Справа № 400/292/21
Суддя: Мороз А. О.
Дата ухвалення: 2021-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв.

17 грудня 2021 р.справа № 400/292/21

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мороза А.О., в загальному позовному провадженні, в письмовому провадженні, розглянув адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідачаТериторіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, вул. Погранична, 9, м. Миколаїв, 54020, вул. Спаська, 18, м. Миколаїв, 54006

про1) визнання протиправним та скасування наказу від 22.12.20 № 192-ос; 2) поновлення на посаді; 3) стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 23.12.20 р.;

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі - позивачка або ОСОБА_1 ) звернулась з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві (надалі - відповідач або ТУ ДБР у м. Миколаєві), в якому просила суд:

1) визнати протиправним та скасувати наказ ТУ ДБР у м. Миколаєві від 22 грудня 2020 р. № 192-ос "Про звільнення ОСОБА_1 " (надалі - Наказ № 192-ос);

2) поновити ОСОБА_1 на посаді, з якої її було звільнено, а в разі неможливості поновлення на цій посаді, поновити на посаді, яка є рівнозначною і в цій частині допустити негайне виконання рішення;

3) стягнути з ТУ ДБР у м. Миколаєві середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 грудня 2020 р. по дату винесення рішення;

4) стягнути з ТУ ДБР у м. Миколаєві моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Позовна заява була залишена без руху, у зв`язку з її невідповідністю вимогам ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАСУ) (а. с. 28-30).

На усунення недоліків, ОСОБА_1 подала нову позовну заяву, в якій заявила такі позовні вимоги:

1) визнати протиправним та скасувати Наказ № 192-ос;

2) поновити ОСОБА_1 на посаді, з якої її було звільнено;

3) стягнути з ТУ ДБР у м. Миколаєві середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 грудня 2020 р. по дату винесення рішення (а. с. 33-45).

На обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 пояснила наступне: спірним наказом її було звільнено з посади державної служби у ТУ ДБР у м. Миколаєві на підставі ст. 87 ч. 1 п. 1 Закону України "Про державну службу" (скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу). Вважає, що при її звільненні відповідач допустив такі порушення:

- підставою звільнення відповідачем визначено скорочення займаної посади внаслідок зміни структури та штатного розпису ТУ ДБР у м. Миколаєві, але за твердженням позивачки, ані скорочення посади, ані скорочення штату не відбулось, змінилася тільки назва структурного підрозділу та найменування її посади, отже, не настала обставина, передбачена ст. 87 ч. 1 п. 1 Закону України "Про державну службу", на підставі якої її було звільнено;

- звільнення позивачки є порушенням її права на працю;

- Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" від 19 вересня 2019 р. № 117-IX були внесені зміни до Закону України "Про державну службу" в частині спрощення процедури звільнення державних службовців. На переконання ОСОБА_1 , оскільки вона була призначена на посаду державної служби до внесення таких змін, її звільнення повинно відбуватись за нормами, які були чинними на момент її призначення на державну службу і які передбачали обов`язкове пропонування вакантних посад. Застосування норм Закону України "Про державну службу" в редакції, чинній на момент звільнення, безпідставно звужує соціальні гарантії позивачки та є проявом дискримінації.

Відповідач подав відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог з таких міркувань: внаслідок внесення змін до штатного розпису ТУ ДБР у м. Миколаєві, відбулось скорочення посади позивачки, що і послугувало підставою її звільнення. Відповідач вважає, що при звільненні вірно керувався нормами Закону України "Про державну службу", в редакції після внесення змін Законами України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" від 19 вересня 2019 р. № 117-IX та "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" від 14 січня 2020 р. № 440-IX. В загальному вигляді ці зміни відмінили обов`язок суб`єкта призначення пропонувати інші посади та розповсюдження на державних службовців норм законодавства про працю (а. с. 51-62).

У відповіді на відзив позивачка повторно наголосила на тому, що Закони України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" від 19 вересня 2019 р. № 117-IX та "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" від 14 січня 2020 р. № 440-IX, які суттєво розширили повноваження суб`єктів призначення та звузили соціальні гарантії працівників, не можуть бути застосовані до неї. На її переконання, перед звільненням, відповідач обов`язково повинен був запропонувати їй вакантні посади в ТУ ДБР у м. Миколаєві. Вважає, що відповідач допустив по відношенню до неї дискримінаційне ставлення. Додатково позивачка послалась на видання Наказу № 192-ос неповноважною особою, так як директор ТУ ДБР у м. Миколаєві набув статус керівника органу державної служби після 6 березня 2021 р. з набранням чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби" (а. с. 72-76, 81-83).

У запереченнях відповідач пояснив, що Закон України "Про державне бюро розслідувань" та положення про територіальне управління наділяє директора ТУ ДБР правом призначати та звільняти з посад працівників відповідного територіального управління (а. с. 98-102).

Справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а. с. 46-48).

В наступному, суд задовольнив клопотання представника позивачки про розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а. с. 91-92).

Також, під час розгляду справи, судом вирішено клопотання позивачки про витребування доказів (а. с. 93-94, 118-120).

Представник ОСОБА_1 подав заяву про розгляд справи без участі позивачки та її представника, в письмовому провадженні (а. с. 160).

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав заперечення, викладені в заявах по суті справи.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Наказом ТУ ДБР у м. Миколаєві від 5 квітня 2019 р. № 25-ос, ОСОБА_1 була призначена на посаду державної служби в ТУ ДБР у м. Миколаєві (а. с. 15).

Наказом ДБР від 8 серпня 2019 р. № 275-ос ОСОБА_1 присвоєно 6 ранг державного службовця (а. с. 16-17).

22 жовтня 2020 р. відповідач вручив позивачці попередження про наступне вивільнення (а. с. 18).

В попередженні зазначено, що внаслідок зміни структури та штатного розпису ТУ ДБР у м. Миколаєві, займана ОСОБА_1 посада з 23 грудня 2020 р. буде скорочена, у зв`язку з чим позивачка підлягає звільненню на підставі ст. 87 ч. 1 п. 1 Закону України "Про державну службу".

22 грудня 2020 р. відповідач видав Наказ № 192-ос, яким з 23 грудня 2020 р. ОСОБА_1 була звільнена.

Правовою підставою Наказу № 192-ос визначені ст. 13 ч. 3 п. 2, 5, ст. 14 ч. 5, ст. 87 ч. 1 п. 1, ст. 89 Закону України "Про державну службу".

По суті спір в даній справі зводиться до правомірності звільнення позивачки через зміни структури та/або штатного розпису ТУ ДБР у м. Миколаєві, а також застосування процедури звільнення державного службовця, запровадженої Законами України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" від 19 вересня 2019 р. № 117-IX та "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" від 14 січня 2020 р. № 440-IX.

Аргументи позивачки про те, що дійсного скорочення її посади в ТУ ДБР у м. Миколаєві не відбулось, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до ст. 87 ч. 1 п. 1 Закону України "Про державну службу", підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

В Наказі № 192-ос підстава звільнення ОСОБА_1 конкретизована як скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису ТУ ДБР у м. Миколаєві.

В матеріалах справи маються письмові докази, які містять гриф "Для службового користування" (а. с. 126-135), з яких вбачається, що із штату ТУ ДБР у м. Миколаєві в повному обсязі виведено структурний підрозділ в якому позивачка працювала, разом з її посадою.

Таким чином, мало місце скорочення посади позивачки через зміни штату ТУ ДБР у м. Миколаєві.

Суд погоджується з відповідачем в тому, що для припинення державної служби на підставі ст. 87 ч. 1 п. 1 Закону України "Про державну службу", достатньо лише самого факту скорочення посади внаслідок змін у штатному розписі державного органу, при цьому для звільнення не має значення створення в подальшому замість скороченої посади нової.

Така ситуація (створення нової аналогічної посади після звільнення державного службовця) була окремо врегульована ст. 87 ч. 3 Закону України "Про державну службу", в редакції на час звільнення позивачки, яка передбачала наступне: державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Отже, і в цьому випадку, призначення на новостворену посаду було правом суб`єкта призначення, яке реалізовувалось ним на власний розсуд.

На момент прийняття ОСОБА_1 на службу до ТУ ДБР у м. Миколаєві (квітень 2019 р.), діяла наступна редакція Закону України "Про державну службу":

"Стаття 83. Підстави для припинення державної служби

Державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Стаття 87. Припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення

1. Підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

3. Процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення має право поворотного прийняття на службу за його заявою, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу".

В свою чергу ст. 492 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпПУ) передбачала таку процедуру звільнення:

"Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників".

Таким чином, наведені норми в загальному вигляді передбачали такий порядок звільнення державних службовців: підстави звільнення визначались Законом України "Про державну службу", а процедура звільнення, як порядок дій роботодавця, закріплювалась КЗпПУ. При цьому, працівник мав бути повідомлений про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці до дати вивільнення і йому обов`язково пропонувалась інша робота. Крім того, при звільненні, роботодавець повинен був враховувати переважне право особи на залишення на роботи і можливість переведення працівника на іншу роботу.

Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" від 19 вересня 2019 р. № 117-IX, який набрав чинності 25 вересня 2019 р., були внесені зміни до ст. 87 ч. 1 Закону України "Про державну службу", а саме слова "у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі" виключені.

У пояснювальній записці до законопроекту Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" зазначено, що запропоновані зміни стосуються обмеження дії законодавства про працю на державну службу, спрощення порядку прийняття на державну службу та звільнення з неї.

Законом України "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України" від 12 грудня 2019 р. № 378-IX, який набрав чинності 2 лютого 2020 р., ст. 492 КЗпПУ була змінена шляхом доповнення новою частиною, такого змісту:

"Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті".

В наступному, Законом України "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" від 14 січня 2020 р. № 440-IX, який набрав чинності 13 лютого 2020 р., частину 3 ст. 87 Закону України "Про державну службу" доповнено новим абзацом:

"Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.".

Таким чином, починаючи з 13 лютого 2020 р. відносно державних службовців діє окрема та відмінна від інших працівників процедура звільнення, яка враховує особливості їх правового статусу і яка визначає, що пропозиція вакантних посад є правом, а не обов`язком суб`єкта призначення.

Доводи позивачки про необхідність застосування до спірних правовідносин попередньої редакції Закону України "Про державну службу", суд знаходить безпідставними.

За приписами ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України в рішенні від 9 лютого 1999 р. № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), зазначив, що дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У рішенні від 2 липня 2002 р. № 13-рп/2002 Конституційний Суд України повторив раніше викладені положення попередніх рішень, зокрема те, що суть положення ст. 58 Конституції України про незворотність дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що дія законів та інших нормативно-правових актів поширюється на ті відносини, які виникли після набуття ними чинності (рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 р. № 1-зп) і не поширюється на правовідносини, які виникли й закінчилися до набуття такої чинності (рішення Конституційного Суду України від 5 квітня 2001 р. № 3-рп).

Таким чином, оскільки вищенаведені зміни до Закону України "Про державну службу" та КЗпПУ були чинними на час звільненні ОСОБА_1 , до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме вони.

Позивачка не вправі обирати серед норм права, які регулювали в минулому і регулюють на теперішній час спірні правовідносини, найбільш сприятливі для себе, а законодавець вправі змінювати, в тому числі і суттєвим чином, регулювання порядку проходження та звільнення з державної служби, при цьому суд зауважує, що зміна порядку звільнення державного службовця не є соціальною гарантією, як то помилково вважає позивачка.

Стаття 1 п. 1 Конвенції про дискримінацію в галузі праці та занять № 111 (надалі - Конвенція), ратифікована Україною 4 серпня 1961 р. (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/993_295#Text) визначає, що відповідно до мети цієї Конвенції термін "дискримінація" охоплює:

a) будь-яке розрізнення, недопущення або перевагу, що робиться за ознакою раси, кольору шкіри, статі, релігії, політичних переконань, іноземного походження або соціального походження і призводить до знищення або порушення рівності можливостей чи поводження в галузі праці та занять;

b) будь-яке інше розрізнення, недопущення або перевагу, що призводить до знищення або порушення рівності можливостей чи поводження в галузі праці та занять і визначається відповідним членом Організації після консультації з представницькими організаціями роботодавців і працівників, де такі є, та з іншими відповідними органами.

В той же час, ст. 1 п. 2 Конвенції передбачає, що будь-яке розрізнення, недопущення або перевага відносно певної роботи, що ґрунтується на її специфічних вимогах, дискримінацією не вважається.

В п. п. 48, 49 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Пічкур проти України" від 7 листопада 2013 р. Суд зазначив, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі "Вілліс проти Сполученого Королівства" (Willis v. the United Kingdom), заява № 36042/97, n. 48, ECHR 2002-IV). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі "Ван Раалте проти Нідерландів" (Van Raalte v. the Netherlands), п. 39, Reports 1997-I).

Як зауважив в своєму рішенні від 7 липня 2004 р. у справі № 1-14/2004 Конституційний Суд України, конституційний принцип рівності не виключає можливості законодавця при регулюванні трудових відносин встановлювати певні відмінності у правовому статусі осіб, які належать до різних за родом і умовами діяльності категорій, у тому числі вводити особливі правила, що стосуються підстав і умов заміщення окремих посад, якщо цього вимагає характер професійної діяльності.

Положення Закону України "Про державну службу" в частині підстав та порядку звільнення з посади державної служби, є однаковими для всіх державних службовців, будь-яких виключень закон не містить, а тому їх неможливо вважати дискримінацією.

Відповідно до ст. 13 ч. 3 п. 2 Закону України "Про Державне бюро розслідувань", директор територіального управління Державного бюро розслідувань призначає на посади та звільняє з посад працівників відповідного територіального управління, крім тих, які призначаються Директором Державного бюро розслідувань відповідно до статті 12 цього Закону.

Дана норма цілком охоплює право директора ТУ ДБР у м. Миколаєві як призначати, так і звільняти державних службовців.

Посилання позивачки на ст. 91 ч. 10 Закону України "Про державну службу", якою закон було доповнено Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби" від 23 лютого 2021 р. № 1285-IX (набрав чинності 6 березня 2021 р.), відповідно до якої повноваження керівника державної служби у Державному бюро розслідувань здійснюють Директор Державного бюро розслідувань та директори територіальних управлінь Державного бюро розслідувань помилкові, так як поява цієї норми була обумовлена необхідністю поновлення конкурсів на посади державної служби, про що прямо зазначено в пояснювальній записці до законопроекту, а не наділенням директорів територіальних управлінь правом прийняття чи звільнення державних службовців, адже в разі такого тлумачення, попередні призначення на державну службу, в тому числі і позивачки, яке здійснено в.о директора ТУ ДБР у м. Миколаєві, здійснені протиправно.

Враховуючи встановлені обставини справи, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Судові витрати покладаються на позивачку.

Керуючись ст. ст. 2, 19, 139, 241-246 КАСУ, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві (вул. Погранична, 9, м. Миколаїв, 54020, ) відмовити.

2. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАСУ. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з урахуванням вимог розділу VI п. 3 "Прикінцеві положення" КАСУ.

Суддя А. О. Мороз