Справа № 140/4721/21
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2021-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 рокуЛьвівСправа № 140/4721/21 пров. № А/857/16756/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Шевчук С.М., Шинкар Т.І.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 липня 2021 року (ухвалене головуючим-суддею Денисюком Р.С. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Луцьк) у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в :

У травні 2021 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові-повідомлення рішення Головного управління ДПС у Волинській області (далі ГУ ДПС, контролюючий орган, відповідач) №0001483/2-5033-0316 від 20.02.2020, №0001483/1-5033-0316 від 20.02.2020, №0-0316 від 20.02.2020, №0-0316 від 20.02.2020, №0-0316 від 21.04.2020, №0-0316 від 21.04.2020.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 30.07.2021 позовні вимоги були задоволені повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ДПС подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, вказуючи на правову позицію, висловлену Верховним Судом у постанові від 15.05.2018 по справі №806/2461/17 зазначає, що застосування п.п. «є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, а саме : наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств. Натомість, у спірних правовідносинах дотримана лише одна із двох обов`язкових умов віднесення об`єктів нерухомості до виробничих приміщення, оскільки нерухомість перебуває у власності фізичної особи, а не промислового підприємства, відтак є об`єктом оподаткування..

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 зареєстрований та перебуває на обліку в Володимир-Волинській ОДПІ ГУ Міндоходів у Волинській області як фізична особа-підприємець та відповідно до свідоцтва платника єдиного податку від 01.01.2012 здійснює господарську діяльність виробництво інших меблів (КВЕД 36.14.0), лісопильне та стругальне виробництво (КВЕД 16.10), виробництво інших дерев`яних будівельних конструкцій (КВЕД 16.23), виробництво інших виробів з деревини (КВЕД 16.29), виробництво інших меблів (КВЕД 31.09), оптова торгівля меблями (КВЕД 46.47), роздрібна торгівля меблями (КВЕД 47.59).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20401136 від 29.09.2008, за позивачем зареєстровано склад, площею 1063,9 кв.м «Б-1», що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 .

Також, згідно копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 належить 1/3 об`єкту нерухомого майна складу Б-1, загальною площею 1063,9 кв.м., що знаходиться за цією ж адресою.

Податковими повідомленнями-рішеннями ГУ ДПС позивачу було визначено податкове зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки №0001483/2-5033-0316 від 20.02.2020 за 2016 рік на суму 2932,11 грн, №0001483/1-5033-0316 від 20.02.2020 за 2017 рік на суму 3404,48 грн, №0-0316 від 20.02.2020 за 2018 рік на суму 7921,80 грн, №0-0316 від 20.02.2020 за 2018 рік на суму 221,15 грн, №0-0316 від 21.04.2020 за 2019 рік на суму 2974,51 грн, №0-0316 від 21.04.2020 за 2019 рік на суму 8879,31 грн.

Вважаючи прийняті ГУ ДПС повідомлення-рішення протиправними, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з вимогою про їх скасування.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції з покликанням на правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 17.02.2020 по справі №820/3556/17, вказавши, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджено використання позивачем належних на праві власності нежитлових будівель, що відносяться до будівель промисловості, за функціональним призначенням, дійшов висновку про безпідставність здійснення контролюючим органом нарахувань позивачу сум податкового зобов`язання, оскільки належні йому нежитлові приміщення в контексті п.п.«є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» №71-VIII від 28.12.2014 було запроваджено новий місцевий податок, а саме : податок на майно, який складається з трьох різновидів, зокрема, транспортний податок, податок на майно, відмінне від земельної ділянки, та плата за землю.

За змістом п.п.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України, платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (п.п.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України).

Відповідно до п.п.266.3.1 п.266.3 ст.266 ПК України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Відповідно до статті 10 ПК України, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є місцевим податком.

Згідно п.п.266.4.2 п.266.4 ст.266 ПК України, органи місцевого самоврядування до 25 грудня року, що передує звітному, подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням об`єкта житлової та/або нежитлової нерухомості інформацію щодо ставок та наданих пільг юридичним та/або фізичним особам зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.п.266.5.1 п.266.5 ст.266 ПК України, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (п.п.266.6.1 п.266.2 ст.266 ПК України).

Згідно дефініції, наведеної у п.30.1 ст.30 ПК України, податкова пільга - це передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (п.30.2 ст.30 ПК України).

Отже, підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків відповідно до п.п. «є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.

Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у п.п. «є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.

Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування це наявність спеціального статусу будівлі, зокрема, сам статус будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.

Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки з його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Оскільки «будівлі промислові», які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (п.п.«ґ» п.п.14.1.1291 п.14.1 ст.14 ПК України), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, «будівель промисловості», зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств (п.п. «є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України), не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій «будівлі промислові», законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти) який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга.

При цьому, оскільки саме законодавець приймає рішення про встановлення пільг, то він може в подальшому змінити норму, яка встановлює преференцію, не змінюючи загального критерію, про який йшлося вище.

Отже, підстав для застосування компенсаторних правозастосовних нормативних механізмів презумпції правомірності рішень платника податку (у даному випадку відповідно до п.п.4.1.4 п.4.1 ст.4, п.56.21 ст.56 ПК України) не виникає, оскільки немає колізії нормативно-правового регулювання.

Таке застосування вказаної правової норми відповідає принципам рівності усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації (п.п.4.1.2 п.4.1 ст.4 ПК України), єдиного підходу до встановлення податків і зборів (п.п.4.1.11 п.4.1 ст.4 ПК України) і нейтральності оподаткування (п.п.4.1.8 п.4.1 ст.4 ПК України).

Наданням пільги щодо сплати податку, звільненням від сплати податків, держава має на меті встановлення певного рівня соціального або економічного захисту відповідної категорії платників податків.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як у даному випадку п.п.«є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Згідно правових висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 17.02.2020 по справі №820/3556/17, такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі, які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що в межах спірних правовідносин не дотримано однієї з обов`язкових умов, які дозволяють застосувати п.п.«є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, а саме перебування об`єкту нерухомості у власності фізичної особи, а не промислового підприємства з покликанням на рішення Верховного Суду від 15.05.2018 по справі №806/2461/17.

В контексті зазначеного, суд звертає увагу відповідача на те, що Судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у рішенні, ухваленому по справі №820/3556/17, вирішила частково відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 по справі №806/2676/17, який є аналогічним тому, на який покликається скаржник в апеляційній скарзі, що застосування п.п.«є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств, та сформувати новий правовий висновок, відповідно до якого визначити, що застосування вказаної норми ПК України можливе у разі, якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Так, стверджуючи про правомірність рішень про нарахування податкових зобов`язань, відповідачем не ставиться під сумнів віднесення належних позивачу на праві власності будівель до будівель промисловості.

В контексті зазначеного, суд звертає увагу, що з копії технічного паспорту, виданого Волинським обласним бюро технічної інвентаризації, витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень, витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та договору дарування, нежитлові будівлі, що належать позивачу, є виробничими будівлями.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом №507 від 17.08.2000 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до вказаного Державного класифікатора будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» (група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості»).

Тобто, з урахуванням Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, нежитлові будівлі майстерні, що використовується для лісопильного та стругального виробництва, відноситься до будівель лісопильного та стругального виробництва КВЕД 16.10.

Також, 21.05.2013 Територіальним управлінням Держгірпромнагляду у Волинській області ФОП ОСОБА_2 були видані дозволи на експлуатацію устаткування підвищеної небезпеки при виробництві меблів та виконання робіт підвищеної небезпеки при виробництві меблів.

Таким чином, у спірних правовідносинах підстави для справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відсутні, оскільки позивач використовував належні йому на праві власності нежитлові будівлі, які відносяться до будівель промисловості, за функціональним призначенням.

Наведені обставини враховані судом першої інстанції при перевірці законності та обґрунтованості дій суб`єкта владних повноважень на відповідність критеріям правомірності, визначених ч.2 ст.2 КАС України та стосовно наявності підстав для визнання їх протиправними.

Аналізуючи наведені правові норми та обставин справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про протиправність нарахування позивачу податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відповідно до статті 266 ПК України, оскільки оспорювані податкові повідомлення-рішення прийняті контролюючим органом з порушенням вимог податкового законодавства та принципів, передбачених ч.2 ст.2 КАС України, що має наслідком їх скасування.

Водночас, слід зазначити, що відповідачем жодним чином не спростовано використання позивачем зазначених виробничих приміщень у вказаній підприємницькій діяльності.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність оспорюваних рішень та наявності підстав для їх скасування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 липня 2021 року по справі №140/4721/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. М. Шевчук
Т. І. Шинкар