Справа № 158/3045/21
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2021-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 рокуЛьвівСправа № 158/3045/21 пров. № А/857/22083/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Кухтея Р.В.,

Онишкевича Т.В.,

секретаря судового засідання Смолинця А.В.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника Громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_2 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області (головуючий суддя Сіліч Ю.Л.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Ківерці о 13 год. 46 хв. 12 листопада 2021 року, повне судове рішення складено 15 листопада 2021 року, у справі №158/3045/21 за позовом Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_2 про затримання іноземця,

В С Т А Н О В И В :

12.11.2021 Військова частина НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України звернувся в суд з позовом до громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_2 , просила затримати громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою забезпечення його передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 12 листопада 2021 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_2 незаконно перетнув кордон України, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 204-1 КУпАП, українською мовою не володіє, законних підстав для перебування на території України немає, використовував Україну, виключно, як країну транзиту, наміру залишатися в Україні для подальшого життя не мав, до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не звертався, а тому з метою уникнення міграційної кризи на території України, попередження дестабілізації в країні, незаконного проникнення мігрантів на територію України, виключно, з метою використання її, як зони транзиту до країн ЄС, необхідно затримати відповідача з метою забезпечення передачі відповідно до Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом РФ про реадмісію осіб від 22.10.2012. Суд першої інстанції врахував, що проведення заходів з передачі особи з одного до іншого компетентного органу потребує певного часу, що неможливо провести без утримання у відповідному пункті тимчасового перебування іноземців.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 представник Громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 12 листопада 2021 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що між Україною та ІР Афганістан відсутній договір про реадмісію, а у Російській Федерації позивач не має постійного проживання. Скаржник вказує, що позивачем не надано доказів, що відповідач в`їхав на територію України з території Російської Федерації, а також, що мав законні підстави перебування на території Російської Федерації.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що оригінали документів, що посвідчують особу, підтверджують законність перебування або дають право на виїзд за межі території України на момент затримання відповідача були відсутні. Зазначає, що стосовно відповідача направлено матеріали для здійснення реадмісії у Російську Федерацію.

В судове засідання учасники справи не з`явились, явку повноважного представника не забезпечили, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до положень статті 229, 230 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, секретарем забезпечено ведення протоколу судового засідання.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає.

Судом першої інстанції з матеріалів справи встановлено, що 04.08.2021 громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_2 виявлений та затриманий прикордонною поліцією Словацької Республіки в районі н.п. Руніна (СР) при спробі незаконного перетину державного кордону поза межами пропуску, на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » зі сторони України.

07 серпня 2021 року о 11 год. 30 хв. громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_2 в порядку Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб прийнятий на територію України з Словацької Республіки.

10.08.2021 Ужгородським міськрайонним судом щодо громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_2 прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на строк який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання (а.с.11-13).

09.11.2021 на адресу вищевказаного ПТПІ ДМС надано паспортний документ громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_2 - закордонний паспорт № НОМЕР_2 , виданий 20.07.2020 на ім`я громадянина Ісламської Республіки Афганістану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.10).

Вважають, що громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_2 здійснив незаконний перетин кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України, слідуючи з Російської Федерації в Україну, а тому відповідно до Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом РФ про реадмісію осіб від 22.10.2012, останній підлягає реадмісії, для організації та виконання міжнародної угоди необхідно провести ряд заходів, Військова частина НОМЕР_1 звернулась в суд з позовом про затримання громадянина Ісламської Республіки Афганістану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою виконання угоди про реадмісію.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. До таких випадків належить, зокрема, законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які проживають або тимчасово перебувають в Україні, їх основні права, свободи та обов`язки, порядок вирішення питань, пов`язаних з їх в`їздом в Україну або виїздом з України, регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон №3773-VI) відповідно до частини 2 статті 3 якого іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Відповідно до частини 2 статті 14 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства в разі незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України затримуються та в разі, якщо порушення ними законодавства України не передбачає кримінальної відповідальності, повертаються до країни попереднього перебування у встановленому порядку.

Згідно з частиною 4 статті 30 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Відповідно до статті 29 Закону №3773-VI передача з України або прийняття в Україну іноземця або особи без громадянства здійснюється відповідно до міжнародного договору про реадмісію. Іноземці або особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію.

Статтею 289 КАС України встановлено, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів, зокрема, затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію.

Порядок дій посадових осіб Державної міграційної служби України, її територіальних органів і територіальних підрозділів, органів охорони державного кордону та органів Служби безпеки України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, їх ідентифікації і вжиття заходів з безпосереднього примусового повернення, поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, а також під час прийняття рішень про продовження строку затримання визначено Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України №353/271/150 від 23 квітня 2012 року, (далі - Інструкція) згідно з положеннями пункту 2 розділу ІІІ «Порядок дій посадових осіб органів ДМС, органів охорони державного кордону та органів СБУ під час ініціювання рішень щодо примусового видворення іноземців за межі України» за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, або за наявності ризику його втечі, а так само у разі відсутності в іноземця, що вчинив порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, органи ДМС, орган охорони державного кордону або орган СБУ подають до адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням ПТПІ позовну заяву відповідно до частини першої статті 289 КАСУ.

Відповідно до пункту 6 розділу ІІІ «Порядок дій посадових осіб органів ДМС, органів охорони державного кордону та органів СБУ під час ініціювання рішень щодо примусового видворення іноземців за межі України» Інструкції строк затримання іноземців, які незаконно перебувають в Україні, не може перевищувати шести місяців.

Згідно з пунктом 4 Розділу IV Інструкції іноземці, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, поміщуються до ПТПІ на строк, необхідний для їх ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більше ніж на вісімнадцять місяців.

Відповідно до пункту 1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1110 (далі - Типове положення) пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі пункт тимчасового перебування) є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства, зокрема: - стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення за межі України; - стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію.

Згідно з пунктом 5 Типового положення іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України або передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію.

Строк тримання затриманих іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування становить шість місяців з дня фактичного затримання особи.

За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи передачу відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, цей строк може бути продовжений, але не більш як до вісімнадцяти місяців.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідно до рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.08.2021 на час звернення із цим позовом до суду та на час розгляду справи судом першої інстанції громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_2 перебував у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, про що вказує і сам позивач, тобто, на час подачі даного позову, були відсутні правові підстави для звернення до суду із позовом про затримання громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_2 (відсутній предмет спору).

Суд апеляційної інстанції, окрім того, звертає увагу, що підставою затримання відповідача позивач зазначив виключно необхідність забезпечення його передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію.

Разом з тим, відповідно до листа Представництва Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців в Україні листом від 25 серпня 2021 року (вх.№2713/0/1-21 від 26.08.2021), УВКБ ООН закликало всі країни дозволити особам, які покидають Афганістан, в`їхати на їхні території та забезпечити дотримання принципу недопущення висилки в усіх випадках, включаючи недопущення відмови на кордоні. Аналогічний підхід застосовується до тих осіб, які уже знаходилися в країнах притулку до початку останньої фази ескалації насильства в Афганістані. Стосовно осіб, чиї заяви були відхилені до останніх подій в Афганістані, поточна ситуація в цій країні може зумовлювати факт зміни обставин, який необхідно враховувати в разі подачі нової заяви про надання захисту. Позиція також підкреслює, що з огляду на нестабільність ситуації в Афганістані, УВКБ ООН не вважає доречним відмовляти у наданні міжнародного захисту громадянам Афганістану та особам, які раніше постійно проживали в цій країні, на підставі альтернативи втечі чи переміщення всередині країни.

Як рекомендація щодо неповернення, закликає спільноту застосувати мораторій на примусове повернення до Афганістану, який має діяти до стабілізації ситуації в цій країні, допоки, згідно з оцінками, ситуація там не зміниться таким чином, що дозволить біженцям повернутися на батьківщину в умовах безпеки і поваги людської гідності. УВКБ ООН також вважає, що буде недоречним примусово повертати громадян Афганістану або осіб, які раніше постійно проживали в цій країні, у країни регіону, з огляду на те, що такі країни як Іран і Пакистан десятиліттями з готовністю приймали переважну більшість загальної чисельності афганських біженців у світі.

Отже, враховуючи загальновідомий факт щодо подій (зміни влади) в Афганістані, УВКБ ООН закликає міжнародну спільноту в терміновому порядку посилити підтримку для реагування на цю кризу вимушеного переміщення в Афганістані, а тому відсутня можливість повернути відповідача у країну його походження.

Щодо можливості повернути відповідача у Російську Федерацію як попередню країною перебування відповідача, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що 22 жовтня 2013 року між Кабінетом Міністрів України та Урядом Російської Федерації була підписана угода про реадмісію; вказана угода ратифікована Законом №324-VII від 05.06.2013; дата набрання чинності угодою для України: 08.08.2013 (надалі - Угода про реадмісію), відповідно до частини 1 статті 3 якої компетентні органи держави запитуваної Сторони приймають на запит центрального компетентного органу держави запитуючої Сторони громадянина третьої держави або особу без громадянства, які перебувають на території держави запитуючої Сторони з порушенням законодавства цієї держави з питань в`їзду, виїзду і перебування іноземних громадян та осіб без громадянства, якщо надано докази того, що така особа: - в`їхала на територію держави запитуючої Сторони безпосередньо з території держави запитуваної Сторони з порушенням законодавства держави запитуючої Сторони з питань в`їзду, виїзду і перебування іноземних громадян та осіб без громадянства; - на момент направлення запиту про реадмісію має законні підстави для проживання на території держави запитуваної Сторони.

Оскільки відповідач виявлений та затриманий прикордонною поліцією Словацької Республіки в районі н.п. Руніна (СР) при спробі незаконного перетину державного кордону поза межами пропуску, на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби «Великий Березний» зі сторони України, а належні та допустимі докази в`їзду відповідача на територію України з території Російської Федерації відсутні, як і докази наявності у відповідача законних підстав для проживання на території Російської Федерації, на момент направлення запиту про реадмісію, а тому суд апеляційної інстанції вважає помилковими висновки суду першої інстанції, що попередньою країною перебування відповідача до його затримання є Російська Федерація.

Окрім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що у позові зазначено, що під час дослідження паспортного документа відповідача виявлено відмітку про в`їзд 12.06.2019 в Російську Федерацію через пункт пропуску «Домодедово», при цьому відсутні будь-які відмітки про виїзд з території Російської Федерації.

При цьому, згідно з правовою позицією Конституційного Суду України затримання треба розуміти і як тимчасовий запобіжний кримінально-процесуальний, і як адміністративно-процесуальний заходи, застосування яких обмежує право на свободу та особисту недоторканність людини (абзац п`ятий пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2003 року №12-рп/2003).

Європейський суд з прав людини, судова практики якого підлягає застосуванню як джерело права, у справі «Ливада проти України» (рішення від 26 червня 2014 року) зазначив, що проголошуючи право на свободу, пункт статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в не допущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.

Європейський суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 06 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

Відповідно до пункту 113 рішення ЄСПЛ у справі «Чахал проти Великої Британії», будь-яке позбавлення волі відповідно до §1 (f) ст.5 конвенції буде виправданим доти, доки триває процедура депортації. Якщо така процедура не провадиться з належною ретельністю, затримання перестає бути допустимим відповідно до §1 (f) ст.5 конвенції (рішення у справах «Куїн проти Франції», «Коломпар проти Бельгії»).

Таким чином затримання відповідача з метою забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, у даному конкретному випадку, зважаючи на серйозність заходу, фактичні обставини справи та ситуацію в країні походження, не є виправданим та належним.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Європейський суд з прав людини у п.58 Рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи та порушив норми матеріального права, а тому таке слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Щодо судових витрат, то такі в силу приписів статті 139 КАС України розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 230, 241, 272, 289, 308, 310, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 12 листопада 2021 року у справі №158/3045/21 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_2 відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Р. В. Кухтей
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 16.12.2021 згідно з ч.3 ст.321 КАС України.