Справа № 460/1519/21
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2021-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 рокуЛьвівСправа № 460/1519/21 пров. № А/857/16884/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Большакової О.О., Качмара В.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 року у справі № 460/1519/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинення певних дій, (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Щербаковим В.В. в м. Рівне Рівненської області 28 липня 2021 року в порядку письмового провадження, повний текст судового рішення складено 28 липня 2021 року), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (надалі також ГУ ПФУ в Рівненській області, відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні позивачу дострокової пенсії за віком відповідно до статті 115 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі також Закон № 1058-IV) за заявою № 390 від 11 березня 2020 року;

- зобов`язати відповідача призначити позивачу дострокову пенсію за віком відповідно до статті 115 Закону № 1058-IV з 11 березня 2020 року.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 року позов задоволено повністю.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який вважає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а також з неповним з`ясуванням фактичних обставин справи, що призвело до неправильного вирішення спору по суті, тому просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 року та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги норми статті 10 Закону№ 1058-IV, якою визначено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Оскільки право на достроковий вихід на пенсію використала дружина позивача, то немає підстав для призначення позивачу дострокової пенсії за віком.

Позивач скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 04 лютого 1989 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває у шлюбі зі ОСОБА_2 (надалі також ОСОБА_2 , дружина позивача), ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим 04 лютого 1989 року Вілійською сільською радою Острозького району Рівненської області.

ОСОБА_2 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 (надалі також ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 26 вересня 1990 року М`якотівською сільською радою Ізяславського району.

Згідно із випискою із акта огляду МСЕК серії РВН № 0191049 від 20 жовтня 2011 року ОСОБА_3 є інвалідом з дитинства, група інвалідності - друга, інвалідність встановлена довічно.

11 березня 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про дострокове призначення пенсії за віком на підставі пункту 3 частини першої статті 115 Закону № 1058-IV. Заява прийнята та зареєстрована відповідачем за № 390.

Листом від 18 березня 2020 року за № 1700-11-8/6144 відповідач повідомив позивача про відмову у призначенні дострокової пенсії за віком, оскільки право на достроковий вихід на пенсію за віком використала його дружина.

Не погодившись з таким рішенням відповідача, позивач оскаржив його в судовому порядку.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 20 липня 2020 року по справі № 460/3996/20 відмову відповідача в призначенні позивачу дострокової пенсії визнано протиправною та зобов`язано повторно розглянути заяву останнього про призначення пенсії з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. На виконання судового рішення по справі № 460/3996/20 відповідач повторно розглянув заяву позивача про дострокове призначення пенсії за віком та прийняв рішення про відмову в її призначенні. Вказане рішення відповідач знову мотивував тим, що право на дострокове призначення пенсії за віком попередньо використала дружина позивача.

Вважаючи таке рішенням територіального органу Пенсійного фонду України протиправним, позивач оскаржив його до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що висновок відповідача про відсутність у позивача права на дострокову пенсію за віком відповідно до пункту 3 частини першої статті 115 Закону № 1058-IV у зв`язку з використанням його дружиною права на отримання пенсії за віком як матері особи з інвалідністю з дитинства, є протиправним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Враховуючи вимоги частини другої статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України), законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Зі змісту частини третьої статті 23 Загальної Декларації прав людини та пункту 4 частини першої Європейської Соціальної хартії випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Конституційний Суд України у рішенні від 09 липня 2007 року №6-рп/2007 зазначив, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами.

Право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон № 1058.

За змістом статті 1 Закону № 1058-IV, пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 8 Закону № 1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Статтею 10 Закону № 1058-IV передбачено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.

За правилами пункту 3 частини першої статті 115 Закону № 1058-IV, право на призначення дострокової пенсії за віком мають жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому, до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років

За вибором матері або в разі її відсутності, якщо виховання п`ятьох або більше дітей чи дитини з інвалідністю здійснювалося батьком, йому призначається дострокова пенсія за віком після досягнення 55 років та за наявності страхового стажу не менше 20 років.

Також статтею 17 Закону України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (надалі також - Закон № 1788-ХІІ) визначено, що жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до восьмирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 15 років із зарахуванням до стажу часу догляду за дітьми (пункти «є» і «ж» статті 56). При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років, які мають право на одержання соціальної пенсії (стаття 94)

У разі відсутності матері, коли виховання дитини-інваліда здійснювалось його батьком, йому призначається пенсія за віком після досягнення 55 років при стажі роботи 20 років.

Тобто, дострокова пенсія за віком призначається одному з батьків за вибором матері у випадку досягнення встановленого віку та наявності страхового стажу.

Судом встановлено, що станом на 11 березня 2020 року позивач досягнув віку 55 років та набув стаж на рівні 33 роки 9 місяців 13 днів.

Також судом встановлено, що ОСОБА_2 перебуває на обліку в Острозькому відділі обслуговування громадян (сервісний центр) ГУ ПФУ в Рівненській області. З 08 червня 2017 року по 22 січня 2018 року вона отримувала пенсію за віком згідно зі статтею 17 Закону № 1788-ХІІ (як матір особи з інвалідністю з дитинства), а з 23 січня 2018 року отримує пенсію по інвалідності.

Отже, станом на 11 березня 2020 року (день звернення позивача до відповідача із заявою про призначення дострокової пенсії за віком) дружина позивача пенсію за віком, призначену їй як матері особи з інвалідністю з дитинства, не отримувала.

Суд зазначає, що ні Закон № 1058-IV, ні Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (надалі також - Порядок № 22-1), не визначають таку підставу для відмови у призначенні пенсії чоловіку, як використання права на призначення пенсії дружиною.

На думку колегії суддів, пунктом 3 частини першої статті 115 Закону №1058-IV визначено спеціальне суб`єктивне право батька (за вибором матері), як одного з членів подружжя, що здійснювало виховання дитини-інваліда, на призначення дострокової пенсії за віком, і допустимість реалізації цього права не може ставитися в залежність від реалізації матір`ю свого права на призначення іншого виду пенсії, якщо вона скористалася своїм правом і відмовилася від пенсії.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 12.11.2013 року у справі №21-373а13, Верховний Суд від зазначеної правової позиції у своїх рішеннях станом на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій не відступав.

Пенсія по інвалідності та пенсія за віком є двома різними видами пенсій, а тому призначення матері дитини з інвалідністю пенсії по інвалідності, не може слугувати перешкодою для призначення батьку цієї дитини дострокової пенсії на підставі пункту 3 частини першої статті 115 Закон №1058-IV, при дотриманні ним умов для призначення такої пенсії, передбачених вказаною нормою.

Поряд з цим, аналіз норм статті 17 Закону № 1788-ХІІ, статті 115 Закону № 1058-IV та Порядку № 22-1 вказує на те, що необхідною умовою призначення батьку дитини - інваліда з дитинства, дострокової пенсії за віком є згода матері такої дитини.

Матеріалами справи стверджується, що 28 грудня 2020 року дружина позивача ОСОБА_2 повідомила відповідачу про надання згоди на призначенні її чоловіку дострокової пенсії за віком.

Разом з тим, відповідач не взяв до уваги вказану вище заяву ОСОБА_2 та, відповідно, безпідставно відмовив позивачу в призначенні дострокової пенсії.

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо протиправності відмови відповідача у призначенні позивачу дострокової пенсії на підставі статті 115 Закону №1058-IV як батьку дитини-інваліда з дитинства.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень в ході розгляду справи не довів правомірність своєї поведінки в спірних правовідносинах.

Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв`язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, аналогічні доводам рішення про відмову у призначенні дострокової пенсії позивачу та відзиву на позовну заяву, а тому не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Отже, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Також згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши статтю 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 року у справі № 460/1519/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді О. О. Большакова
В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 16.12.2021