Справа № 640/1398/21
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2021-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2021 року м. Київ № 640/1398/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Чудак О.М., за участю секретаря судового засідання Лисун А.А., представників позивача Петрика В.В., Качалая В.В., представника відповідача Зайченка С.С., представника третьої особи Корнейчука О.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Про Едюкейшн Груп» до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Державна регуляторна служба України, про визнання протиправними та нечинними окремих положень акту,

установив:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Про Едюкейшн Груп» (далі - позивач, ТОВ «Про Едюкейшн Груп») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач, МВС України), в якому просить визнати протиправними та скасувати підпункт 3 пункту 2 розділу IV та пункт 1 розділу V Інструкції про порядок організації роботи територіальних органів з палання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ України щодо державної акредитації закладів, які проводять підготовку, перепідготовку і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів, та атестації їх спеціалістів, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.12.2009 №515 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України від 23.12.2019 №1084).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що, зокрема, спірні норми суперечать вимогам Порядку державної акредитації закладів, що проводять підготовку, перепідготовку і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів, та атестації їх спеціалістів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 №490.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.01.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено здійснювати її розгляд у порядку загального позовного провадження, а також зобов`язано відповідача опублікувати оголошення про відкриття провадження в даній адміністративній справі, у виданні, в якому цей нормативно-правовий акт був офіційно оприлюднений.

У відзиві на позовну заяву (т. 1 а.с. 37-41) представник МВС України стверджує про відсутність протиріч між спірними нормами та Порядком державної акредитації закладів, що проводять підготовку, перепідготовку і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів, та атестації їх спеціалістів, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У відповіді на відзив (т. 1 а.с. 48-53) представник позивача наводить фактично ті самі аргументи та доводи, що і у позовній заяві.

Представник позивача також звернувся до суду з заявою про зміну підстави позову (т. 1 а.с. 123) шляхом доповнення мотивувальної частини доводами з приводу недотримання відповідачем порядку прийняття оскаржуваного нормативного акту.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.03.2021 вказану заяву представника позивача про зміну підстав позову прийнято.

З матеріалів справи видно, що на виконання вимог ухвали, відповідачем опубліковано у виданні «Офіційний вісник України» від 16.02.2021 №12 повідомлення (т. 1 а.с. 141) про відкриття провадження у даній справі, а також дані про дату, час і місце її розгляду.

Заперечення на відповідь на відзив (т. 1 а.с. 142-145) обґрунтовані фактично тими самими доводами, що і відзив.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.04.2021 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Державну регуляторну службу України (далі - ДРС України).

Пояснення ДРС України (т. 1 а.с. 187-192) обґрунтовані тим, що, зокрема, спірні норми прийняті на виконання пункту 15 Порядку державної акредитації закладів, що проводять підготовку, перепідготовку і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів, та атестації їх спеціалістів, з огляду на що представник ДРС України просить врахувати дані пояснення при винесенні рішення.

В судовому засіданні учасники підтримали свої письмові позиції.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

20.05.2009 відповідно до статті 15 Закону України «Про дорожній рух» постановою Кабінету Міністрів України №490 затверджено Порядок державної акредитації закладів, що проводять підготовку, перепідготовку і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів, та атестації їх спеціалістів (далі - Порядок №490).

Згідно з пунктом 1 Порядку №490 цей Порядок визначає процедуру державної акредитації закладів незалежно від форми власності та їх філій (інших відокремлених підрозділів), що проводитимуть підготовку, перепідготовку і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів (далі - заклад), та атестації їх спеціалістів.

Відповідно до пункту 15 Порядку №490 дія сертифіката про державну акредитацію тимчасово припиняється згідно з рішенням акредитаційної комісії в разі: установлення документально підтвердженого факту порушення закладом вимог законодавства у сфері підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів; виявлення факту акредитації закладу з порушенням вимог цього Порядку; зміни матеріально-технічної бази або чисельності спеціалістів, що унеможливлює виконання робочих програм і планів з підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв. Порядок, підстави та строки припинення дії сертифіката про державну акредитацію встановлюються МВС.

В свою чергу, відповідно до статей 15, 521 Закону України «Про дорожній рух», постанов Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 №490 «Про затвердження Порядку державної акредитації закладів, що проводять підготовку, перепідготовку і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів, та атестації їх спеціалістів», від 20.05.2009 №487 «Про затвердження Порядку підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів» та від 20.05.2009 №511 «Про внесення змін до Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами», наказом МВС України від 07.12.2009 №515 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України від 23.12.2019 №1084), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22.01.2010 за №72/17367, затверджено, зокрема, Інструкцію про порядок організації роботи територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ України щодо державної акредитації закладів, які проводять підготовку, перепідготовку і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів, та атестації їх спеціалістів (пункт 1.1) (далі - Інструкція №515).

Пунктом 2 розділу IV «Порядок, підстави та строки тимчасового припинення дії сертифіката про державну акредитацію та поновлення його дії» Інструкції №515 передбачено, що дія Сертифіката тимчасово припиняється в разі: 1) установлення документально підтвердженого факту порушення закладом вимог законодавства у сфері підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів; 2) виявлення факту акредитації закладу з порушенням вимог Порядку; 3) зміни матеріально-технічної бази та чисельності спеціалістів, що унеможливлює виконання робочих програм і планів підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв за заявленою максимальною кількістю осіб для одночасної підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів: закінчення строку дії документів, що підтверджують право користування матеріально-технічною базою закладу, якщо до закінчення строку дії такого права до РСЦ МВС не подано оновлених документів; припинення права закладу на транспортні засоби, заявлені під час акредитації (якщо до цього до РСЦ МВС не надано відомостей про зміну матеріально-технічної бази та відповідних документів, що підтверджують право користування новими транспортними засобами); відсутності облаштування для потреб осіб з інвалідністю або маломобільних груп населення у кабінетах (класах) та на майданчиках у разі проведення підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів з ручним керуванням; зменшення кількості спеціалістів у закладі більше ніж на двадцять відсотків на термін понад п`ятнадцять робочих днів (у тому числі в разі позбавлення спеціаліста, який здійснює навчання керуванню транспортними засобами, права на керування ними, тимчасове обмеження його в такому праві або закінчення терміну дії медичної довідки встановленого зразка), що унеможливлює виконання робочих програм і планів підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв у повному обсязі, - відповідно до кількості слухачів (учнів), зареєстрованих у складі груп на момент настання таких обставин. Документальним підтвердженням фактів таких порушень можуть бути витяги з баз даних державних реєстрів, якими користуються ТСЦ МВС, процесуальні документи, листи і повідомлення відповідних державних органів, матеріали розгляду звернень і скарг, складені працівниками ТСЦ МВС / РСЦ МВС / ГСЦ МВС.

Згідно з пунктом 1 розділу V «Анулювання сертифіката про державну акредитацію» Інструкції №515 рішення про анулювання Сертифіката приймає акредитаційна комісія в разі: неусунення закладом у встановлений строк недоліків, що стали підставою для тимчасового припинення його дії, або ненадання доказів їх усунення; набрання законної сили рішення суду щодо порушень, допущених у діяльності закладу, якщо порушення є такими, що унеможливлюють виконання закладом робочих програм і планів підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв; установлення факту систематичного проведення закладом діяльності з підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв не за місцем, заявленим у документах, які подавалися на його державну акредитацію, що підтверджено компетентними органами; видачі закладом свідоцтва про його закінчення особі, яка фактично не проходила в ньому підготовку, перепідготовку і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів, що підтверджено компетентними органами; звернення керівника закладу про припинення діяльності закладу; анулювання ліцензії МОН; внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відомостей про припинення діяльності закладу.

Вважаючи протиправними підпункт 3 пункту 2 розділу IV та пункт 1 розділу V Інструкції №515, позивач звернувся з позовом до суду.

Суд, надаючи оцінку спірним правовідносинам зазначає наступне.

(1) Щодо наявності підстав у позивача для звернення до суду, суд виходить такого.

Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено особливості позовного провадження в окремих категоріях адміністративних справ.

Так, частиною 2 статті 264 КАС України передбачено, що право оскаржити нормативно-правовий акт, яким і є оскаржуваний акт, мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Враховуючи наведене, право оскаржити вказані норми, мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

З наявної в матеріалів справи виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т. 1 а.с. 4) вбачається, що позивач здійснює такі види економічної діяльності, зокрема: 85.53 діяльність шкіл із підготовки водіїв транспортних засобів (основний).

Водночас, як видно з матеріалів справи, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.12.2020 (т. 1 а.с. 15-18) у справі №640/7427/20 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.09.2020 - скасовано в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Акредитаційної комісії Регіонального сервісного центру МВС у м. Києві, відображеного у протоколі №3, затвердженого наказом Регіонального сервісного центру МВС у м. Києві від 20.03.2020 в частині припинення дії сертифікату ТОВ «Про Едюкейшн Груп», та прийнято у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ «Про Едюкейшн Груп» до Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення Акредитаційної комісії Регіонального сервісного центру МВС у м. Києві, відображеного у протоколі №3, затвердженого наказом Регіонального сервісного центру МВС у м. Києві від 20.03.2020 в частині припинення дії сертифікату ТОВ «Про Едюкейшн Груп» - відмовлено. В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.09.2020 - залишено без змін.

При цьому, вказаною постановою встановлено: «Як вбачається з матеріалів справи, 15 грудня 2016 року ТОВ «Про Едюкейшн Груп» видано сертифікат про державну акредитацію. Наказом від 20 березня 2020 року № 244 «Про затвердження рішення акредитаційної комісії РСЦ МВС в м. Києві» зокрема затверджено прийняте на засіданні акредитаційної комісії Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві від 19 березня 2020 року рішення щодо тимчасового припинення дії сертифіката про державну акредитацію закладу ТОВ «Про Едюкейшн Груп» строком на 30 днів. Згідно протоколу засідання акредитаційної комісії регіонального сервісного центру МВС в м. Києві від 19 березня 2020 року №3 підставою для тимчасового припинення дії сертифікату про державну акредитацію закладу ТОВ «Про Едюкейшн Груп» є зміна матеріально-технічної бази та чисельності спеціалістів закладу, що унеможливлює виконання робочих програм і планів підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв за заявленою максимальною кількістю осіб для одночасної підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів в частині припинення права закладу на транспортні засоби, заявлені під час акредитації.».

З огляду на викладене, суд вважає, що позивач має право оскаржити спірні норми, оскільки їх застосовано до нього.

(2) Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 113 Конституції України передбачено, що Кабмін є вищим органом у системі органів виконавчої влади та у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Згідно з пунктом 10 статті 116 Конституції України Кабмін здійснює інші повноваження, визначені Конституцію та законами України.

Аналогічне положення закріплено і в статті 3 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», якою передбачено, що Кабмін здійснює виконавчу владу на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 117 Конституції України Кабмін в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання. При цьому, організація, повноваження і порядок діяльності, зокрема, Кабміну, визначаються Конституцією і законами України (частина 2 статті 120 Конституції України).

Так, частиною 6 статті 15 Закону України «Про дорожній рух» встановлено, що Міністерство внутрішніх справ України створює та веде реєстр закладів, які здійснюють підготовку, перепідготовку і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів, та здійснює державний контроль за додержанням ними вимог законодавства у цій сфері. Основною формою державного контролю у сфері безпеки дорожнього руху за діяльністю закладів незалежно від форми власності і підпорядкування є державна акредитація закладу та атестація його викладачів, яка проводиться не рідше одного разу на п`ять років у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Як вже встановлено судом, відповідно до вимог вказаної статті Кабінетом Міністрів України прийнято Порядок №490.

Досліджуючи правомірність спірних норм, суд зважає на таке.

По-перше, з системного аналізу норм Порядку №490, у тому числі пунктів 13 та 15, видно, що використовуються три ключові терміни у сфері спірних правовідносин, а саме: «тимчасове припинення», «анулювання» та «припинення» дії сертифіката.

При цьому, в ході нормотворчої діяльності ототожнено такі поняття як «анулювання» та «припинення», про що свідчить в першу чергу структура побудови норм з використанням цих понять.

Іншими словами, при використанні в Порядку №490 терміну «припинення» слід розуміти «анулювання» і навпаки.

Отже, пунктом 15 Порядку №490 встановлено перелік із трьох підстав, який є виключним, для тимчасового припинення дії сертифікату, а також делеговано повноваження відповідачу встановити порядок, підстави та строки припинення (анулювання) дії сертифіката про державну акредитацію.

По-друге, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України від 17.07.1997 №475/97-ВР та вона набула чинності для України 11.09.1997.

Разом з тим, статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у рішеннях від 09.11.1999 у справі «Шпачек проти Чеської Республіки», від 05.01.2000 у справі «Беєлер проти Італії», від 07.07.2011 у справі «Сєрков проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що ведучи мову про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції та вимагає, перш за все, щоб заходи мали підстави в національному законодавстві, і відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні.

Крім того, у рішенні від 11.04.2013 у справі «Вєренцов проти України» ЄСПЛ зазначив, що будь-які обмеження, які накладаються, мають базуватися на положеннях основного законодавства. Саме законодавство має бути сформульованим з достатньою чіткістю, щоб надати особі можливість визначити, чи буде її поведінка суперечити закону, та якими можуть бути вірогідні наслідки порушень. Передбачення у національному законодавстві чітких визначень є істотною умовою для того, щоб закон залишався нескладним для розуміння та застосування, а також для запобігання спробам регулювати діяльність, яка не підлягає регулюванню.

У рішенні від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ вказав на те, що принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

При цьому, у рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 Конституційний Суд України зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Так, принцип верховенства права вимагає дотримання вимог «якості» закону, яким передбачається втручання у права особи, основоположні свободи. Так, у рішенні від 10.12.2009 у справі «Михайлюк та Петров проти України» (Mikhaylyuk and Petrov v. Ukraine, заява №11932/02) зазначено, що суд нагадує, що вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (рішення у справі «Полторацький проти України» (Poltoratskiy v. Ukraine) від 29.04.2003, заява №38812/97, п. 155).

Зважаючи на наведене, за усталеною практикою, нормативно-правові акти повинні відповідати принципу правової визначеності та передбачуваності законодавства, на важливості та необхідності застосування яких неодноразово наголошувалося у вказаній практиці ЄСПЛ.

По-третє. Як стверджує представник відповідача, з метою надання Інструкції №515 доступності для заінтересованих осіб, передбачуваності у застосуванні, включено умову щодо забезпечення виконання робочих програм і планів підготовки за заявленою максимальною кількістю осіб для одночасної підготовки, оскільки саме суб`єкт підприємницької діяльності визначає цю максимальну кількість, враховуючи свою матеріально-технічну базу та чисельність спеціалістів, на нього і покладається обов`язок здійснювати свою діяльність у повному обсязі відповідно до наданого сертифіката про державну акредитацію.

При цьому, представник МВС України стверджує, що її метою є забезпечення максимально ефективного здійснення наданих повноважень.

Проаналізувавши спірні норми в контексті зазначених висновків, а також доводів та аргументів сторін, суд зауважує, що зазначення у підпункті 3 пункту 2 розділу IV Інструкції №515 чітких умов, які вказують на зміни матеріально-технічної бази та чисельності спеціалістів, що унеможливлює виконання робочих програм і планів підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв, а саме: (1) закінчення строку дії документів, що підтверджують право користування матеріально-технічною базою закладу, якщо до закінчення строку дії такого права до РСЦ МВС не подано оновлених документів (2) припинення права закладу на транспортні засоби, заявлені під час акредитації (якщо до цього до РСЦ МВС не надано відомостей про зміну матеріально-технічної бази та відповідних документів, що підтверджують право користування новими транспортними засобами), (3) відсутності облаштування для потреб осіб з інвалідністю або маломобільних груп населення у кабінетах (класах) та на майданчиках у разі проведення підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів з ручним керуванням, (4) зменшення кількості спеціалістів у закладі більше ніж на двадцять відсотків на термін понад п`ятнадцять робочих днів (у тому числі в разі позбавлення спеціаліста, який здійснює навчання керуванню транспортними засобами, права на керування ними, тимчасове обмеження його в такому праві або закінчення терміну дії медичної довідки встановленого зразка), що унеможливлює виконання робочих програм і планів підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв у повному обсязі, - відповідно до кількості слухачів (учнів), зареєстрованих у складі груп на момент настання таких обставин, як раз свідчить за висновком суду про дотримання відповідачем принципу правової визначеності та передбачуваності законодавства, у тому числі доступності для заінтересованих осіб, чіткості і передбачуваності у застосуванні шляхом запровадження процедури, яка посилює прозорість і ясність дій акредитаційної комісії, мінімізує ризик помилок.

Це обумовлено тим, що встановлена третя підстава пунктом 15 Порядку №490, на відміну від перших двох, не є чіткою та конкретною для розуміння заінтересованими особами та передбачуваною у застосуванні, оскільки не містить зрозумілих критеріїв, зокрема, зміни матеріально-технічної бази.

Натомість, уточнення у підпункті 3 пункту 2 розділу IV Інструкції №515 чітких умов його застосування свідчить про обмеження відповідачем дискреції акредитаційної комісії саме цими зазначеними чотирма обставинами, що виключає будь-яке довільне тлумачення зміни матеріально-технічної бази та чисельності спеціалістів, що унеможливлює виконання робочих програм і планів підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв.

Крім того, суд вважає хибним посилання представника позивача на те, що використання у підпункті 3 пункту 2 розділу IV Інструкції №515 словосполучника «та» замість передбаченого в Порядку №490 словосполучника «або» є порушенням, оскільки це жодним чином не створює несприятливих наслідків при правозастосуванні з боку суб`єкта до об`єкта, якого він стосується. Більше того, у такий спосіб межі застосування звужуються у позитивному розумінні, оскільки потрібно вже одночасно дві умови, а не одна з них.

Що стосується пункту 1 розділу V Інструкції №515 та доводів позивача про відсутність у МВС України повноважень на встановлення підстав для анулювання сертифіката про державну акредитацію, то очевидним є висновок про те, що останній абзац пункту 15 Порядку №490 містить конкретну норму, яка не підлягає множинному трактуванню, про надання відповідачу повноважень на визначення порядку, підстав та строків припинення (анулювання) дії сертифіката про державну акредитацію.

Одночасним підтвердженням розуміння тотожності термінів «припинення» та «анулювання» в Порядку №490 та наявністю необхідності у врегулюванні МВС України підстав для анулювання (припинення) дії сертифіката про державну акредитацію є те, що Порядок №490 не містить ні підстав для припинення, ні підстав для анулювання дії такого сертифіката. Тобто, Порядком №490 це питання жодним чином не врегульовується, натомість надаються відповідні повноваження відповідачу.

За таких обставин, суд погоджується з твердженням представника відповідача, що протиріччя між спірними нормами Інструкції №515 та Порядком №490 відсутні, в той час як оскаржувані положення, як спеціальні норми, забезпечують виконання вимог Порядку №490 шляхом конкретизованого нормативного регулювання комплексу суспільних відносин у цій сфері.

(3) Недотримання відповідачем порядку прийняття оскаржуваного нормативного акту обґрунтовано представником позивача тим, що відповідачем не надано документів, що підтверджують погодження Інструкції №515 з Міністерством освіти і науки України, Міністерством соціальної політики України, Спільним представницьким органом репрезентативних всеукраїнських об`єднань профспілок на національному рівні, Спільним представницьким органом сторони роботодавців на національному рівні, Державним агентством з питань електронного урядування України.

Відсутність підтверджуючих документів щодо дотримання відповідачем порядку прийняття нормативного акту, на переконання позивача, вказують на недотримання законодавства, яке регулює порядок прийняття оскаржуваного нормативного акту.

Вказані доводи спростовуються наявними в матеріалах справи листами-погодженнями Державного агентства з питань електронного урядування України від 12.12.2019 №1/04-3-3306 (т. 1 а.с. 134-135), Спільного представницького органу сторони роботодавців на національному рівні від 19.12.2019 №19-2-730 (т. 1 а.с. 136), Спільного представницького органу репрезентативних всеукраїнських об`єднань профспілок на національному рівні від 20.12.2019 №01-12/654-спо (т. 1 а.с. 137), Міністерства соціальної політики України від 20.12.2019 №22095/0/2-19/53 (т. 1 а.с. 138), Міністерства освіти і науки України від 19.12.2019 №1/12-6790 (т. 1 а.с. 139), рішенням ДРС України від 21.01.2020 №36 (т. 1 а.с. 140) про погодження проекту регуляторного акта, а також листом Міністерства юстиції України від 24.01.2020 №117/1672-26-20/10.1.2 (т. 1 а.с. 133) щодо повернення нормативного-правового акта після державної реєстрації, до якого в якості додатків додано, зокрема, оригінал висновку про проведення юридичної експертизи.

Враховуючи викладене у сукупності, суд не вбачає належних правових підстав для визнання протиправними підпункту 3 пункту 2 розділу IV та пункту 1 розділу V Інструкції №515.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд доходить висновку про те, що вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд виходить з того, що за обставин необґрунтованості заявлених позивачем вимог, підстави для стягнення сплаченого ним судового збору з відповідача відповідно до статті 139 КАС України відсутні, а відповідач не поніс витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертизи, у зв`язку із чим судові витрати розподілу не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 6, 72-77, 139, 241-246, 255, 264 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

В задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Про Едюкейшн Груп» до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Державна регуляторна служба України, про визнання протиправним та нечинними окремих положень акту, - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Про Едюкейшн Груп» (вул. Васильківська, 53А, м. Київ, 03127; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 40000472).

Відповідач - Міністерство внутрішніх справ України (вул. Академіка Богомольця, 10, м. Київ, 01601; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 0032684).

Третя особа - Державна регуляторна служба України (вул. Арсенальна, 9/11, м. Київ, 01011; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 39582357).

Повний текст рішення складено й проголошено в судовому засіданні 17.12.2021.

Суддя О.М. Чудак