за ушкодження здоров`я як учаснику ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії з урахуванням змін розміру мінімальної пенсії за віком, з 1 квітня 1997 року по 31 березня 2003 року як інваліду II групи з розрахунку 75 % мінімальної пенсії за віком та з 1 квітня 2003 року по 24 квітня 2011 року як інваліду III групи з розрахунку 50 % мінімальної пенсії за віком; як інваліду війни з урахуванням змін розміру мінімальної пенсії за віком з 27 квітня 1998 року по 31 березня 2003 року, як інваліду війни ІІ групи з розрахунку 350 % мінімальної пенсії за віком; з 1 квітня 2003 року по 31 грудня 2005 року як інваліду війни III групи з розрахунку 200 % мінімальної пенсії за віком, - залишено без розгляду.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2012 року з урахуванням ухвали цього суду від 24 вересня 2012 року про виправлення описок позовні вимоги задоволено частково:

1) визнано протиправними дії УПФ щодо неправильного розрахунку пенсії ОСОБА_1 як військовозобов`язаному, призваному на збори, із заробітної плати 0,03 грн/місяць, одержаної ОСОБА_1 за роботу в зоні відчуження Чорнобильської АЕС у 1986 році;

2) зобов`язано УПФ:

- скасувати розпорядження про призначення пенсії позивачеві від грудня 2011 року;

- затвердити нове розпорядження з достовірними даними розрахункової суми заробітної плати, яким встановити розрахунковий розмір заробітної плати для обчислення ОСОБА_1 пенсії в сумі 0,03 грн/місяць;

- здійснити перерахунок та виплати суми державної пенсії як учаснику ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, інваліду ІІ групи з урахуванням виплачених сум, з розрахунку 0,03 грн/місяць з 1 квітня 1997 року по 31 березня 2003 року з урахуванням зміни індексу вартості життя та зростання мінімальної заробітної плати;

- здійснити перерахунок та виплати суми державної пенсії як учаснику ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, інваліду ІІІ групи з урахуванням виплачених сум, з розрахунку 0,03 грн/місяць з 1 квітня 2003 року з урахуванням зміни індексу вартості життя та зростання мінімальної заробітної плати;

3) визнано протиправними дії УПСЗН щодо ненадання відповіді на звернення ОСОБА_1 від 24 жовтня 2011 року та щодо непризначення і невиплати ОСОБА_1 одноразової компенсації як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інваліду ІІІ групи в розмірі 30 мінімальних заробітних плат;

4) зобов`язано УПСЗН надати ОСОБА_1 відповідь на звернення від 24 жовтня 2011 року та здійснити нарахування, а Центр - здійснити позивачу виплату одноразової компенсації в сумі 30 мінімальних заробітних плат як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інваліду ІІІ групи з розрахунку мінімальної заробітної плати, яка визначається на момент виплати;

5) у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 6 червня 2016 року постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 13 вересня 2012 року скасовано та ухвалено нову, якою позовні вимоги задоволено частково:

- визнано протиправними дії УПСЗН щодо ненадання відповіді на звернення ОСОБА_1 від 24 жовтня 2011 року, зобов`язано надати відповідь;

- закрито провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до УПФ про: перерахунок пенсії згідно зі статтями 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII за період з 6 грудня 2010 по 22 липня 2011 року включно; визнання недійсними та скасування пенсійної довідки Товариства від 3 грудня 1997 року № 3160 та протоколу УПФ про призначення та нарахування пенсії від грудня 1997 року; визнання незаконною відмови УПФ в розрахунку пенсії із заробітної плати 0,03 грн/місяць, одержаної за роботу в зоні відчуження Чорнобильської АЕС у 1986 році; зобов`язання УПФ встановити розрахунковий розмір заробітної плати для обчислення пенсії в сумі 0,03 грн/місяць.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

27 лютого 2020 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 6 червня 2016 року в частині скасування постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 13 вересня 2012 року в частині задоволення позовних вимог про:

- визнання протиправними дій УПФ щодо неправильного розрахунку пенсії ОСОБА_1 як військовозобов`язаному, призваному на збори, із заробітної плати 0,03 грн/місяць, одержаної за роботу в зоні відчуження Чорнобильської АЕС у 1986 році;

- здійснення перерахунку та виплати ОСОБА_1 суми державної пенсії як учаснику ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, інваліду ІІ групи з урахуванням виплачених сум, з розрахунку 0,03 грн/місяць з 1 квітня 1997 року по 31 березня 2003 року з урахуванням зміни індексу вартості життя та зростання мінімальної заробітної плати;

- здійснення перерахунку та виплати ОСОБА_1 суми державної пенсії як учаснику ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, інваліду ІІІ групи з урахуванням виплачених сум, з розрахунку 0,03 грн/місяць з 1 квітня 2003 року з урахуванням зміни індексу вартості життя та зростання мінімальної заробітної плати;

- визнання протиправними дій УПСЗН щодо ненадання відповіді на звернення ОСОБА_1 від 24 жовтня 2011 року та щодо непризначення і невиплати йому одноразової компенсації як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інваліду ІІІ групи у розмірі 30 мінімальних заробітних плат;

- зобов`язання УПСЗН надати ОСОБА_1 відповідь на звернення від 24 жовтня 2011 року та здійснити нарахування, а Центру - здійснити виплату одноразової компенсації в сумі 30 мінімальних заробітних плат як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інваліду ІІІ групи з розрахунку мінімальної заробітної плати, яка визначається на момент виплати,

скасував і залишив у цій частині постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 13 вересня 2012 року в силі.

У решті постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 6 червня 2016 року суд касаційної інстанції залишив без змін.

25 серпня 2020 рокуОСОБА_1 звернувся до Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) із заявою (присвоєно номер 38946/20). Заявник скаржився за пунктом 1 статті 6 та статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) на надмірну тривалість цивільних проваджень та відсутність у національному законодавстві ефективного засобу юридичного захисту.

16 вересня 2021 року Суд ухвалив рішення у справі «Под`япольський та Сулима проти України» (заяви № 38946/20 та № 52648/20), у якому відповідно до його практики дійшов висновку, що тривалість судового розгляду в цих справах була надмірною і не відповідала вимозі «розумного строку», а у заявників не було ефективного засобу юридичного захисту у зв`язку з цими скаргами, і констатував порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції.

Ухвалення Судом такого рішення, на думку ОСОБА_1 , є підставою для перегляду ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 13 вересня 2012 року (про залишення частини позовних вимог без розгляду) з підстави, передбаченої пунктом 3 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), а саме у зв`язку з установленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом.

Обґрунтовуючи необхідність перегляду згаданої ухвали суду першої інстанції, заявник посилається на неправильне застосування судом чинних на час ухвалення судового рішення положень законодавства щодо строку звернення до суду з вимогами про виплату сум пенсії та наслідків пропуску такого строку.

Велика Палата Верховного Суду перевірила матеріали заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами та дійшла висновку про відсутність підстав для відкриття провадження з огляду на таке.

Відповідно до пункту 3 частини п`ятої статті 361 КАС підставою для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 363 КАС заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами може бути подано особою, на користь якої постановлено рішення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною.

Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Україна ратифікувала Конвенцію, взявши на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (стаття 1 Конвенції).

Утілення таких гарантій відбувається шляхом застосування українськими судами при розгляді справ практики ЄСПЛ як джерела права, що передбачено положеннями статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV), а також закріплено у відповідних процесуальних законах, зокрема й у частинах першій та другій статті 6 КАС.

На підставі статті 46 Конвенції та статті 2 Закону № 3477-IV держава Україна зобов`язана виконувати остаточне рішення ЄСПЛ в будь-якій справі, у якій вона є стороною.

За статтею 41 Конвенції якщо Суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє право відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткове відшкодування, Суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію.

З визначення, наведеного у статті 1, а також зі змісту глави 3 Закону № 3477-IV вбачається, що рішення ЄСПЛ може бути виконане шляхом: виплати стягувачеві грошової компенсації (відшкодування), вжиття додаткових заходів індивідуального характеру та/або вжиття заходів загального характеру.

Згідно зі статтею 10 Закону № 3477-IV додатковими заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який заявник мав до порушення Конвенції; б) інші заходи, передбачені у рішенні Суду.

Цією ж нормою права передбачено, що відновлення попереднього юридичного стану заявника здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.

Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам від 19 січня 2000 року № R (2000) 2 «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини» повторний розгляд справи, включаючи поновлення провадження, рекомендовано застосовувати, особливо:

- коли потерпіла сторона і далі зазнає негативних наслідків від рішення, ухваленого на національному рівні, - наслідків, щодо яких справедлива сатисфакція не була адекватним засобом захисту і які не можна виправити інакше ніж через повторний розгляд або поновлення провадження;

- коли рішення Суду спонукає до висновку, що оскаржене рішення національного суду суперечить Конвенції по суті, або в основі визнаного порушення лежали суттєві процедурні помилки чи положення, які ставлять під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні.

Зі згаданого вище рішення ЄСПЛ від 16 вересня 2021 року убачається, що у справі «Под`япольський та Сулима проти України» (заяви № 38946/20 та № 52648/20) заявники скаржилися, що тривалість цивільних проваджень була несумісною із вимогою «розумного строку» та на відсутність ефективного засобу юридичного захисту у зв`язку із цим.

У мотивувальній частині цього рішення ЄСПЛ зазначив, що розумність тривалості судового розгляду повинна оцінюватися у світлі обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявників та відповідних органів влади, а також важливість предмета спору для заявників (див. «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France), заява № 30979/96, пункт 43).

У керівній справі «Карнаушенко проти України» (Karnaushenko v. Ukraine) (заява № 23853/02, рішення від 30 листопада 2006 року) Суд вже встановлював порушення щодо питань, аналогічних тим, що розглядаються в цій справі (пункти 7 та 8 рішення).

Крім того, ЄСПЛ указав, що, розглянувши всі наявні матеріали, не вбачає жодних фактів або аргументів, здатних виправдати загальну тривалість проваджень на національному рівні. З огляду на свою практику із цього питання Суд вважає, що в цій справі тривалість проваджень була надмірною та не відповідала вимозі «розумного строку», а також що заявники не мали ефективного засобу юридичного захисту щодо цих скарг (пункти 9 та 10 рішення).

Із цих підстав Суд оголосив прийнятними скарги, зокрема скаргу ОСОБА_1 щодо надмірної тривалості цивільного провадження та відсутності в національному законодавстві ефективного засобу юридичного захисту. Постановив, що ці заяви свідчать про порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції у зв`язку з надмірною тривалістю цивільних проваджень та відсутністю ефективного засобу юридичного захисту у зв`язку із цим, та зобов`язав державу-відповідача сплатити заявникам суми, зазначені в додатку до рішення (пункти 3 й 4 резолютивної частини рішення).

Як убачається з додатка до рішення, ОСОБА_1 (заява № 38946/20) присуджено 1200 євро як відшкодування моральної та матеріальної шкоди і судових та інших витрат.

З огляду на таке рішення ЄСПЛ, ОСОБА_1 просить переглянути ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 13 вересня 2012 року про залишення частини позовних вимог у справі № 2а-6873/11 без розгляду.

Як зазначено вище, рішення суду може бути переглянуте в разі встановлення ЄСПЛ порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом.

Водночас у розумінні статті 10 Закону № 3477-IV повторний розгляд справи є засобом для забезпечення відновлення попереднього юридичного стану, який заявник мав до порушення Конвенції, як додаткового заходу індивідуального характеру, що вживається з метою виконання рішення ЄСПЛ.

Системний аналіз цих правових норм дає підстави для висновку про те, що встановлення ЄСПЛ порушення Україною міжнародних зобов`язань може бути підставою для перегляду судових рішень лише у випадку, якщо такий перегляд забезпечить відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який особа мала до порушення Конвенції.

У випадку, що розглядається, ЄСПЛ констатував порушення національними судами вимог розумності строку розгляду справ та відсутність ефективного засобу юридичного захисту щодо скарг із цього приводу, у зв`язку із чим ОСОБА_1 було присуджено компенсацію на відшкодування моральної й матеріальної шкоди, судових та інших витрат в розмірі 1200 євро.

При цьому зазначене рішення ЄСПЛ не містить указівок на порушення національними судами при розгляді справи ОСОБА_1 положень законодавства під час вирішення питання щодо прийнятності частини заявлених ним вимог.

Зазначені питання не були предметом дослідження ЄСПЛ при ухваленні рішення, тому встановлені в ньому конвенційні порушення Україною щодо надмірної тривалості розгляду справи не ставлять під сумнів результат оскаржуваного судового рішення.

Наслідки судового рішення, про перегляд якого ставиться питання в заяві ОСОБА_1 , не пов`язані з установленим ЄСПЛ порушенням права на ефективний засіб юридичного захисту у зв`язку з недотриманням правила «розумного строку розгляду».

Таким чином, наведене рішення ЄСПЛ, його зміст та застосований спосіб задоволення за порушення Конвенції у виді виплати заявникові відшкодування (справедливої сатисфакції) не вказують і не орієнтують на необхідність вжиття додаткових заходів індивідуального характеру шляхом перегляду судових рішень.

Це рішення не містить настанови про те, що в основі констатованих щодо заявника порушень Конвенції лежали суттєві процедурні помилки чи положення, які ставлять під сумнів результат національних проваджень, що здійснювалися в порядку адміністративного судочинства, або що ці порушення були спричинені рішеннями, ухваленими в межах адміністративної справи № 2а-6873/11.

Викладене вище не дає підстав для висновку про наявність достатніх і необхідних передумов для перегляду ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 13 вересня 2012 року в цій справі за заявою ОСОБА_1 в порядку провадження за виключними обставинами за правилами адміністративного судочинства.

Отже, у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами слід відмовити, а заяву з доданими до неї матеріалами повернути заявнику.

Керуючись статтями 361, 366 КАС, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Відмовити у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 13 вересня 2012 року у справі № 2а-6873/11 за його позовом до Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі міста Києва, Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, Відкритого акціонерного товариства «Радикал» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Заяву разом з доданими до неї матеріалами повернути особі, що її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. Б. Прокопенко
Судді: В. В. Британчук Г. Р. Крет
Ю. Л. Власов Л. М. Лобойко
М. І. Гриців К. М. Пільков
Д. А. Гудима Л. І. Рогач
Ж. М. Єленіна О. М. Ситнік
І. В. Желєзний В. М. Сімоненко
О. С. Золотніков І. В. Ткач
Л. Й. Катеринчук С. П. Штелик