Справа № 240/21423/21
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2021-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

16 грудня 2021 року м. Житомир справа № 240/21423/21

категорія 105000000

Суддя Житомирського окружного адміністративного суду Черняхович І.Е., перевіривши дотримання вимог законодавства при подачі позовної заяви ОСОБА_1 до Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) про визнаня незаконною бездіяльності, зобов`язання зняти арешт з майна,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), в якому просив:

- визнати незаконною бездіяльність Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) щодо не зняття арешту з майна ОСОБА_1 у виконавчих провадженнях №30978505, №38668692, №40985229;

- зобов`язати Богунський відділ державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) зняти арешт з майна ОСОБА_1 .

Перевіривши дотримання позивачем вимог законодавства при зверненні з даним позовом до суду, суддею було встановлено, що позовна заява ОСОБА_1 подана до суду з пропуском процесуального строку на звернення, з огляду на наступне.

Строки звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними, після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

У справах "Стаббігс та інші проти Великобританії", "Девеер проти Бельгії" Суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

У Справі "Пономарьов проти України" Європейський суд зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

Також прецедентна практика Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого королівства" та "Круз проти Польщі" виходить з того, що реалізуючі п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Таким чином, дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язано з реалізацією права на справедливий суд. Наявність такої умови запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Статтею 287 КАС України визначені особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.

Згідно з частиною 1 та пункту 1 частини 2 статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що предметом спірних правовідносин є протиправна, на переконання ОСОБА_1 , бездіяльність Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) щодо не зняття арешту з його нерухомого майна, накладеного 31.01.2012 у виконавчому провадженні №30978505, 07.07.2013 у виконавчому провадженні №38668692, та 06.12.2013 у виконавчому провадженні №40985229.

Визначаючи початок перебігу для позивача процесуального строку на звернення з даним позовом до суду, суд зазначає наступне.

Встановлений статтею 287 КАС України десятиденний строк звернення до суду обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При визначенні початку цього строку суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльність), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав є не тільки її дії, спрямовані на захист порушених прав, а також докази, які свідчать про те, що були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Суд зауважує, що при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття дізнався та повинен був дізнатись.

Так, під поняттям дізнався необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Поняття "повинен був дізнатися" необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, ОСОБА_1 в позовній заяві зазначив, що відповідно до статті 50 Закону України від 21.04.1999 №606-XIV "Про виконавче провадження" відповідач, після винесення постанови від 29.01.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні №30978505, постанови від 11.10.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні №38668692 та постанови від 31.01.2015 про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні №40985229, зобов`язаний був зняти арешт, накладений на його майно у межах вказаних виконавчих проваджень, однак не здійснив цього, що на переконання позивача свідчить про протиправну бездіяльність Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький).

Відповідно до статті 50 Закону України від 21.04.1999 № 606-XIV "Про виконавче провадження" у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Аналогічні положення закріплені також і у статті 40 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII "Про виконавче провадження", якою передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Зі змісту вищезазначених норм вбачається, що в момент закінчення виконавчого провадження чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, у державного виконавця виникає обов`язок щодо зняття арешту, накладеного на майно (кошти) боржника.

Таким чином, з моменту винесення постанови від 29.01.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні №30978505, постанови від 11.10.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні №38668692 та постанови від 31.01.2015 про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні №40985229 і не зняття при цьому арешту, накладеного на майно ОСОБА_1 , позивач дізнався (мав реальну можливість дізнатися) про протиправну, на його переконання, бездіяльність Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) щодо не зняття арешту з його нерухомого майна, накладеного у виконавчих провадженнях №30978505, №38668692, №40985229.

Разом з тим, в позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що про наявність незнятого арешту з його нерухомого майна йому стало відомо з відомостей про обтяження, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Зі змісту долученої позивачем до позовної заяви інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (номер інформаційної довідки 257872419) вбачається, що вона була сформована 24 травня 2021 року.

Вказане свідчить, що починаючи з 24 травня 2021 року (з моменту отримання вищезазначеної інформаційної довідки) ОСОБА_1 був обізнаний про те, що його майно перебуває під арештом, та відповідно й обізнаний про протиправну, на його переконання, бездіяльність Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) щодо не зняття арешту з його нерухомого майна після винесення постанови від 29.01.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні №30978505, постанови від 11.10.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні №38668692 та постанови від 31.01.2015 про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні №40985229.

Відтак, щонайпізніше 24 травня 2021 року ОСОБА_1 дізнався про порушення своїх прав Богунським відділом державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), а тому з 25 травня 2021 року для нього розпочався перебіг процесуального строку на звернення з даним позовом до суду.

Водночас, до суду з даним позовом ОСОБА_1 звернувся 06 вересня 2021 року, що підтверджується датою реєстраційного штампу суду на першій сторінці позовній заяві.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позивачем пропущено визначений статтею 287 КАС України десятиденний строк на звернення до суду щодо оскарження бездіяльності Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) по не зняттю арешту з його нерухомого майна.

У зв`язку з цим, ухвалою від 16 вересня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху, а позивачу надано строк для подачі клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на звернення до суду та доказів поважності причин його пропуску.

Відповідно до частини 1 статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи може поновити пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

На виконання вимог частини 1 статті 121 КАС України та ухвали від 16 вересня 2021 року про залишення позовної заяви без руху, ОСОБА_1 подав до суду заяву про поновлення пропущеного процесуального строку на звернення з даним позовом до суду.

В обгрунтування поданої заяви ОСОБА_1 зазначив, що він звернувся із заявою до Державної виконавчої служби з вимогою зняти арешт з його майна, і лише після отримання відмови він звернувся з даним позовом до суду. Вказує, що після закінчення виконавчого провадження особа-боржник втрачає статус боржника. Натомість стаття 287 КАС України розповсюджується саме на учасників виконавчого провадження. Відтак, оскільки на дату звернення до суду він не є учасником виконавчого провадження, тому що відносно нього у Богунському ДВС немає відкритих виконавчих проваджень, ОСОБА_1 вважає, що спеціальний визначений статтею 287 КАС України десятиденний строк на звернення до суду не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. З огляду на те зазначене, ОСОБА_1 вказав, що шестимісячний строк на звернення до суду ним не пропущений.

Розглянувши вказані ОСОБА_1 в заяві доводи, щодо не застосування до спірних правовідносин десятиденного строку на звернення до суду, передбаченого статтею 289 КАС України, суд зазначає наступне.

Частина 1 статті 287 надає право учасникам виконавчого провадження та особам, які залучаються до проведення виконавчих дій, звернутися до адміністративного суду із позовною заявою про оскарження рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, якими порушено їхні права, свободи чи інтереси.

Таким чином, визначені в статті 287 КАС України особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, в тому числі й щодо процесуального строку на звернення до суду, поширюються саме на учасників виконавчого провадження чи осіб, що залучаються до проведення виконавчих дій, які звернулися до адміністративного суду з відповідним позовом про оскарження рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.

Відповідно до статтей 14, 15 Закону України "Про виконавче провадження", учасниками виконавчого провадження є, зокрема, сторони виконавчого провадження.

Сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Натомість, боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що предметом спірних правовідносин є протиправна, на переконання ОСОБА_1 , бездіяльність Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) щодо не зняття арешту з його нерухомого майна, накладеного 31.01.2012 у виконавчому провадженні №30978505, 07.07.2013 у виконавчому провадженні №38668692, та 06.12.2013 у виконавчому провадженні №40985229.

Суд звертає увагу ОСОБА_1 , що в межах спірних правовідносин арешт на нерухоме майно був накладений на нього, як на боржника у виконавчих провадженнях №30978505, №38668692, №40985229.

Відтак, оскаржувана в даній справі бездіяльність Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), щодо не зняття, у зв`язку із повернення у виконавчих провадженнях №30978505, №38668692, №40985229 виконавчих документів стягувачу, арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 порушує права позивача саме як особи, яка була боржником у виконавчих провадженнях.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що процесуальний строк на звернення ОСОБА_1 з даним позовом до суду визначений саме в статті 287 КАС України та становить десять днів, а тому доводи позивача в цій частині є безпідставними та відхиляються судом.

В контексті спірних правовідносин суд також зазначає, що той факт, що до Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) із заявою про зняття арешту з його нерухомого майна ОСОБА_1 звернувся 05 серпня 2021 року та отримала за результатами свого звернення відмову, оформлену листом від 12.08.2021 №89953 не змінює часу, з якого позивач дізнався про порушення своїх прав. Зазначена дата свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти активні дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду, а є лише штучно створеною передумовою звернення до суду.

Судом також враховується, що з огляду на те, що дана справа належить до категорії термінових адміністративних справ, порушення позивачем процесуального строку на звернення з даним позовом до суду (з 25.05.2021 по 06.09.2021) було занадто тривалим, хоча об`єктивно для позивача були створені обставини, які дозволяли забезпечити можливість вчасно поставити перед судом питання щодо оцінки правомірності бездіяльності відповідача. Оскільки позивачем протягом майже чотирьох місяців не був реалізований процесуальний інтерес до судового захисту своїх прав, суд не встановив жодних об`єктивних та непереборних обставин, які унеможливлювали б для позивача звернення з позовом до суду вчасно.

Водночас, пропущений процесуальний строк може бути поновлений, якщо суд визнає причини його пропуску поважними.

При цьому, поважними причинами пропуску строку звернення до суду відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій, в тому числі звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббігс на інші проти Великобританії, справа Девеер проти Бельгії).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі Перез де Рада Каванілес проти Іспанії від 28.10.1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Європейський суд з прав людини виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

При цьому, наявність навіть об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа Олександр Шевченко проти України, п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Отже, за наведених обставин та з огляду на ненадання позивачем доказів на підтвердження поважності причини пропуску строку звернення до суду, викладені позивачем обставини у заяві про поновлення строку звернення до суду не можуть бути визнані поважними, оскільки такі причини не носять ознак об`єктивності та непереборності безпосередньо для позивача, а реалізація останнім права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого права.

Підсумовуючи викладене, слід зазначити, що намір захистити у судовому порядку порушені права має реалізовуватись у чіткій відповідності до вимог процесуального закону і має бути наслідком добросовісних дій позивача.

При вирішенні процесуального питання щодо дотримання строків звернення до суду суд також враховує практику Європейського суду з прав людини.

У Справі "Пономарьов проти України" Європейський суд зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

Також прецедентна практика Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого королівства" та "Круз проти Польщі" виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Згідно з п. 9 ч. 4 ст. 123 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Частинами 1 та 2 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

З огляду на те, що позовна заява ОСОБА_1 подана до суду з пропуском встановленого законом процесуального строку на звернення до суду, та беручи до уваги, що наявності поважних підстав для пропуску ним такого строку встановлено не було, суд приходить до висновку, що позовну заяву слід повернути позивачу.

Про повернення позовної заяви суд постановляє ухвалу. Копія ухвали про залишення позовної заяви без руху або про повернення позовної заяви надсилається особі, яка подала позовну заяву, не пізніше наступного дня після її постановлення (ч. 5, 6 ст. 169 КАС України).

Керуючись статтями 169, 243, 248, 256, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) про визнаня незаконною бездіяльності, зобов`язання зняти арешт з майна повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати особі, яка її подала, не пізніше наступного дня після її постановлення, разом із позовною заявою й усіма доданими до неї матеріалами.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя І.Е.Черняхович