Справа № 488/3652/20
Суддя: Лазарева Г. М.
Дата ухвалення: 2021-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/3652/20
Провадження № 2-а/488/9/21 р.
РІШЕННЯ

Іменем України

10.11.2021 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва

у складі: головуючого судді Лазаревої Г.М.,

при секретарі судового засідання Криницькій Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення,

Встановив:

04.11.2020 року позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до Державної екологічної інспекції у Миколаївській області про скасування постанови № 02-03-07-08/113/20 від 15.10.2020 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення та закриття справи.

В обґрунтування свого позову позивач вказав, що постановою № 02-03-07-08/113/20 від 15.10.2020 року, яка була винесена Державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Миколаївської області Упоровою (Слісаренко) А.В. він був притягнений до адміністративної відповідальності за ст. 52 КУпАП, за якою на нього був накладений штраф у розмірі 850 грн.

Згідно вказаної постанови, 12.10.2020 року під час проведення візуального огляду території підприємства зафіксовано, що на земельній ділянці з кадастровим № :01:000:1694 (на території, де ТОВ «МГЗ» планує побудувати новий ставок-накопичувач) існують сторонні предмети та матеріали, а саме - будівельні та побутові відходи (в переважні більшості будівельні відходи). За результатом обстеження даної території встановлено 40 (сорок) місць засмічення цієї земельної ділянки. Середня висота засмічених земельних ділянок - 0,75м., загальна площа засмічених земельних ділянок склала 6457,24 кв.м.

Позивач не погоджується із вказаною постановою, оскільки вона є безпідставною, необґрунтованою та незаконною. Вказав, що оскаржувана постанова винесена з порушенням встановленого порядку, не підтверджена його вина у вчинені цього правопорушення та відповідачем не доведено тієї обставини, що саме Позивач є суб`єктом інкримінованого йому правопорушення, передбаченого ст.52 КУпАП.

Відповідач у письмових поясненнях проти прозову заперечував, посилаючись на те, що притягнення позивача до адміністративної відповідальності було здійснено законно.

Позивач ОСОБА_1 та представник відповідача в судове засідання не з`явилися, представник позивача та відповідач надали спільну заяву, в якій просили суд слухати справу без їх участі, за наявними у ній матеріалами (в порядку письмового провадження). В цій же заяві представник позивача вказав про те, що позов підтримує у повному обсязі з вищевикладених підстав та просив його задовольнити, а представник відповідача вказав про незгоду з позовними вимогами.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Ухвалою від 23.04.2021 року суд замінив відповідача Державну екологічну інспекцію у Миколаївській області на його правонаступника - Державну екологічну інспекцію Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області).

Суд, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, і такими, що підлягають задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення безсторонньо; добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом тощо.

Із матеріалів справи вбачається, що Державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Миколаївської області Слісаренко А.В. 12.10.2020 року було складено протокол про адміністративне правопорушення № 000870, в якому вказується, що під час проведення візуального огляду території підприємства зафіксовано, що на земельній ділянці з кадастровим № :01:000:1694 (на території, де ТОВ «МГЗ» планує побудувати новий ставок-накопичувач) існують сторонні предмети та матеріали, а саме - будівельні та побутові відходи (в переважні більшості будівельні відходи). За результатом обстеження даної території встановлено 40 (сорок) місць засмічення цієї земельної ділянки. Середня висота засмічених земельних ділянок - 0,75м., загальна площа засмічених земельних ділянок склала 6457,24 кв.м.

На підставі вказаного протоколу тим же інспектором було винесено постанову № 02-03-07-08/113/20 від 15.10.2020 року про накладення адміністративного стягнення, згідно якої Позивач був притягнений до адміністративної відповідальності за ст. 52 КУпАП та на нього був накладений штраф у розмірі 850 грн.

Оцінюючи в порядку судового контролю за обґрунтованістю рішення суб`єкта владних повноважень відповідність оскаржуваної постанови критеріям, наведеним у ч. 2 ст. 2 КАС України, суд приходить до таких висновків.

Згідно ст. 52 КУпАП, адміністративним правопорушенням визнається псування сільськогосподарських та інших земель, забруднення їх хімічними і радіоактивними речовинами, нафтою та нафтопродуктами, неочищеними стічними водами, виробничими та іншими відходами, а так само невжиття заходів по боротьбі з бур`янами.

Суд констатує, що ст. 52 КУпАП, має бланкетний характер, є відсильною, оскільки в ній не наведено визначення понять «псування», «забруднення» сільськогосподарських та інших земель.

У протоколі про адміністративне правопорушення № 000870 від 12.10.2020 та у оскаржуваній постанові зазначено, що суть вчиненого Позивачем порушення полягає у перебуванні сторонніх предметів та матеріалів (будівельних та побутових відходів) на земельній ділянці з кадастровим № :01:000:1694 (на території, де ТОВ «МГЗ» планує побудувати новий ставок-накопичувач), що є порушення ст.35 Закону України «Про охорону земель», ст. 17 Закону України «Про відходи», ст. 211 Земельного кодексу України.

Згідно зі статтею 35 Закону України «Про охорону земель» власники і землекористувачі, в тому числі орендарі, земельних ділянок при здійсненні господарської діяльності зобов`язані зокрема: дотримуватися вимог земельного та природоохоронного законодавства України; забезпечувати захист земель від ерозії, виснаження, забруднення, засмічення, засолення, осолонцювання, підкислення, перезволоження, підтоплення, заростання бур`янами, чагарниками і дрібноліссям.

У відповідності до громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства, зокрема за псування земель, їх забруднення хімічними та радіоактивними речовинами і стічними водами, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами.

Особи, винні в порушенні законодавства про відходи, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільну чи кримінальну відповідальності.

Псування земель - це порушення природного стану земель, яке здійснюється без обґрунтованих проектних рішень, погоджених та затверджених в установленому законодавством порядку, забруднення їх хімічними, біологічними та радіоактивними речовинами, в тому числі тими, що викидаються в атмосферне повітря, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами, неочищеними стічними водами, порушення родючого шару ґрунту, невиконання вимог встановленого режиму використання земель, а також використання земель у спосіб, що погіршує їх природну родючість; забруднення земель - накопичення в ґрунтах і ґрунтових водах внаслідок антропогенного впливу пестицидів і агрохімікатів, важких металів, радіонуклідів та інших речовин, вміст яких перевищує природний фон, що призводить до їх кількісних або якісних змін.

Землі вважаються засміченими, якщо на відкритому ґрунті наявні сторонні предмети і матеріали, сміття без відповідних дозволів, що призвело або може призвести до забруднення навколишнього природного середовища (п. 3.2. Методики визначення розмірів шкоди, зумовленої забрудненням і засміченням земельних ресурсів через порушення природоохоронного законодавства, затв.наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 27 жовтня 1997 р. N 171, далі - Методика).

У складених у відношенні Позивача матеріалах відсутні відповідні докази (результати експертизи, результати відповідних лабораторних досліджень тощо) того, що у ґрунті на земельній ділянці з кадастровим № :01:000:1694 присутні пестициди і агрохімікати, важкі метали, радіонукліди та інші речовини, вміст яких перевищує природний фон, що призводить до їх кількісних або якісних змін (що є кваліфікуючими ознаками забруднення земель). Отже підстави вважати, що Позивачем вчинено правопорушення щодо псування земель у вигляді забруднення земель відсутні.

Оскільки суть вчиненого Позивачем правопорушення викладена у оскаржуваній постанові як - перебуванні сторонніх предметів та матеріалів (будівельних та побутових відходів) на земельній ділянці, то зазначене дає суду підстави вважати, що Відповідач стверджує про те, що Позивачем вчинено правопорушення щодо псування земель у вигляді їх засмічення.

Натомість в постановах Верховного Суду від 25.10.2018 № 905/31/17, від 27.09.2018 у справі № 909/6/18 зроблено такі висновки щодо кваліфікація такого порушення як «засмічення земель» - відповідно до положень природоохоронного законодавства умовою кваліфікації такого правопорушення як засмічення земель,… є доведення факту виявлення на відкритому ґрунті сторонніх предметів і матеріалів, сміття без відповідних дозволів, що призвело або може призвести до забруднення навколишнього природного середовища, прямого чи опосередкованого шкідливого впливу на здоров`я людини. Отже, забруднення навколишнього природного середовища, прямий чи опосередкований шкідливий вплив на здоров`я людини є кваліфікуючими ознаками правопорушення, за яке передбачено відповідальність.», «факт наявності сміття не є достатнім для того, щоб вважати землю засміченою і як наслідок виникнення обов`язку відшкодувати шкоду. Обов`язковою ознакою засмічення є таке засмічення земель, що призвело або може призвести до забруднення навколишнього природного середовища. Відтак Позивачу необхідно було встановити факт того, що засмічення призвело або може призвести до забруднення навколишнього природного середовища, чого останнім зроблено не було.».

В даному випадку відповідачем не надано жодних доказів того, що в результаті перебування сторонніх предметів та матеріалів (будівельних та побутових відходів) на земельній ділянці з кадастровим № :01:000:1694 (на території, де ТОВ «МГЗ» планує побудувати новий ставок-накопичувач) призвело або може призвести до забруднення навколишнього природного середовища, прямого чи опосередкованого шкідливого впливу на здоров`я людини.

Згідно з ч. 2 ст. 252 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Отже Відповідачем не доведено, що Позивачем вчинено правопорушення у вигляді псування земель (їх засмічення), а відтак суд не може погодитись із тим, що оскаржувана постанова винесена правомірно.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП відсутність події і складу адміністративного правопорушення є підставою для закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.

У письмових поясненнях Відповідач посилається у обґрунтування заперечень проти позовних вимог серед іншого на те, що операції у сфері поводження з відходами здійснюються лише за наявності дозволу на здійснення операцій у сфері поводження з відходами (ст.32 Закону кураїни «Про відходи», ст. 55 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища»).

Однак висновку про те, що ТОВ «Миколаївський глиноземний завод» зобов`язано було отримувати дозвіл на здійснення операцій у сфері поводження з відходами та про допущене порушення Позивача у вигляді не забезпечення отримання такого дозволу, оскаржувана постанова не містить.

Між тим, ч. 2 ст. 77 КАС України визначено, що у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Отже, посилання відповідача на допущене порушення позивачем у вигляді відсутності дозволу на здійснення операцій у сфері поводження з відходами не може прийматися до уваги.

Крім того, у позові позивач вказував, що даний час законодавством не врегульовано порядку отримання дозволів на поводження з відходами, що виключає можливість вважати порушенням дії щодо поводження з відходами без відповідного дозволу.

З приводу вказаних аргументів сторін суд зазначає наступне.

Пунктом с) статті 17 Закону України «Про відходи» (в редакції Закону України від 09.04.2014 р. № 1193-VII), визначено, що суб`єкти господарської діяльності у сфері поводження з відходами повинні мати дозвіл на здійснення операцій у сфері поводження з відходами, якщо їхня діяльність призводить до утворення відходів, для яких Пзув перевищує 1000.

З прийняттям Закону України від 09.04.2014 р. № 1193-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо скорочення кількості документів дозвільного характеру», на Кабінет Міністрів України покладено обов`язок встановлення порядку надання дозволів на здійснення операцій у сфері поводження з відходами, який згідно з п. 3 Прикінцевих положень цього Закону мав бути розроблений Кабінетом Міністрів України протягом 3 місяців з дня набрання чинності цим законом. Закон України від 09.04.2014 р. № 1193-VII набрав чинності 26.04.2014, а отже порядок надання дозволів на здійснення операцій у сфері поводження з відходами мав бути розроблений до 26.07.2014. Однак до цього такий порядок Кабінетом Міністрів України не розроблений.

У п. 70 справи «Рисовський проти України» Європейським судом з прав людини вказано, що «у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб», а тому такі органи повинні «запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси».

У справі «Вєренцов проти України» ЄСПЛ вказав на неприпустимість притягнення до відповідальності особи за наявність законодавчої прогалини. У п. 55 цього рішення відзначено, що хоча державі може знадобитися певний час для прийняття законодавчих актів, такий час не може затягуватися на роки, особливо якщо йдеться про фундаментальні права.

Отже з вказаних рішень ЄСПЛ вбачається висновок про те, що бездіяльність органів державної влади не може ставитися у провину приватних осіб.

Такий же висновок про неможливість покладання відповідальності на суб`єкта господарювання у зв`язку із здійснення господарської діяльності без дозволу на здійснення операцій у сфері поводження з відходами: зроблено Верховним Судом у постанові від 23.12.2020 р. у справі № 815/132/17: «…Кабінетом Міністрів України не запроваджено механізм надання дозволів на здійснення операцій у сфері поводження з відходами, тому незапровадження на державному рівні відповідного механізму отримання таких дозволів виключає можливість контролюючого органу висувати таку вимогу».

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.06.2019 р. у справі № 816/581/16 та від 12.09.2019 р. у справі № 440/3838/18.

Крім того, провадження господарської діяльності без одержання документа дозвільного характеру, якщо його одержання передбачене законом, є окремим правопорушенням, яке передбачене ст. 164 КУпАП. Доказів складання у відношенні Позивача відповідного протоколу за ст. 164 КУпАП та винесення судом постанови за результатами його розгляду Відповідачем не наданою.

Таким чином суд відхиляє аргументи відповідача стосовно того, що позивач може бути притягнутий до адміністративної відповідальності за порушення у вигляді відсутності дозволу на здійснення операцій у сфері поводження з відходами.

У письмових поясненнях відповідач серед іншого посилався на приписи ст. 33 Закону України «Про відходи» про те, що на кожне місце чи об`єкт зберігання або видалення відходів складається спеціальний паспорт, в якому зазначаються найменування та код відходів (згідно з державним класифікатором відходів), їх кількісний та якісний склад, походження, а також технічні характеристики місць чи об`єктів зберігання чи видалення і відомості про методи контролю та безпечної експлуатації цих місць чи об`єктів.

Натомість у оскаржуваній постанові не заначено про те, що суть вчиненого позивачем порушення полягає у відсутності паспорту місця зберігання відходів.

Крім того, згідно п. 5 Порядку ведення реєстру місць видалення відходів від 3 серпня 1998 р. N 1216, на кожне МВВ складається спеціальний паспорт, у якому зазначається найменування і код відходів, їх кількісний та якісний склад, походження, а також технічні характеристики і відомості про методи контролю та безпечної експлуатації. Спеціальний паспорт складається власником МВВ відповідно до Інструкції про зміст і складання паспорта місць видалення відходів.

Відповідно до п. 1 Інструкції про зміст і складання паспорта місць видалення відходів Наказ Міністерства охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки України 14 січня 1999 р. N 12, зареєстровано в Мінюсті України 3 лютого 1999 за N 60/3353, спеціальний паспорт місця видалення відходів (далі - МВВ) складається власником МВВ відповідно до цієї Інструкції. Дані паспорта МВВ, після його затвердження і присвоєння реєстраційного номера, вносяться до реєстру місць видалення відходів відповідно до Порядку ведення реєстру місць видалення відходів. До місць видалення відходів прирівнюються місця довгострокового (понад 2 роки) зберігання відходів.

Отже, складання паспорта місця видалення відходів на місце, де зберігаються відходи є необхідним у випадку, якщо зберігання відходів здійснюється понад 2 роки. Однак відповідачем не надано доказів того, що сторонні предмети та матеріали (будівельні та побутові відходи) на земельній ділянці з кадастровим № :01:000:1694 (на території, де ТОВ «МГЗ» планує побудувати новий ставок-накопичувач) зберігаються понад 2 роки.

Позивач як на підставу для скасування оскаржуваної постанови також посилався на те, що відповідачем не представлено доказів про те, що він є суб`єктом правопорушення, передбаченого ст. 52 КУпАП, зокрема, що до його функцій за місцем роботи входило дотримання вимог законодавства щодо поводження з відходами.

Суд при оцінці вказаних доводів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч. 2 ст. 252 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто згідно вищенаведених норм, перед прийняттям оскаржуваної постанови відповідач, серед іншого, повинен був на підставі зібраних ним доказів з`ясувати, чи було вчинено позивачем адміністративне правопорушення, передбачене ст. 52 КУпАП, чи винний позивач в його вчиненні, чи підлягає позивач адміністративній відповідальності. В даному випадку з`ясування зазначених обставин полягає зокрема у тому, щоб встановити, чи входило до трудових обов`язків позивача за місцем його роботи у ТОВ «МГЗ» дотримання вимог законодавства щодо поводження з відходами, щодо охорони землі.

Однак ані в протоколі про адміністративне правопорушення№ 000870 від 12.10.2020 року, ані в оскаржуваній постанові не вказується, що відповідач досліджував обсяг посадових обов`язків позивача, а також встановлював, чи знаходяться в межах повноважень позивача за місцем його роботи у ТОВ «МГЗ» питання дотримання вимог щодо поводження з відходами, щодо охорони землі, оскільки у протоколі та постанові відсутні посилання на будь-які докази (посадова інструкція тощо) того, що до трудових обов`язків позивача за місцем його роботи входив контроль за поводженням з відходами у ТОВ «МГЗ» та щодо охорони землі. Тобто відповідач, приймаючи оскаржувану постанову, не дослідив, чи є взагалі Позивач суб`єктом відповідальності за ст. 52 КУпАП, що свідчить про необґрунтованість оскаржуваної постанови.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

З урахуванням всього вищенаведеного, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про скасування оскаржуваної постанови та закриття справи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем сплачено судовий збір за подачу даної позовної заяви у розмірі 420,40 грн. згідно квитанції № 44021 від 20.11.2020 року.

Таким чином, оскільки вимоги позивача про визнання протиправними та скасування оскаржуваної постанови судом задоволені, відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 420,40 грн.

Відповідно до положень п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать також витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно із частиною другою статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За змістом пункту першого частини третьої статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Частиною четвертою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з частиною п`ятою статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Разом з тим, згідно з частиною 9 статті 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Також варто зауважити, що питання щодо застосування процесуальних норм права, які регулюють порядок розподілу судових витрат за надану професійну правничу допомогу на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою було предметом дослідження судами різних юрисдикцій. Зокрема, Верховним Судом відповідно до постанов від 29.10.2020 року (справа № 686/5064/20), від 05.03.2021 року (справа № 200/10801/19-а), від 16.03.2021 року (справа №520/12065/19), від 21.01.2021 у (справа № 280/2635/20), постанови Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03.10.2019 року (справа №922/445/19), сформульовано правовий висновок про те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Таке правозастосування випливає з нової процедури відшкодування витрат на професійну правову допомогу, імплементованої, зокрема, і в КАС України з 15 грудня 2017 року, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки належить сплатити.

Так, у додатковій постанові від 18.08.2021 року у справі № 300/3178/20, Верховний Суд зробив висновок про те, що навіть у випадку, якщо умовами договору про правову допомогу передбачено, що оплату гонорару буде здійснено у майбутньому, то витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості все одно підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже сплачено чи тільки має бути сплачено.

Таким чином, норми процесуального закону передбачають можливість стягнення не тільки судових витрат на професійну правничу допомогу, які вже фактично понесені стороною, а й судових витрат, що мають бути сплачені у майбутньому за умови підтвердження розміру таких витрат належними доказами, про що неодноразово наголошував Верховний Суд.

Наведений підхід щодо визнання фактично здійсненими витрат за відсутності факту оплати випливає також із практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, у рішенні по справі «Бєлоусов проти України» (Заява №4494/07) ЄСПЛ дійшов висновку, що витрати, які мають бути сплачені за договором адвокату, слід розглядати як фактично понесені, зазначивши наступне: «... хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями. Отже, представник заявника має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними» (див. вищезазначене рішення у справі «Савін проти України» (Savin v. Ukraine), п. 97)».

Таким чином, відшкодування витрат на правничу допомогу здійснюється незалежно від того, чи сплачено гонорар адвокату чи тільки він підлягає сплаті.

Позивачем в установлений абз. 2 ч. 7 ст. 139 КАС України строк подано до суду заяву про відшкодування витрат на правову допомогу, а також договір про надання правової допомоги від 22.10.2020 року № 1, згідно якого на замовлення позивача адвокатом здійснено підготовку позовної заяви, письмових пояснень у справі, що підтверджується також наявним у матеріалах справи актом приймання-передачі послуг за договором про надання правничої допомоги та юридичних послуг від 10.11.2021 року № 1. За ці послуги згідно умов п. 3.1.1 та п. 3.2 вказаного договору та на підставі зазначеного акта позивач зобов`язаний буде через 60 календарних днів після ухвалення судового рішення після сплатити на користь адвоката 3000,00грн.

На підставі вище викладеного, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення заяви позивача про розподіл судових витрат шляхом компенсації позивачу витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням принципів обґрунтованості, співмірності та пропорційності у розмірі 3000 грн.

Відтак, сума судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн. підлягає відшкодуванню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. ст. 5-6, 8-9, 11, 132, 134,139, 241 - 245, 250, 286, 293, 295 КАС України,

В и р і ш и в :

Позовні вимоги задовольнити.

Постанову № 02-03-07-08/113/20 від 15.10.2020 року про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення, винесену Державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Миколаївської області Упоровою (Слісаренко) А.В., - скасувати.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ст. 52 КУпАП закрити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державної екологічної інспекції Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 420,40 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000,00грн.

Рішення може бути оскаржено протягом 10 днів до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Державна екологічна інспекція Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області), , адреса: пр-т Шевченка 12, м. Одеса, 65058.

Суддя Г.М. Лазарева