Справа № 120/9294/21-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2021-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

13 грудня 2021 р. Справа № 120/9294/21-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Богоноса М.Б., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Томашпільської селищної ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

УСТАНОВИВ

11.08.2021 у Вінницький окружний адміністративний суд надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивачка) до Томашпільської селищної ради (далі - позивач). У позовній заяві позивачка просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 28.01.2021 № 234 про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га, що знаходиться поруч із земельною ділянкою, кадастровий номер: :05:000:0461 яка розташована за межами населеного пункту с. Комаргород Тульчинського району;

- зобов`язати відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га, що знаходиться поруч із земельною ділянкою, кадастровий номер: :05:000:0461, з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства на території Комаргородської територіальної громади Тульчинського району.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка зазначила, що 22.12.2020 звернулася до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га, що знаходиться поруч із земельною ділянкою, кадастровий номер: :05:000:0461 яка розташована за межами населеного пункту с. Комаргород Тульчинського району.

Рішенням відповідача від 28.01.2021 № 234 відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а підставою відмови стало те, що земельна ділянка відноситься до невитребуваних земельних часток (паїв).

Не погоджуючись із рішенням, позивачка звернулася до суду із цим позовом, оскільки, на її думку, відповідачем порушено ст. 118 Земельного кодексу України, якою передбачено виключні підстави для відмови у наданні дозволу на виготовлення документації.

Ухвалою від 13.08.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін в порядку, встановленому ст. 262 КАС України. Цією ж ухвалою відповідачу встановлено 15-ти денний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву в порядку, передбаченому статтею 162 КАС України.

Також витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії клопотання ОСОБА_1 від 22.12.2020 із додатками до нього та рішення Томашпільської селищної ради від 28.01.2021 № 234 про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із документами, що стали підставою для його прийняття.

20.08.2021 на адресу суду надійшла заява представника позивача про зміну прізвища позивачки, у зв`язку із реєстрацією шлюбу із « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 ».

10.09.2021 до суду подано витребувані докази та відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову повністю.

Обґрунтовуючи відзив відповідач зазначає, що земельна ділянка, яку бажає отримати позивачка, відноситься до нерозподілених та не витребуваних земельних часток (паїв) (земельна ділянка № НОМЕР_1 ) та належала покійному ОСОБА_4 відповідно до сертифікату на право на земельну частку серії ВН № 0200712, а тому не може бути передана у власність іншій особі.

14.09.2021 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якому представник позивачки вважає твердження викладені у відзиві необґрунтованими.

Мотивуючи відповідь на відзив представник позивачки зазначає, що відповідачем не додано жодного доказу на підтвердження того, що ділянка площею 2,2638 га під № 879 закріплювалась саме за померлим ОСОБА_4 . Також вказав, що відповідачем не надано доказів того, що державні акти на право власності на земельну ділянку площею 2,2638 га під № 879 були виготовлені спадкоємцями після оформлення спадщини.

Крім цього представник вказав, що до спірних правовідносин повинен застосовуватися Земельний кодекс УРСР, який діяв на момент смерті гр. ОСОБА_4

20.09.2021 на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких відповідач зазначає, що для зручності в Схемі розподілу паю (у викопіюванні) одиниця перед номером паю не проставлялась, тому запис « 1879» слід вважати записом « 879». Крім того, дані землі також ідентифікуються за прізвищем, ім`ям та по-батькові власників, які померли. Також вказав, що сертифікати на право на земельну частку (пай) видавались при розпаюванні в одному екземплярі, а тому не можуть бути надані Томашпільською селищною радою. Представник відповідача зіслався й на те, що на даний момент спадкоємці померлих власників вчиняють дії щодо оформлення права власності на земельні частки (паї), а тому і не виключено, що такі дії вчиняють спадкоємці ОСОБА_4 , адже вони мають право прийняти пай до 2025 року.

04.10.2021 представником позивачки подано заяву про стягнення судових витрат у справі. В поданій заяві представник просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені позивачкою витрати на правову допомогу в сумі 27500 грн., а також судовий збір в сумі 908 грн.

06.10.2021 відповідачем подано заперечення щодо стягнення судових витрат, в яких зазначено, що заявлений до стягнення розмір витрат на правову допомогу є значно завищеним, адже справа не є складною. Також вказав, що представником позивачки - адвокатом Ковальчуком О.М. одночасно подано 13 ідентичних позовів до Вінницького окружного адміністративного суду, які є тотожними за змістом, а тому їх підготовка не потребувала значного обсягу робіт та часу.

Ухвалою від 13.12.2021 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд цієї справи з викликом сторін.

Дата ухвалення рішення обумовлена, в тому числі, перебуванням судді у справі в період з 22.11.2021 по 06.12.2021 в щорічній відпустці на підставі Наказу від 03.11.2021 № 151-в/к.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в своїй сукупності, суд встановив наступне.

22.12.2020 позивачка звернулася до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га, що знаходиться поруч із земельною ділянкою, кадастровий номер: :05:000:0461 яка розташована за межами населеного пункту с. Комаргород Тульчинського району (а.с.35-36).

Рішенням відповідача від 28.01.2021 № 234 відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Відмова мотивована тим, що бажана для позивачки земельна ділянка відноситься до нерозподілених та не витребуваних земельних часток (паїв), а тому не може бути передана у власність іншій особі (а.с.48).

Не погоджуючись із такою відмовою, позивачка звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує, що суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним Кодексом України від 25.10.2001 № 2768-III (далі - ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III) та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За приписами ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 18 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Статтею 81 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Порядок набуття відповідного права визначається главою 19 Розділу IV ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III.

Так, згідно із ст. 116 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться в тому числі у разі:

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями статті 118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III.

Нормами ч. 6 ст. 118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Із аналізу вищезазначених положень слідує, що законодавцем передбачено вичерпні підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 27.02.2018 у справі № 545/808/17, від 05.03.2019 у справі № 360/2334/17, від 28.01.2020 у справі № 2240/2962/18 та 28.02.2020 у справі № 806/3304/18.

Мотивуючи рішення від 28.01.2021 № 234 про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відповідач зазначив, що бажана для позивачки земельна ділянка відноситься до нерозподілених та не витребуваних земельних часток (паїв), а тому не може бути передана у власність іншій особі.

Визначаючись щодо вказаної підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, суд зазначає наступне.

Положеннями ст. 79-1 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III передбачено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок здійснюється:

- у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності;

- шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок;

- шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

- шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Із аналізу вищенаведених норм видно, що формування земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою, крім випадків, формування їх шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих ділянок, що, в свою чергу, здійснюється за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок (за винятком випадків зміни цільового призначення земельної ділянки).

Судом встановлено, що Указом Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" від 08.08.1995 № 720/95 було передбачено порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям. Відповідно до положень вказаного нормативно-правового акту паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Розмір земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах визначаються виходячи вартості земельної частки (паю) та середньої грошової оцінки одного гектар сільськогосподарських угідь для даного підприємства, кооперативу, товариства.

З огляду на зазначене, земельна частка (пай) є умовною часткою земель, які належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, розмір якої визначений в умовних кадастрових гектарах, а місцезнаходження та межі такої земельної частки (паю) не визначені.

Так, статтею 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" нерозподіленою земельною ділянкою є земельна ділянка, яка відповідно до проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) увійшла до площі земель, що підлягають розподілу, але відповідно до протоколу про розподіл земельних ділянок не була виділена власнику земельної частки (паю).

Невитребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на неї, або земельна частка (пай), право на яку посвідчено відповідно до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості).

Нерозподілені земельні ділянки, невитребувані частки (паї) після формування їх у земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до дня державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участі у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення або шляхом вручення відповідного повідомлення особисто, якщо відоме їх місцезнаходження. З моменту державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку договір оренди припиняється, а державна реєстрація припинення права оренди проводиться одночасно з державною реєстрацією права власності. У разі якщо договір оренди невитребуваної (нерозподіленої) земельної ділянки, переданої в оренду в порядку, визначеному цією статтею, закінчився у зв`язку з набуттям права власності на неї до збирання врожаю, посіяного орендарем на земельній ділянці, орендар має право на збирання такого врожаю. Власник земельної ділянки має право на відшкодування збитків, пов`язаних із тимчасовим зайняттям земельної ділянки колишнім орендарем, у розмірі пропорційно до орендної плати з дня припинення договору до дня збирання врожаю.

У разі якщо до 1 січня 2025 року власник невитребуваної земельної частки (паю) або його спадкоємець не оформив право власності на земельну ділянку, він вважається таким, що відмовився від одержання земельної ділянки.

Така невитребувана земельна частка (пай) після формування її у земельну ділянку за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради (у разі необхідності формування) за заявою відповідної ради на підставі рішення суду передається у комунальну власність територіальної громади, на території якої вона розташована, у порядку визнання майна безхазяйним.

За позовом власнику невитребуваної земельної частки (паю) або його спадкоємцю у разі пропуску строку для оформлення права власності на земельну ділянку з поважної причини суд може визначити додатковий строк, достатній для такого оформлення. У разі відсутності земель сільськогосподарських угідь колективної власності така земельна частка (пай) може бути виділена в натурі (на місцевості) за рахунок земель запасу комунальної власності відповідної територіальної громади (за наявності таких земель).

Протягом 7 років з дня державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку, сформовану з невитребуваної земельної частки (паю), забороняється передача її у приватну власність (крім передачі її власнику невитребуваної земельної частки (паю) або його спадкоємцям).

Зазначені норми передбачають право осіб, яким належить право на земельну частку (пай), та їх спадкоємцям отримати земельні ділянки в натурі до 01 січня 2025 року.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.11.2021 у справі № 542/1403/17.

Отже, із вищезазначених норм вбачається, що земельні ділянки державної, комунальної власності підлягають розпаюванню та розподілу. Право комунальної власності на такі землі орган місцевого самоврядування зможе зареєструвати лише після 01 січня 2025 року в порядку, визначеному Законом України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" із змінами, внесеними Законом, у разі, якщо власник не оформить право власності на свою земельну ділянку.

Отже, спірна земельна ділянка не відноситься до земель, які на підставі пункту 21 Розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України вважаються власністю територіальної громади.

Згідно ч. 1 ст. 122 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

З матеріалів справи встановлено, що земельна ділянка, яку бажає отримати позивачка, відноситься до колишніх земель колективної власності СТОВ «Кормаргородське» с. Комаргород Томашпільського району Вінницької області.

При цьому, із долучених відповідачем доказів слідує, що спірна земельна ділянка дійсно відноситься до нерозподілених та не витребуваних земельних часток (паїв) (земельна ділянка № НОМЕР_2 ) та належала покійному ОСОБА_4 відповідно до сертифікату на право на земельну частку серії ВН №0200712.

Відповідні обставини підтверджуються викопіюванням зі Схеми поділу земельних часток (паїв) на території Комаргородської сільської ради, Розпорядженням Томашпільської районної державної адміністрації №126 від 27.03.2003 «Про затвердження технічної документації та видачу державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам Комаргородської сільської ради» (із додатком до нього), листом Управління у Тульчинському районні Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 09.09.2021 із долученими до нього викопіюваннями із схеми поділу земельних ділянок СТОВ «Кормаргородське» (а.с.106-109, 114-123).

Отже, спірна земельна ділянка не відноситься до земель, які на підставі Земельного кодексу України вважаються власністю територіальної громади, а тому не може бути передана у власність позивачці в порядку безоплатної приватизації.

Суд зазначає, що нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки - частки (паї) не є землями державної чи комунальної власності, а перебувають у розпорядженні відповідних рад та адміністрацій.

Такий висновок наведено у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 822/712/15, від 29.01.2021 у справі № 820/725/17.

Аналогічного висновку в подібних правовідносинах дійшов Сьомий апеляційний адміністративний суд в поставі від 07 вересня 2021 року по справі № 560/6202/20.

Таким чином, органи місцевого самоврядування мають право тимчасово розпоряджатися землями колективної власності шляхом передачі їх в оренду до моменту державної реєстрації права власності на них, а з 2025 року звертатись до суду із заявою про передачу до комунальної власності земельних ділянок колективної власності в порядку визнання майна безхазяйним (із встановленням права власників не витребуваних (нерозподілених) земельних ділянок, які з поважних причин пропустили строк виділення їх в натурі (на місцевості) та безоплатно одержати земельні ділянки із земель комунальної власності.

Враховуючи вище викладені обставини, суд доходить висновку, що відповідачем правомірно прийнято рішення № 234 від 28.01.2021, яким відмовлено у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, адже бажана для позивачки земельна ділянка відноситься до нерозподілених та не витребуваних земельних часток (паїв), а тому не може бути передана у власність іншій особі.

Твердження представника позивача, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати Земельний кодекс УРСР, який діяв на момент смерті гр. ОСОБА_4 , суд оцінює критично, оскільки спірні правовідносини виникли 28.01.2021 (дата прийняття оскаржуваного рішення), а тому вони регулюються нормами ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III.

Щодо твердження представника позивачки, про відсутність у витязі з Протоколу засідання постійної профільної комісії підпису голови комісії Моставлюка В.О. та невідповідність дати розгляду клопотання позивачки, то суд зазначає, що навіть наявність формальних неточностей при оформлені протоколу не може бути підставою для скасування рішення органу місцевого самоврядування яке прийнято у відповідності із нормами земельного законодавства.

Посилання позивачки на практику Вінницького окружного адміністративного суду у подібних спорах, суд не бере до уваги, адже норми процесуального закону зобов`язують суди при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 КАС України). Це обумовлено завданням саме Верховного Суду забезпечувати єдність судової практики, як елемента принципу правової визначеності.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до висновку Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» (рішення від 18 липня 2006 року), кожен доречний і важливий аргумент особи має бути проаналізований і суд має надати відповідь на кожен з таких аргументів заявника.

Водночас, у пункті 23 цього рішення, Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Надавши оцінку усім істотним аргументам позивачки та доводам відповідача, суд дійшов висновку про правомірність спірного рішення органу місцевого самоврядування, а тому підстави для його скасування відсутні. За таких обставин, у задоволенні позову слід відмовити.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог, сплачений позивачкою при зверненні до суду судовий збір, а також судові витрати на правничу допомогу не підлягає стягненню в її користь із відповідача.

Керуючись ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ

У задоволенні вимог адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 );

Відповідач: Томашпільська селищна рада (площа Т. Шевченка, 1, смт. Томашпіль, Вінницька область, 24200, ).

Суддя Богоніс Михайло Богданович