Справа № 640/7204/21
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2021-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/7204/21 Суддя першої інстанції: Добрянська Я.І.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Бужак Н.П., Кобаля М.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Української військово-медичної академії на прийняту у порядку письмового провадження ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 серпня 2021 року у справі за адміністративним позовом Української військово-медичної академії до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2021 року Українська військово-медична академія (далі Позивач, Академія) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 (далі Відповідач, ОСОБА_1 ) про стягнення з ОСОБА_1 на користь Академії суми матеріальної шкоди у розмірі 2 031 990,47 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.08.2021 позовну заяву залишено без розгляду на підставі ч. 3 ст. 123 КАС України у зв`язку з пропуском строку звернення до суду за відсутності на це об`єктивних причин.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду і направити справу для розгляду по суті до суду першої інстанції. Свою позицію обґрунтовує тим, що пропуск строку звернення до суду був зумовлений зміною судової практики та закриттям провадження у цивільній справі Верховним Судом 21.08.2019. Крім того, наголошує, що позовну заяву до Окружного адміністративного суду міст Києва вперше було подано у серпні 2020 року, яку безпідставно повернуто 28.12.2020, а вдруге Академія звернулася до суду 12.03.2021. При цьому підкреслює, що судом першої інстанції було відкрито провадження у справі, будь-яких пояснень щодо поновлення строку звернення до суду у Позивача не вимагалося, після з`ясування всіх фактичних обставин у справі було ухвалено здійснювати подальший розгляд у порядку письмового провадження, однак замість рішення по суті спору судом постановлено оскаржувану ухвалу.

Після усунення визначених в ухвалі від 07.10.2021 про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.11.2020 було відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.12.2021 справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, при постановленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції виходив з того, що вперше з цивільним позовом до ОСОБА_1 . Академія звернулася 08.11.2016, тобто майже через три роки з моменту виникнення 23.12.2013 обставин, що стали підставою для звернення до суду. У подальшому, після закриття провадження у справі Верховним Судом 21.08.2019, Академія звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва 27.10.2020 та після повернення позовної заяви 28.12.2020 внаслідок неусунення недоліків повторно звернулася до цього ж суду лише 13.03.2021, що свідчить про відсутність поважних причин пропуску строку звернення до суду.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

У свою чергу, згідно ч. ч. 3, 4 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Отже, підставою для залишення позовної заяви без розгляду відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України є незаявлення позивачем про поновлення пропущеного строку після відкриття провадження у справі, або якщо підстави, вказані у заяві, є неповажними, або висновки про поважність пропуску строку були передчасними та відсутні інші підстави для поновлення процесуального строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно абз. 2 ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

Отже, процесуальний закон, включає в себе спеціальну норму щодо строків звернення до адміністративного суду з питань звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень. Такі строки складають три місяці, які розпочинають свій відлік з моменту виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог.

На необхідність застосування саме положень абз. 2 ч. 2 ст. 122 КАС України до спірних правовідносин вказав Верховний Суд у постанові від 30.09.2021 у справі №620/4567/20.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 у справі №818/1688/16 (провадження № 11-892апп18) з метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування шкоди/стягнення збитків, завданих особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень, відступила від висновків, викладених у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 533/934/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 815/5027/15, від 03 жовтня 2018 року у справі №755/2258/17 та вказала наступне.

У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи.

Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.

Тобто, перебіг строку звернення до суду з цим адміністративним позовом на час звернення позивача із ним до суду повинен визначатися саме відповідними нормами КАС України.

Аналогічний правовий підхід був застосований Великою Палатою Верховного Суду також і під час розгляду справи № 813/1045/18 (провадження № 11-574апп19) за позовом військової частини до військовослужбовця про стягнення з останнього матеріальної шкоди, завданої ним державі через особисту неправомірну бездіяльність під час проходження військової служби.

Як вбачається з матеріалів справи 08.11.2013 Департаментом внутрішнього аудиту та фінансового контролю Міністерства оборони України складено аудиторський звіт за результатами проведеного фінансового аудиту фінансово-господарської діяльності Української військово-медичної академії Міністерства оборони України за період з 01.10.2010 по 01.10.2013, в якому зафіксовано факт виявлення збитків, завданих державі, внаслідок переплат грошового забезпечення (разом з нарахуванням) на загальну суму 2 340 981,61 грн, найбільша сума з яких стала можливою внаслідок невиконання начальником фінансово-економічної служби Академії підполковником ОСОБА_1 вимог чинного законодавства (а.с. 18-36).

Тимчасово виконуючим обов`язки начальника Академії 23.12.2013 затверджено акт про результати проведення службового розслідування, у висновках якого зазначено, що переплата слухачам факультету підготовки військових лікарів Військового медичного інституту Української військово-медичної академії за обревізований період стала можливою в результаті недобросовісного відношення посадових осіб фінансової служби УМВА, а саме колишнього начальника фінансової служби підполковника ОСОБА_1 та теперішнього помічника начальника Академії з фінансово-економічної роботи начальника фінансової служби капітана ОСОБА_2 (а.с. 44-45).

Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, Позивач дізнався або повинен був дізнатися про завдання Відповідачем матеріальної шкоди у день отримання копії №1 аудиторського звіту 14.11.2013 (а.с. 18) однак не пізніше часу затвердження акту про результати проведення службового розслідування 23.12.2013 (а.с. 44). Відтак, на переконання судової колегії, саме з цього моменту в Академії, як суб`єкта владних повноважень, виникли підстави для пред`явлення визначених законом вимог і, відповідно, розпочався перебіг процесуального строку на звернення до суду з цим позовом.

Проте, як свідчать матеріали справи, з указаним позовом Академія звернулася до адміністративного суду лише 17.03.2021, тобто з пропуском тримісячного строку, визначеного статтею 122 КАС України.

Аналогічна правова позиція щодо застосування у цій категорії спорів процесуальних строків звернення до суду, передбачених КАС України, викладена у постановах Верховного Суду від 06.12.2019 у справі № 825/1463/16, від 26.01.2021 у справі № 620/1720/20, від 28.01.2021 у справі № 140/6315/20, від 24.06.2021 у справі № 420/4099/20.

Обґрунтовуючи причини пропуску строку звернення до суду, Академія зазначає, що 08.11.2016 нею було подано позовну заяву до Шевченківського районного суду міста Києва, однак постановою від 21.08.2019 у справі №734/3102/16-ц Верховний Суд скасував рішення Шевченківського районного суду міста Києва та Апеляційного суду міста Києва і закрив провадження у справі, роз`яснивши, що цей спір підлягає вирішенню у порядку адміністративного судочинства. Викладене, з огляду на тривалий розгляд справи у порядку цивільного судочинства, повернення вперше поданої Академією 27.10.2020 Окружним адміністративним судом міста Києва позовної заяви, ухвалою від 28.12.2020, а також положення Закону України «Про додаткові соціальні та економічні гарантії у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» свідчить, на переконання Позивача, про поважність причин пропуску строку звернення до суду і наявність підстав для його поновлення.

У розрізі наведеного судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Позивач, вважаючи, що Відповідачем завдано шкоді державі на суму 2 031 990,47 грн, звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом про відшкодування збитків 08.11.2016 (а.с. 71).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30.01.2018 у справі № 761/39300/16-ц, залишеним без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 20.06.2018, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 21.08.2019 касаційну скаргу Української військово-медичної академії задоволено частково рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30.01.2018 та постанову Апеляційного суду міста Києва від 20.06.2018 скасовано, а провадження у справі закрито і роз`яснено, що даний спір віднесено до адміністративної юрисдикції.

Копію вищезазначеної постанови Верховного Суду отримано Академією 12.09.2019 (а.с. 72).

Поряд з цим, лише 27.10.2020 (а не 27.08.2020, як зазначено в апеляційній скарзі) Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва (а.с. 16, зворотній бік), який ухвалою від 02.12.2020 у справі № 640/26287/20 залишив адміністративний позов без руху з підстав, зокрема, пропуску Позивачем строку звернення до суду.

У зв`язку з неусуненням недоліків позовної заяви ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.12.2020 у справі № 640/26287/20 адміністративний позов Української військово-медичної академії повернуто позивачу (а.с. 15).

Вищезазначена ухвала не була оскаржена Позивачем та набрала законної сили, а відтак посилання Апелянта на те, що копія ухвали про залишення позовної заяви без руху від 02.12.2020 у справі №640/26287/20 останнім не отримувалася, судовою колегією оцінюється критично, адже Академія була вправі оскаржити ухвалу суду про повернення позовної заяви до суду апеляційної інстанції, однак відповідним процесуальним правом не скористалася. У свою чергу в адміністративного суду апеляційної інстанції відсутні повноваження з надання оцінки правомірності судового рішення, яке не є предметом апеляційного перегляду.

У свою чергу, вдруге позовну заяву до Окружного адміністративного суду міста Києва було подано Академією лише 17.03.2021 (а.с. 1).

Наведені вище обставини у своєму взаємозв`язку свідчать, що, починаючи з моменту отримання 12.09.2019 копії постанови Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №761/39300/16-ц та будучи обізнаною про необхідність розгляду такої категорії справ у порядку адміністративного судочинства, який передбачає інші, ніж Цивільний кодекс України, строки звернення до суду, Академія більше року (до 27.10.2020) не вчиняла будь-яких дій, спрямованих на звернення до суду із цим позовом. Викладене у свою чергу свідчить про обґрунтованість позиції суду першої інстанції щодо пропуску Позивачем строку звернення до суду з цим позовом.

У розрізі наведеного колегія суддів вважає безпідставним посилання Апелянта на запроваджені карантинні обмеження, оскільки вони були введені в дію з 12.03.2020, у той час як тримісячний строк звернення до суду із цим позовом навіть з урахуванням зміни юрисдикції спорів сплинув не пізніше 12.12.2019.

У рішенні від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Великої Британії» Європейський суд з прав людини закріпив правило, що пункт 1 статті 6 Конвенції стосується невід`ємного права особи на доступ до суду. Прямим порушенням права на доступ до суду є необхідність отримання спеціальних дозволів на звернення до суду.

Таким чином, як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 13.12.2011 №17-рп/2011 у практиці Європейського суду з прав людини право на звернення до суду також пов`язується лише з волевиявленням особи. За змістом частини п`ятої статті 6 КАС України особа може відмовитися від реалізації права на звернення до суду, однак не від самого права як такого.

Поряд з іншим, колегія суддів зауважує, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеєр проти Бельгії»).

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000, пункт 33).

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Разом з тим, Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування об`єктивних та поважних причин, які зумовили несвоєчасне звернення до суду з цим позовом. Відтак, висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для поновлення Академії строку звернення до суду із вказаним позовом, підтверджуються матеріалами справи, у той час як доводи апеляційної скарги відповідну позицію суду не спростовують.

При цьому посилання Академії на те, що суд першої інстанції за наслідками розгляду справи і дослідження її матеріалів і доказів повинен був постановити рішення по суті спору, судовою колегією оцінюються критично, оскільки, як уже було підкреслено вище, норми п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України у поєднанні з приписами ч. ч. 3, 4 ст. 123 КАС України наділяють суд процесуальними повноваженнями залишити позовну заяву без розгляду і після відкриття провадження у справі.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, обґрунтовано зазначивши про наявність правових підстав для залишення позовної заяви без розгляду на підставі п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 123, 240, 242-244, 250, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Української військово-медичної академії залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 серпня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк
Судді Н.П. Бужак
М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено та підписано « 16» грудня 2021 року.