Справа № 463/11836/21
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2021-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 рокуЛьвівСправа № 463/11836/21 пров. № А/857/20841/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.

з участю секретаря судового засідання Хомича О.Р

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом 7 прикордонного Карпатського загону Західного регіонального управління (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України до громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про затримання іноземця до вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні за апеляційною скаргою громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 23 жовтня 2021 року (суддя Яворський С.Й., м.Львів, повний текст складено 21.10.2021)

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2021 року 7 прикордонний Карпатський загін Західного регіонального управління (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , до вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні на строк 6 місяців починаючи з часу та дати фактичного затримання, а саме до 13-00 год. 21.04.2022.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова позов задоволено повністю. Затримано з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , до вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Строк дії рішення в частині затримання іноземця становить 06 місяців з моменту фактичного затримання з 13-00 год. 21.10.2021 до 13-00 год. 21.04.2022.

Не погодившись із таким рішенням, його оскаржив відповідач. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у позові. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що затримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відбулось за 1000 м. від лінії державного кордону України, а диспозиція ч. 2 ст. 204-1 КУпАП вказує, що саме адміністративне правопорушення полягає в намаганні особи перетнути державний кордон України поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади. Отже, вина апелянта в перетині державного кордону України або спробі його перетину не доведена, оскільки затримання відбулось за 1000 метрів від лінію державного кордону. Покликається на те, що в оскаржуваному рішенні не зазначено, які саме норми чинного законодавства порушив апелянт перебуваючи за 1000 метрів від державного кордону України, не вказано, що він перебував в забороненій зоні, чи зоні з обмеженим доступом. Конституцією України не обмежується право пересування громадян України чи осіб без громадянства територією України окрім передбачених Законом випадків тим більше, що як вбачається з оскаржуваного рішення апелянт перебував на території України на законних підставах, оскільки як зазначено в рішенні суду вищезазначений громадянин документований довідкою про звернення за захистом в Україні. Звертає увагу суду, що під час розгляду позову не був присутній захисник відповідача, і він був позбавлений елементарної правової допомоги та захисту, що являється порушенням його прав.

У судовому засіданні представник відповідача Воробей П.О. підтримав вимоги апеляційної скарги та надав пояснення, аналогічні викладеним в ній.

Представник позивача Арендач М.В. заперечив вимоги апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно вимог ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідач громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , в складі групи здійснив спробу незаконного перетинання державного кордону з України в Республіку Польща, поза пунктами пропуску, на напрямку 719 прикордонного знаку, на відстані 1000 м від лінії державного кордону України, територія Белзівської ОТГ, Червоноградського району, Львівської області, внаслідок чого о 13 год. 00 хв. 21 жовтня 2021 року був затриманий прикордонним нарядом «Група реагування» від відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) 7 прикордонного загону.

Факт вчинення громадянином Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст. 204-1 КУпАП підтверджується протоколом про адміністративне затримання від 21.10.2021, протоколом особистого огляду, огляду речей та вилучення речей та документів від 21.10.2021.

На підставі протоколу про адміністративне затримання від 21.10.2021 відповідача поміщено у спеціальне приміщення ВПС «Рава-Руська».

Постановою Сокальського районного суду Львівської області від 23.10.2021 громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст. 204-1 КУпАП та застосованого до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 гривень.

Згідно матеріалів справи, відповідач на території України звернувся до органу міграційної служби ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та отримав Довідку про звернення за захистом в Україні №012856, термін якої продовжений до 19.04.2022.

На момент розгляду даної справи судом першої інстанції остаточного рішення з приводу цього звернення не було прийнято.

Вказані обставини підтверджено письмовими доказами: копією протоколу про адміністративне затримання від 21.10.2021; копією протоколу особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 21.10.2021; копією Довідки про звернення за захистом в Україні №012856 та іншими матеріалами справи.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність у відповідача близьких родичів на території України, власного житла, постійного джерела існування, спроба незаконного перетину ним державного кордону України в напрямку до країн Європейського Союзу підтверджуються підставність позову, оскільки є достатні та обґрунтовані підстави вважати, що останній, може повторити спробу незаконного перетину державного кордону. Тому вимога про затримання особи до вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні є обґрунтованою.

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до вимог частини третьої статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Згідно ч. 2 ст. 14 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в разі незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України затримуються та в разі, якщо порушення ними законодавства України не передбачає кримінальної відповідальності, повертаються до країни попереднього перебування у встановленому порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців. У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

Згідно із ч. 1 ст. 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Відповідно до ч. 2 ст. 289 КАС України заходи, визначені цією статтею, також застосовуються адміністративним судом, визначеним частиною першою цієї статті, за позовом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів чи підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України до іноземців та осіб без громадянства, які до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства вчинили порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, до завершення процедури розгляду цієї заяви.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що ч. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлена свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Відповідно до п. 113 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Чахал проти Великобританії» заява №22414/93, будь-яке позбавлення волі відповідно до статті 5 п.1 (f) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод виправдано, тільки поки розглядається питання про висилку. Якщо ця процедура не здійснюється з належною ретельністю, затримання перестає бути допустимим відповідно до статті 5 п.1 (f).

Згідно матеріалів справи, відповідач був затриманий прикордонним нарядом «Група реагування» від відділення інспекторів прикордонної служби «Белз» (тип В) відділу прикордонної служби «Нісмичі» (тип Б) 7 прикордонного загону при спробі незаконного перетинання державного кордону з України в Республіку Польща.

Доводи апелянта про те, що вина апелянта в перетині державного кордону України або спробі його перетину не доведена, оскільки затримання відбулось за 1000 метрів від лінію державного кордону, апеляційний суд відхиляє, адже протоколом про адміністративне правопорушення від 21.10.2021 підтверджено факт вчинення відповідачем правопорушення.

Також постановою Сокальського районного суду Львівської області від 23.10.2021 громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст. 204-1 КУпАП та застосованого до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Слід зазначити, що відповідач до вчинення правопорушення звернувся до міграційної служби із заявою про надання йому статусу біженця і він мав права перебувати на території України до вирішення зазначеного питання.

Разом з тим, відповідач вчинила спробу незаконного перетину державного кордону в складі групи осіб, тобто порушення законодавства України, з прикордонних питань, отже є підстави для його затримання до вирішення питання щодо надання йому статусу біженця і наявності чи відсутності правових підстав для примусового повернення до країни походження.

Отже, судом першої інстанції правильно задоволено позов на підставі ч. 2 ст. 289 КАС України, якою передбачено саме затримання особи до вирішення питання щодо надання чи відмови у наданні статусу біженця.

Щодо порушення права на захист, про що йдеться в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» право на безоплатну вторинну правову допомогу згідно з цим Законом та іншими законами України мають такі категорії осіб, зокрема, особи, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", - на всі види правових послуг, передбачені частиною другою статті 13 цього Закону, з моменту подання особою заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, до прийняття остаточного рішення за заявою, а також іноземці та особи без громадянства, затримані з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, з моменту затримання.

Згідно ст. 13 вказаного Закону безоплатна вторинна правова допомога вид державної гарантії, що полягає у створенні рівних можливостей для доступу осіб до правосуддя.

Безоплатна вторинна правова допомога включає такі види правових послуг: 1) захист; 2) здійснення представництва інтересів осіб, що мають право на безоплатну вторинну правову допомогу, в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами; 3) складення документів процесуального характеру.

Пунктом 9 розділу І Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерство внутрішніх справа України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служба Безпеки України № 353/271/150 від 23.02.2012, передбачено, що у кожному випадку затримання іноземця більше ніж на три години щодо його примусового повернення або з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення невідкладно інформується регіональний Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Відповідно до змісту протоколу від 21.10.2021 про адміністративне правопорушення (а.с. 6), відповідачу роз`яснено його права та обов`язки, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, а також право та можливість отримання правової допомоги. При цьому, з протоколу вбачається, що відповідач зі змістом протоколу був ознайомлений зрозумілою йому мовою, що підтверджується його підписом. Також в протоколі вказано про те, що послуг захисника не потребує та бажає захищати себе особисто, що засвідчено його підписом (а.с. 7).

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, з метою затримання до вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 було забезпечено правовою допомогою за правилами Закону України «Про безоплатну правову допомогу», що підтверджується дорученням для надання безоплатної вторинної правової допомоги особі від 05.11.2021 №454/45-к-21, згідно якого адвоката Воробея П.О. призначено для надання безоплатної вторинної правової допомоги відповідачу.

За наведених обставин, колегія суддів відхиляє твердження апелянта, обґрунтовані порушенням судом першої інстанції норм процесуального права в частині перевірки дотримання права відповідача на безоплатну вторинну правову допомогу, як такі що спростовуються наведеними вище обставинами.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, при цьому судом були повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 272, 289, 308, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м.Львова від 23 жовтня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 16.12.2021.