Справа № 160/8272/21
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2021-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 серпня 2021 року Справа № 160/8272/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Озерянської С.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування вимог,-
25.05.2021 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Кам`янського управління ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 14.05.2019 № Ф-1943-55 на суму 20 896, 46 грн. та від 10.02.2020 № Ф-1943-55 на суму 29 159, 00 грн. Головного управління ДПС у Дніпропетровській області.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з автоматизованої системи виконавчого провадження дізналася, що старшим державним виконавцем П`ятихатьского районного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 05.05.2020 року відкрито виконавче провадження № 61962148 та 02.08.2019 виконавче провадження № 59691989 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ГУ ДПС у Дніпропетровській області на підставі вимоги від 10.02.2020 № Ф-1943-55 та від 14.05.2019 № ф-1943-55 недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Проте, вимогу від 10.02.2020 № Ф-1943-55 та від 14.05.2019 № Ф-1943-55 Кам`янського управління ГУ ДПС у Дніпропетровській області ОСОБА_1 не отримувала. 15.05.2021 року на адресу позивача надійшла відповідь на лист від 13.04.2021 року, в якій зазначено, що у зв`язку з несплатою заборгованості з єдиного внеску ГУ ДПС у Дніпропетровській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.05.2019 № Ф-1943-55 на суму 20 896,46 грн. та від 10.02.2020 № Ф-1943 55 на суму 29 159,00 грн. Позивач вважає, що вимоги про сплату боргу 14.05.2019 № Ф-1943-55 на суму 20 896,46 грн. та від 10.02.2020 № Ф-1943 55 на суму 29 159,00 грн. суперечать вимогам чинного законодавства України, є протиправними і підлягають скасуванню.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.06.2021 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
26.07.2021 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що оскаржувані вимоги є правомірними, та такими, що винесені відповідно до вимог діючого законодавства. Так, податкова звітність позивачем не подавалась, доходів вона не отримувала, як наслідок, повинна була сплачувати (враховуючи зміни до Закону України №2464 Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які набули чинності з 01 січня 2017 року, що стосується платників, які перебувають на загальній системі оподаткування та якими не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року) суму єдиного внеску, яка не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. В ІКП по ФОП ОСОБА_1 відображені наступні нарахування: по строку 09.02.2018 нараховано 8448,00 грн. за 2017 рік; по строку 19.04.2018 нараховано 2457,18 грн. за перший квартал 2018 р.; по строку 19.07.2018 нараховано 2457,18 грн. за другий квартал 2018 р.; по строку 19.10.2018 нараховано 2457,18 грн. за третій квартал 2018 р.; по строку 21.01.2019 нараховано 2457,18 грн. за четвертий квартал 2018 р.; по строку 19.04.2019 нараховано 2754,18 грн. за перший квартал 2019 р.; по строку 19.07.2019 нараховано 2754,18 грн. за другий квартал 2019 р.; по строку 21.10.2019 нараховано 2754,18 грн. за третій квартал 2019 р.; по строку 20.01.2020 нараховано 2754,18 грн. за четвертий квартал 2019 р. Також станом на 31.12.2017 року наявна у платника податків переплата на суму 134,44 грн. Отже, загальний розрахунок податкового боргу становить 29 159, 00 грн.
26.08.2021 року від позивача до суду були надані письмові пояснення до адміністративного позову та відповідь на відзив.
У відповіді на відзив позивач додатково зазначає, що у період з 02.10.2014 року вона фактично перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, що підтверджується свідоцтвом про народження від 22.10.2014 року Серії НОМЕР_1 та довідкою від 30.07.2021 року, та отримувала державну соціальну допомогу. Крім того, зазначила, що у зв`язку з проведенням заходів, спрямованих на запобігання виникнення і поширення коронавірусної хвороби фізичні особи - підприємці, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та члени фермерського господарства тимчасово звільняються від нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в частині сум, що підлягають нарахуванню, обчисленню та сплаті такими особами за періоди з 01 по 31 березня, з 01 по 30 квітня та з 01 по 31 травня 2020 року за себе. Тимчасове звільнення від нарахування, обчислення та сплати ЄС до 31 травня 2020 р. для таких осіб: фізособи, у т. ч. спрощенці, фізособи-незалежники; члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню з інших підстав. При цьому, на періоди з 01.03.2020 р. по 31.05.2020 р. не потрібно визначати суму ЄСВ у розмірі мінімального страхового внеску. Платники єдиного податку І групи звільняються від сплати цього податку за грудень 2020 року та січень-травень 2021 року.
За приписами частини першої статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
У 2012 році позивач перейшла на спрощену систему оподаткування, що підтверджується свідоцтвом платника єдиного податку Серія А № 598040 від 24.05.2012 року.
14.05.2019 року відповідачем винесено податкову вимогу № Ф-1943-55, якою ОСОБА_1 визначено суму податкового боргу з ЄСВ у розмірі 20 896, 46 грн.
10.02.2020 року відповідачем винесено податкову вимогу № Ф-1943-55, якою ОСОБА_1 визначено суму податкового боргу з ЄСВ у розмірі 29 159, 00 грн.
Зазначені вимоги надіслано на податкову адресу позивача.
В ІКП по ФОП ОСОБА_1 відображені наступні нарахування: по строку 09.02.2018 нараховано 8448,00 грн. за 2017 рік; по строку 19.04.2018 нараховано 2457,18 грн. за перший квартал 2018 р.; по строку 19.07.2018 нараховано 2457,18 грн. за другий квартал 2018 р.; по строку 19.10.2018 нараховано 2457,18 грн. за третій квартал 2018 р.; по строку 21.01.2019 нараховано 2457,18 грн. за четвертий квартал 2018 р.; по строку 19.04.2019 нараховано 2754,18 грн. за перший квартал 2019 р.; по строку 19.07.2019 нараховано 2754,18 грн. за другий квартал 2019 р.; по строку 21.10.2019 нараховано 2754,18 грн. за третій квартал 2019 р.; по строку 20.01.2020 нараховано 2754,18 грн. за четвертий квартал 2019 р.
Таким чином податковий борг з ЄСВ становить 29 159, 00 грн.
Незгода позивача з вищезазначеними вимогами стала підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.
Відповідно до п.п 14.1.226 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України (далі -ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем (за виключенням випадку, передбаченого пунктом 65.9статті 65 цього Кодексу) та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Підпункт 14.1.195 п.14.1 ст.14 ПК України дає визначення поняттю працівник - фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон №2464-VI, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно з п.2 ч.1 ст.1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до ст.2 Закону № 2464-VI дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Пунктами 3 і 10 ч.1 ст.1 Закону №2464-VI надано визначення поняттям:
- застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;
- страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Абзацом 2 п.1 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI визначено, що платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI встановлено, що до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до ч.2 ст.6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний, серед іншого, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність та сплачувати до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з ч.12 ст.9 Закону №2464-VI єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.
Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
Таким чином, фізичні особи-підприємці, які одночасно перебувають у трудових відносинах не повинні сплачувати подвійну суму єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне страхування.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 23.01.2020 року у справі №480/4656/18, від 04.12.2019 року у справі №440/2149/19, від 27.11.2019 року у справі №160/3114/19.
Щодо доводів позивача, що зазначену вимогу було направлено за іншою адресою, а ніж та за якою зареєстровано місце проживання позивача, суд зазначає наступне.
Відповідно до п.45.1 ст.45 ПК України платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу.
Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі.
Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.
Відповідно до абз.3 ч.4 ст.25 Закону№2464-VI вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена з метою стягнення недоїмки з єдиного внеску у разі його несплати платником у визначені цим Законом строки, надсилається податковим органом платнику в паперовій та/або електронній формі у порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України.
Згідно п.42.2 ст.42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
Відповідно до абз.6,10,11,12 ч.4 ст.25 Закону№2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.
Порядок узгодження сум недоїмки з єдиного внеску встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
У разі якщо згоди з податковим органом не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного податкового органу або оскаржити вимогу до податкового органу вищого рівня чи в судовому порядку.
У разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів з дня отримання вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з податковим органом шляхом оскарження в адміністративному чи судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти календарних днів з дня отримання узгодженої вимоги, податковий орган надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби узгоджену вимогу про сплату недоїмки в електронній формі.
Відповідно до абз.6 п.5 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 № 449, у разі якщо платник єдиного внеску протягом 10 календарних днів з дня надходження (отримання) вимоги про сплату боргу (недоїмки) не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з податковим органом шляхом оскарження в адміністративному чи судовому порядку або не сплатив узгоджену суму боргу (недоїмки) (з дня отримання відповідного рішення податкового органу або суду), після спливу останнього дня відповідного строку така вимога вважається узгодженою (набирає чинності).
Як встановлено судом податковою адресою ОСОБА_1 , яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є - АДРЕСА_1 , яка збігається з місцем реєстрації позивача.
Оскаржувані вимоги про сплату недоїмки з ЄСВ були направлені податковим органом за адресою АДРЕСА_1 .
В рекомендованих поштових повідомленнях про вручення оскаржуваних податкових вимог міститься підпис та дата вручення 21.05.2019 року та 25.02.2020 року.
З огляду на встановлені обставини, суд вважає, що дії відповідача щодо надіслання оскаржуваних вимог на податкову адресу позивача, яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, яка в свою чергу являється адресою реєстрації позивача, повністю відповідає вимогам чинного законодавства.
При цьому, у податкового органу відсутній обов`язок щодо встановлення фактично місця проживання чи то перебування позивача задля направлення вимог про сплату недоїмки.
Також суд звертає увагу, що наведені позивачем обставини не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних вимог, оскільки порушення порядку направлення вимог не свідчить про протиправність таких.
В свою чергу, Верховний Суд в постанові від 20.03.2020 року по справі №804/1318/18 та постанові від 24.09.2019 року по справі №825/1109/16 зробив висновок, що добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі невиконання цього обов`язку платник не вправі посилатись на неотримання ним документів як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних для такого платника наслідків.
Також, суд не бере до уваги твердження позивача про те, що у зв`язку з проведенням заходів, спрямованих на запобігання виникнення і поширення коронавірусної хвороби фізичні особи підприємці звільняються від нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в частині сум, що підлягають нарахуванню, обчисленню та сплаті такими особами за періоди з 01 по 31 березня, з 01 по 30 квітня та з 01 по 31 травня 2020 року, оскільки позивачу податковий борг з ЄСВ нараховано лише за 2017, 2018, 2019 роки.
Щодо доводів позивача, що у період з 02.10.2014 року вона фактично перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, що підтверджується свідоцтвом про народження від 22.10.2014 року Серії НОМЕР_1 та довідкою від 30.07.2021 року, та отримувала державну соціальну допомогу, суд зазначає наступне.
Статтею 74 КЗпП визначено, що громадянам України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки.
Аналогічна норма міститься в статті 2 Закону України Про відпустки, відповідно якої право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форми власності, виду діяльності, а також працюють у фізичної особи (далі підприємство). Після закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами за бажанням матері або батька дитини одному з них надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (частина перша ст. 18 Закону).
Ця відпустка може бути використана повністю або частинами також іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною, або особою, яка усиновила чи взяла під опіку дитину, одним із прийомних батьків чи батьків-вихователів (частина третя ст. 18 Закону).
Оскільки відповідно до ст. 42 ГКУ підприємництво це самостійна ініціатива, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктом господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку, то на неї не поширюються вищевикладені норми Закону, тобто жінка-підприємець не має права на отримання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
При цьому, з наявної в матеріалах справи довідки № 84 від 21.07.2014 року для призначення і виплати державної допомоги у зв`язку із вагітністю та пологами жінкам, які не застраховані в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування вбачається, що державна допомога надавалась в період з 21.07.2014 року по 25.11.2014 року, інших доказів отримання позивачем у період нарахування позивачу податкового боргу з ЄСВ, соціальної чи державної допомоги не надано.
Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Враховуючи вищенаведене, в межах розгляду даної справи судом не встановлено протиправності вимог від 14.05.2019 № Ф-1943-55 на суму 20 896, 46 грн. та від 10.02.2020 № Ф-1943-55 на суму 29 159, 00 грн., а тому в задоволенні позову необхідно відмовити.
При цьому, судом в даному випадку не враховуються постанови Верховного Суду на які посилається позивач, оскільки обставини, що досліджувались були відмінними від обставин даної справи, та стосувались правомірності нарахування податковим органом єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування особі яка являлась застрахованою особою, і єдиний внесок за неї в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключало обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску такою особою.
Також, судом не приймаються посилання позивача на належність її до осіб, які звільняються від сплати єдиного внеску на підставі частини 4 статті 4 Закону України №2464, як особа, яка отримує соціальну допомогу, оскільки доказів отримання позивачем соціальної допомоги до суду не надано.
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
У зв`язку з відмовою в позові розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 241-246, 250, 255, 292-297, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.І. Озерянська