Справа № 420/16353/21
Суддя: Балан Я.В.
Дата ухвалення: 2021-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 грудня 2021 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Балан Я.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження, за наявними матеріалами, у порядку письмового провадження, адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Білгород-Дністровського прикордонного загону ДПС України про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою звернувся ОСОБА_1 до Білгород-Дністровського прикордонного загону ДПС України про:

визнання протиправними дії Білгород-Дністровського прикордонного загону ДПС України (військова частини НОМЕР_1 ) щодо не проведення 21.05.2019 року остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільнення з військової служби у розмірі 83625,23 гривень;

визнання протиправними дії Білгород-Дністровського прикордонного загону ДПС України щодо утримання з індексації грошового забезпечення податку на доходи фізичних осіб у сумі 15052,54 гривень;

зобов`язання Білгород-Дністровського прикордонного загону ДПС України виплатити компенсацію податку на доходи фізичних осіб у сумі 15052,54 гривень;

зобов`язання Білгород-Дністровського прикордонного загону ДПС України нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.05.2019 року по 31.08.2021 року у сумі 367437,75 гривень.

Адміністративний позов мотивовано наступним.
ОСОБА_1 зазначив, що рішенням суду, яке набрало законної сили підтверджено факт порушення Білгород-Дністровським прикордонним загоном ДПС України прав позивача під час здійснення з ним остаточного розрахунку при звільненні. Зокрема, позивачеві не було виплачено індексацію грошового забезпечення.

На виконання рішення суду Білгород-Дністровським прикордонним загоном ДПС України позивачеві було виплачено індексацію грошового забезпечення, однак, утримано податок на доходи фізичних осіб та не було виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2021 року, вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження по справі без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2021 року, у задоволенні клопотання 25 прикордонного загону Державної прикордонної служби України про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Білгород-Дністровського прикордонного загону ДПС України про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2021 року, заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог по адміністративній справі №420/16353/21 залишено без розгляду.

У встановлений судом строк, відповідач надав відзив (вх.№62566/21 від 10.11.2021р.) на позовну заяву (а.с.49-55).

Відзив обґрунтований наступним.

Білгород-Дністровським прикордонним загоном ДПС України вказувалося, що пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004 року передбачені умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби. Зважаючи, що станом на дату виплати індексації грошового забезпечення за рішенням суду позивачеві, останній не був військовослужбовцем Державної прикордонної служби України і військову службу не проходив - компенсація сум податку з доходів фізичних осіб не підлягає реалізації та зазначена сума була утримана.

Також, Білгород-Дністровським прикордонним загоном ДПС України наголошувалося, що у даних правовідносинах відсутні правові підстави для застосування відповідальності передбаченої статтею 117 КЗпП, щодо виплати позивачеві середнього заробітку, а посилання позивача на приписи законодавства України про працю стосовно поняття, нарахування та виплати працівникам, у тому числі військовослужбовцям, середнього заробітку є безпідставними.

У відповіді на відзив (вх.№62810/21 від 11.11.2021 року) ОСОБА_1 вказував, що стягував з Білгород-Дністровського прикордонного загону ДПС України індексацію грошового забезпечення за період проходження служби, а тому, має право на компенсацію податку на доходи фізичних осіб (а.с.58-60).

Станом на 16 грудня 2021 року, інших заяв по суті справи від сторін на адресу суду не надходило.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Згідно витягу з наказу Начальника 25 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України (по особовому складу) №223-ОС від 21 травня 2019 року, ОСОБА_1 звільнений з військової служби за пунктом «а» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та з 21 травня 2019 року виключений зі списків особового складу прикордонного загону (а.с.9).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі №420/619/21 від 22 березня 2021 року (суддя Бойко О.Я.), зобов`язано Білгород-Дністровський прикордонний загін Державної прикордонної служби України здійснити перерахунок індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року, згідно з п.5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 року з встановленням для обчислення індексації грошового забезпечення місяць підвищення тарифних ставок (окладів) базового місяця січень 2008 року та зобов`язано Білгород-Дністровський прикордонний загін Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 різницю індексації з січня 2016 року по лютий 2018 рік, враховуючи виплачену індексацію в сумі 14768,42 гривень.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі №420/619/21 від 22 березня 2021 року (суддя Бойко О.Я.), Білгород-Дністровським прикордонним загоном Державної прикордонної служби України, 12 серпня 2021 року перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 71044,14 гривень з утриманням 1,5 % військового збору та 18% податку на доходи фізичних осіб (а.с.10-12).

Не погоджуючись з порушенням строку розрахунку при звільненні та не виплатою середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку, і стягненням податків з виплаченої на рішення суду індексації грошового забезпечення, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ВИСНОВКИ СУДУ
Відповідно до частини 5 статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ від 25 березня 1992 року (далі - Закон №2232-ХІІ).

Згідно частини 1 статті 2 Закону №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Разом з цим, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 року (далі Закон №2011-ХІІ), у статті 1 якого, зокрема, встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

У статті 9 Закону №2011-ХІІ закріплено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (частина 2 статті 9 Закону №2011-ХІІ).

Стосовно позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними дії Білгород-Дністровського прикордонного загону ДПС України щодо утримання з індексації грошового забезпечення податку на доходи фізичних осіб у сумі 15052,54 гривень, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі №420/619/21 від 22 березня 2021 року (суддя Бойко О.Я.), зобов`язано Білгород-Дністровський прикордонний загін Державної прикордонної служби України здійснити перерахунок індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року, згідно з п.5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 року з встановленням для обчислення індексації грошового забезпечення місяць підвищення тарифних ставок (окладів) базового місяця січень 2008 року та зобов`язано Білгород-Дністровський прикордонний загін Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 різницю індексації з січня 2016 року по лютий 2018 рік, враховуючи виплачену індексацію в сумі 14768,42 гривень.

Обставини встановлені рішенням Одеського окружного адміністративного суду по адміністративним справам №420/619/21 від 22 березня 2021 року (суддя Бойко О.Я.), яке набрало законної сили, на підставі частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають доказуванню.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі №420/619/21 від 22 березня 2021 року, Білгород-Дністровським прикордонним загоном Державної прикордонної служби України, 12 серпня 2021 року перераховано на картковий рахунок ОСОБА_1 71044,14 гривень з утриманням 1,5 % військового збору та 18% податку на доходи фізичних осіб (а.с.10-12).

У свою чергу, порядок оподаткування доходів фізичних осіб визначений у розділі 4 Податкового кодексу України.

У пункті 164.1 статті 164 Податкового кодексу України передбачено, що базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Згідно з підпунктом 165.1.10 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються такі доходи, як сума грошового або майнового утримання чи забезпечення військовослужбовців строкової служби (у тому числі осіб, що проходять альтернативну службу), передбачена законом, яка виплачується з бюджету чи бюджетною установою.

Разом з тим, відповідно до пункту 164.2 Податкового кодексу України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку серед іншого включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту), а також інші доходи, крім зазначених у статті 165 цього Кодексу.

Постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004 року, затверджено Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу.

Цей Порядок визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (пункт 1).

У пункті 2 цього Порядку (із змінами в редакції постанови КМУ №799 від 21.08.2019 року) визначено, що грошова компенсація виплачується зокрема громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби, що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб» (пункт 3 Порядку із змінами в редакції Постановою КМУ №952 від 18.11.2015 року).

Відповідно до пунктів 4, 5 цього Порядку виплата грошової компенсації військовослужбовцям здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення. Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Враховуючи вищевикладене, оскільки індексація грошового забезпечення входить до складу грошового забезпечення (тобто зважаючи на природу вказаної виплати), а позивач набув право на її виплату під час проходження військової служби, суд дійшов висновку, що відповідно до пункту 2 Порядку №44, ОСОБА_1 має бути виплачена грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення у розмірі 15052,54 гривень.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання Білгород-Дністровського прикордонного загону ДПС України нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.05.2019 року по 31.08.2021 року у сумі 367437,75 гривень, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За вимогами статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, в усякому випадку, повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму.

Згідно приписів статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд звертає увагу, що постанова Кабінету Міністрів України №1294 від 07.11.2007 року «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», постанова Кабінету Міністрів України №889 від 22.09.2010 року «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» не містять норм щодо виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку з затримкою з вини роботодавця усіх належних йому виплат при звільненні.

Таким чином, нерозповсюдження на військовослужбовців норм КЗпП України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати. Разом з тим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення, неврегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, тому щодо них необхідно застосувати положення КЗпП України, а саме статті 116, 117 цього Кодексу, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин.

За приписами частини 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм права вже була висловлена у постановах Верховного Суду по справі №807/3664/14 від 30.01.2019 року та по справі №2340/4192/18 від 31.10.2019 року.

Судом встановлено, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі №420/619/21 від 22 березня 2021 року (суддя Бойко О.Я.) індексація грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з січня 2016 року по лютий 2018 рік була виплачена відповідачем: 12 серпня 2021 року (а.с.12).

Таким чином, остаточний розрахунок Білгород-Дністровським прикордонним загоном ДПС України з ОСОБА_1 проведений 12 серпня 2021 року.

Конституційний Суд України у рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012 року щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові по справі №21-1765а15 від 15 вересня 2015 року, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові по справі №821/1083/17 від 26.02.2020 року, відповідно до якої ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця здійснити відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП. Вказане відшкодування спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що у межах спірних правовідносин відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо несвоєчасного здійснення розрахунку при звільненні позивача, що має наслідки передбачені КЗпП України.

Стосовно розміру належних позивачу сум та порядку обчислення вказаного середнього заробітку за весь період затримки розрахунку з позивачем, суд зазначає наступне.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100).

Згідно пункту 2 розділу ІІ Порядку №100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з приписами пункту 8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу 5 пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

Судом встановлено, що період затримки розрахунку з позивачем складає 814 календарних дні та 559 робочих днів та обраховується з дня після звільнення позивача з посади, а саме з 21.05.2019 року (виключення позивача зі списків особового складу) по 11.08.2021 року включно (останній день затримки перед днем виплат).

Згідно довідки наданої Білгород-Дністровським прикордонним загоном ДПС України (особова картка грошового забезпечення за березень-квітень 2019 року), середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 становить 678,65 гривень (27146,18 гривень (сума грошового забезпечення)/40 (робочих днів березня/квітня 2019 року) (а.с.56).

Враховуючи вищевикладене, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача, складає 379367,86 гривень (із розрахунку 678,65 гривень*559 робочих днів).

Разом з цим, визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суд враховує: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Вказана правова позиція відповідає висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові по справі №761/9584/15-ц від 26.06.2019 року.

Крім того, при вирішенні питання зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи №806/2473/18 і наведений у постанові від 30.10.2019 року.

Суд зазначає, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 379367,86 гривень, що значно перевищує розмір невиплаченої позивачеві суми при звільненні (71044,14 гривень виплаченої індексації), а тому, до даних правовідносин необхідно застосувати принцип співмірності з урахуванням таких обставин, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати, тощо.

Істотність частки невиплачених позивачу сум при звільненні у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 0,18% (71044,14 гривень/379367,86 (сума коштів отриманих на виконання рішення суду/середній заробіток за весь час затримки розрахунку = 0,18 %).

Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 678,65 (середньоденна заробітна плата позивача) х 0,18 % (істотність частки) х 559 (дні затримки розрахунку) = 68285,76 гривень.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням принципу розумності, справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 68285,76 гривень, з урахуванням істотності частки несвоєчасно виплачених сум у порівнянні із середнім заробітком позивача.

Крім того, виходячи із наведених вище принципів та застосовуючи визначені Верховним Судом критерії для зменшення розміру середнього заробітку, суд також враховує і обставини, за яких пов`язана тривалість періоду проведення відповідачем остаточного розрахунку при звільненні та виплата усіх компенсаційних сум, адже саме тривалість періоду затримки виплат зумовила і зростання розміру середньої заробітку.

У цьому контексті суд звертає увагу, що причиною затримки виплат стало неправильне тлумачення відповідачем норм права щодо виплатити позивачеві індексації грошового забезпечення. У зв`язку з цим, між позивачем та відповідачем виник спір, який вирішено судом у межах адміністративної справи №420/619/21.

Тобто, невиплата відповідачем усіх сум належних позивачу при звільненні не носить свавільного характеру, а пов`язана із помилковим застосуванням норм законодавства.

Аналізуючи поведінку позивача у спірних правовідносинах, суд зазначає, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас, у спірних правовідносинах працівник (у широкому розумінні поняття) має діяти добросовісно, реалізуючи свої права та не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Суд враховує, що позивач отримав індексацію грошового забезпечення 12 серпня 2021 року, а до суду з позовною заявою про виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку звернувся 08 вересня 2021 року.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, за результатами дослідження усіх обставин справи та з урахуванням критеріїв, які слід враховувати зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суд дійшов висновку про відповідність суми 68285,76 гривень принципам розумності, справедливості та пропорційності встановлених заходів відповідальності.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання Білгород-Дністровського прикордонного загону ДПС України нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.05.2019 року по 31.08.2021 року у сумі 367437,75 гривень підлягають задоволенню частково.

Крім того, оскільки справляння і сплата податку на прибуток з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, суд зазначає про необхідність відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів під час стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Висновки суду узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові по справі №805/1008/16-а від 08 листопада 2018 року.

Як встановлено статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи у наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статей 72,73 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи встановлені обставини, на підставі наявних у справі доказів, суд вважає недоведеною відповідачем правомірність утримання з індексації грошового забезпечення позивача податку на доходи фізичних осіб у сумі 15052,54 гривень та не виплату позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Так, у пункті 29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 року (справа «РуїзТоріха проти Іспанії») Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Таким чином, на підставі статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково.

Розподіл судових витрат.
Відповідно до частини 1 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору та відсутні витрати на виклик свідків та призначення експертизи, жодні витрати не належать до компенсації за рахунок коштів Державного бюджету України.

Керуючись статтями 2, 6-10, 77, 90, 139, 250, 251, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:
Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Білгород-Дністровського прикордонного загону ДПС України (67701, м. Білгород-Дністровський, вул. Військової Слави 14, ) про визнання протиправними дії Білгород-Дністровського прикордонного загону ДПС України (військова частини НОМЕР_1 ) щодо не проведення 21.05.2019 року остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільнення з військової служби у розмірі 83625,23 гривень; визнання протиправними дії Білгород-Дністровського прикордонного загону ДПС України щодо утримання з індексації грошового забезпечення податку на доходи фізичних осіб у сумі 15052,54 гривень; зобов`язання Білгород-Дністровського прикордонного загону ДПС України виплатити компенсацію податку на доходи фізичних осіб у сумі 15052,54 гривень; зобов`язання Білгород-Дністровського прикордонного загону ДПС України нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.05.2019 року по 31.08.2021 року у сумі 367437,75 гривень задовольнити частково.

Дії Білгород-Дністровського прикордонного загону ДПС України щодо утримання з індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 податку на доходи фізичних осіб у сумі 15052,54 гривень визнати протиправними;

Зобов`язати Білгород-Дністровський прикордонний загін ДПС України () виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошову компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення у розмірі 15052,54 (п`ятнадцять тисяч п`ятдесят дві гривні п`ятдесят чотири копійки) гривень.

Бездіяльність Білгород-Дністровського прикордонного загону ДПС України щодо виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.05.2019 року по 11.08.2021 року, включно визнати протиправною.

Зобов`язати Білгород-Дністровський прикордонний загін ДПС України () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 21.05.2019 року по 11.08.2021 року, включно, у розмірі 68285,76 (шістдесят вісім тисяч двісті вісімдесят п`ять гривень сімдесят шість копійок) гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно статті 255 КАС України - після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду згідно статті 295 КАС України подається до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя Ярослава БАЛАН