Справа № 640/8132/20
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2021-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 640/8132/20

адміністративне провадження № К/9901/25523/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мацедонської В. Е.,

суддів: Данилевич Н. А., Шевцової Н. В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції адміністративну справу

за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» до Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 червня 2020 року (головуючий суддя Огурцов О. П.) та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 03 вересня 2020 року (головуючий суддя Горяйнов А. М., судді: Кобаль М. І., Костюк Л. О.)

І. Суть спору

У квітні 2020 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - позивач, АТ «Українська залізниця») звернулося до суду з позовом до Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач, Печерський РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), у якому просило визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Печерського РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 28 лютого 2020 року про відкриття виконавчого провадження № 61409085.

На обґрунтування позовних вимог АТ «Українська залізниця» зазначило, що пунктом 3 Розділу ІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», який набрав чинності 20 жовтня 2019 року встановлена пряма заборона вчиняти виконавчі дії, у тому числі й з виконання судових рішень, щодо стягнення грошових коштів з АТ «Українська залізниця». З цих підстав позивач вважає, що всі виконавчі провадження, відкриті станом на 20 жовтня 2019 року, у тому числі й ВП № 61409085, в яких боржником є АТ «Українська залізниця», підлягають завершенню, а виконавчі документи - поверненню стягувачам на підставі пункту 9 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, позивач стверджує, що державним виконавцем не вчинялись дії, спрямовані на примусове виконання рішення Господарського суду м. Києва від 13 грудня 2019 року № 910/7176/19, у зв`язку з виконанням якого з нього стягується виконавчий збір.

При цьому, позивач зазначає, що таке судове рішення ним, як боржником виконано добровільно, що, на його переконання, також свідчить про відсутність підстав для стягнення з нього виконавчого збору.

ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи.

У Печерському РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває на виконанні виконавче провадження № 60953820 щодо примусового виконання наказу Господарського суду м. Києва від 03 вересня 2019 року № 910/7176/19 про стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ТОВ «Металургтранс» збитків, завданих незабезпеченням збереженості вагону, в розмірі 142 972,45 грн.

У рамках вказаного виконавчого провадження державний виконавець 11 січня 2020 року прийняв постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 14 489,35 грн.

Постановою державного виконавця Печерського РВ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 28 лютого 2020 року було відкрите виконавче провадження № 61409085 з примусового виконання постанови від 11 січня 2020 року про стягнення з позивача на користь держави виконавчого збору в розмірі 14 489,35 грн.

Уважаючи таку постанову відповідача протиправною, АТ «Українська залізниця» звернулося до суду із адміністративним позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.

ІІІ. Рішення судів попередніх інстанцій та мотиви їх ухвалення.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 вересня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що у цій справі позивач оскаржує постанову державного виконавця від 28 лютого 2020 року про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови від 11 січня 2020 року про стягнення з нього виконавчого збору, що є самостійним виконавчим документом, який позивачем не оскаржувався, у порядку, визначеному законодавством протиправним не визнавався, а є чинним та підлягає виконанню. При цьому, з огляду на предмет спору в цій справі, судами було відхилено доводи позивача щодо протиправності винесення державним виконавцем безпосередньо постанови про стягнення з нього виконавчого збору. Крім того суди зазначили, що на спірні правовідносини не поширюються заборони, установлені Законом України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації».

IV. Провадження в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою на підставі п. 1, 3 ч. 4 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

V. Касаційне оскарження

У касаційній скарзі АТ «Українська залізниця» просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове про задоволення позову.

На обґрунтування своєї позиції скаржник посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 15 травня 2020 року у справі № 904/5697/18 та від 04 червня 2020 року у справі № 904/1923/19 щодо застосування пункту 3 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону України від 02.10.2019 року №145-ІХ «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації». У вищевказаних висновках Верховного Суду зазначається, що цим Законом встановлена пряма заборона вчиняти виконавчі дії у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», в тому числі, і щодо виконання рішень судів, якими встановлено стягнення грошових коштів. Зазначено, що забороняється вчиняти виконавчі дії щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, крім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.

На думку скаржника, суди попередніх інстанцій безпідставно не застосували пряму норму Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» про заборону вчинення виконавчих дій, а судом апеляційної інстанції неправильно витлумачено зазначену норму Закону № 145-IX.

Скаржник також вказує на відсутність правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати або Великої Палати Верховного суду щодо єдиної правозастосовчої практики відносно пункту 3 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації».

Також, скаржником зазначено, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, справа мас виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, на теперішній час відсутній висновок Об`єднаної або Великої Палати Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема п. З розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону №145-ІХ, а також посилається на наявність неоднакової судової практики щодо застосування вказаної норми Закону.

Ураховуючи наведене, позивач заявив також клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Відповідач відзив на касаційну скаргу не подавав, що не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

VІ. Релевантні джерела права й акти їх застосування.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VIII передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

За приписами ч. 1, 5 ст. 26 Закону № 1404-VIII передбачено, що за заявою стягувача виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Пунктом 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII установлено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до абз 11 п 8 розд. III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція № 512/5) у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

20 жовтня 2019 року набрав чинності Закон України від 02 жовтня 2019 року № 145-ІХ «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» (далі - Закон № 145-ІХ), пунктом 3 розділу ІІІ Прикінцевих та перехідних положень якого заборонено вчиняти виконавчі дії щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, крім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.

VІІ. Висновки Верховного Суду

Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судового рішення здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірка правильності застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (ч. 1 ст. 341 КАС України).

Оцінюючи обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню шляхом виокремлення в самостійне виконавче провадження у разі закінчення того виконавчого провадження, у межах якого з боржника було стягнуто виконавчий збір.

При цьому, у разі, якщо виконавче провадження закінчено і винесена у ньому постанова щодо стягнення з боржника виконавчого збору є чинною (у порядку, визначеному законодавством, протиправною не визнана та не скасована) законодавством не передбачено іншої альтернативи поведінки виконавця, окрім як відкриття нового виконавчого провадження з виконання такої постанови.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, предметом спору в цій справі є безпосередньо постанова державного виконавця від 28 лютого 2020 року про відкриття виконавчого провадження № 61409085 щодо виконання постанови державного виконавця від 11 січня 2020 року ВП № 60953820 в частині стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 14 489,35 грн.

Тобто, вказана постанова державного виконавця від 11 січня 2020 року ВП № 60953820 в частині стягнення з позивача виконавчого збору фактично є виконавчим документом, за яким відповідачем відкрито спірне виконавче провадження.

Разом з тим, такий виконавчий документ, а саме постанова державного виконавця від 11 січня 2020 року ВП № 60953820 в частині стягнення з позивача виконавчого збору, на час розгляду цієї справи в суді в порядку, визначеному чинним законодавством, протиправним не визнавався та не скасовувався, а тому підлягає виконанню.

Водночас, перевіряючи доводи касаційної скарги, зокрема в частині щодо протиправності стягнення відповідачем з позивача виконавчого збору, Верховний Суд звертає увагу на те, що статтею 341 КАС України регламентовано межі перегляду судом касаційної інстанції.

Частиною четвертою вказаної норми процесуального законодавства прямо передбачено, що в суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

З огляду на викладене, судова колегія суддів вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій про те, що оскаржувана позивачем в цій справі постанова про відкриття виконавчого провадження винесена державним виконавцем у межах наданих йому повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства.

Доводи скаржника про те, що він добровільно виконав наказ Господарського суду м. Києва від 03 вересня 2019 року № 910/7176/19, за яким було розпочато виконавче провадження № 60953820, що, на його переконання, виключає підстави для стягнення з нього виконавчого збору, який є санкцією за невиконання судового рішення, колегія суддів відхиляє з огляду на вищевикладене.

Також є безпідставним посилання скаржника на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 2540/3203/18 (постанова від 11 березня 2020 року), оскільки у наведеній справі розглядалось питання застосування положень ст. 27 Закону № 1404-VIII у редакції, що діяла до 28 серпня 2018 року, що унеможливлює застосування таких позицій до спірних правовідносин у цій справі, які виникли після внесення змін Законом № 2475- VIII до статті 27 Закону № 1404-VIII.

Верховний Суд нагадує, що касаційна скарга у справі, у тому числі, подана на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду. Скаржник вказує на висновки, які викладені у постановах Верховного Суду від 15 травня 2020 року у справі № 904/5697/18 та від 04 червня 2020 року у справі № 904/1923/19.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 15 травня 2020 року у справі № 904/5697/18 та від 04 червня 2020 року у справі № 904/1923/19, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у вказаних справах розглядався інший предмет спору, ніж у цій справі, та мали місце інші обставини справи.

Доводи скаржника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно не застосували при вирішенні цієї справи Закон № 145-ІХ, яким заборонено звертати стягнення на грошові кошти АТ «Українська залізниця» та вчинення виконавчих дій за Законом України «Про виконавче провадження», судова колегія відхиляє з огляду на наступне.

Системний аналіз пункту 3 розділу ІІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону разом з іншими заборонами та мораторіями на звернення стягнення на майно боржників - державних підприємств, встановленими на момент прийняття такого Закону, свідчить про їх спрямування на збереження об`єктів права державної власності, які були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», у зв`язку з їх стратегічним значенням для української економіки та національної безпеки з метою запобігти безконтрольному відчуженню майна, що складає єдиний майновий комплекс, у тому числі через застосування позаприватизаційних процедур.

Водночас, із зазначеного Закону, на який посилається скаржник, вбачається, що його положення щодо заборони вчинення виконавчих дій, передбачені пунктом 3 розділу ІІІ Прикінцевих та перехідних положень, слід застосовувати таким чином, що така заборона не поширюється на стягнення грошових коштів боржників у будь-яких правовідносинах, а також окремо на стягнення товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами, які були ними укладені.

Тобто вказаною нормою Закону № 145-ІХ з усього складу майна підприємства, призначеного для його діяльності, яким також є нерухоме майно (будівлі, споруди, земельні ділянки тощо), передбачено можливість звернення стягнення лише на конкретні види майна цього підприємства, зокрема, грошові кошти, що узгоджується з положеннями чинного законодавства України, а також відповідає меті та суті Закону № 145-ІХ.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 20 листопада 2020 року у справі № 910/12809/19, а також підтримана в постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 640/8799/20.

Отже, висновки судів попередніх інстанцій у цій справі узгоджуються з вищенаведеної правовою позицією Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду та практикою Верховного Суду.

Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду колегія суддів зазначає таке.

Підстава для передачі касаційним судом справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду визначена ч. 5 ст. 346 КАС України, та передбачає наявність у справі виключної правової проблеми, вирішення якої необхідно для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Разом з цим, наведене скаржником обґрунтування наявності виключної правової проблеми, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, не створює підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Крім того, правова позиція щодо застосування п. 3 розд. ІІІ Закону № 145-ІХ висловлена Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 910/12809/19 (постанова від 20 листопада 2020 року), що також свідчить про необґрунтованість заявленого клопотання.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги, які були підставою відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду, а тому рішення суду першої та апеляційної інстанцій у цій справі постановлено з додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні. Крім того, відсутні підстави й для задоволення клопотання скаржника про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до ст.350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених ст. 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що оскаржувані судові рішення, переглянуті судом касаційної інстанції в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення судів попередніх інстанцій, то відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.

Керуючись ст. 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання Акціонерного товариства «Українська залізниця» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 03 вересня 2020 року залишити без змін.

Судові витрати не розподіляються.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. Е. Мацедонська

Судді Н. А. Данилевич

Н. В. Шевцова