Справа № 460/1140/21
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2021-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
15.02.2021 позивач звернувся в суд з адміністративним позовом до Державної установи «Полицька виправна колонія (№76)» про визнання протиправним втручання в право засудженого на повагу до його приватного життя та зобов`язання демонтувати камери відеоспостереження з камери у якій його утримують.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відбуває покарання у вигляді довічного позбавлення волі в Державній установі «Полицька виправна колонія (№76)» та з 26.01.2021 за сумлінну поведінку в порядку ст.ст. 100, 151 Кримінально-виконавчого кодексу України його переведено з двомісної камери до багатомісного приміщення камерного типу. При цьому, відповідач протиправно здійснює цілодобове відеоспостереження камери необмеженим колом осіб різної статі, що є грубим втручанням в його право на повагу до приватного життя.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 31.05.2021 у справі № 460/1140/21 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.12.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31.05.2021 у справі № 460/1140/21 без змін.

Як слідує зі змісту положень ч. 3 ст. 34 КАС України, суддя, не згідний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку, яка приєднується до матеріалів справи і є відкритою для ознайомлення.

Хоча і окрема думка, в свою чергу, немає жодного правового значення для результатів розгляду справи, але, відповідно до вимог процесуального закону, виключно саме таким чином суддя у процесуальний спосіб може висловити свою незгоду з прийнятим по справі рішенням суду в цілому та зняти з себе професійну відповідальність за його зміст та подальшу реалізацію.

Таким чином, користуючись наданим КАС України правом, мною, ОСОБА_2 , у зв`язку із незгодою з мотивами суду, а також із результатом розгляду справи, було висловлено окрему думку, суть якої полягає в наступному.

Не погоджуючись із прийнятим судом апеляційної інстанції судовим рішенням, вважаю за необхідне висловити свою окрему думку з огляду на таке.

Як слідує з матеріалів справи, що вироком Рівненського апеляційного суду від 03.04.2002 ОСОБА_1 засуджений - за п.п. «г», «е» ст. 93 КК України (1960 року) до довічного позбавлення волі - за ч. 2 ст.1 40 КК України (1960 року) до трьох років позбавлення волі.

На підставі ст. 42 КК України (1960 року) остаточну міру покарання ОСОБА_1 призначено за сукупністю призначених покарань шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим до довічного позбавлення волі.

Ухвалою Верховного Суду України від 20.08.2002 вирок змінено - рахувати засудженим за ст. 93 п. «г» КК України (1960 року) (умисне вбивство двох або більше осіб), ч. 2 ст. 185 КК України (2001 року) (крадіжка, вчинена повторно або за попередньою змовою групою осіб), - до довічного позбавлення волі. 20.08.2002 вирок набрав законної сили (http://reestr.court.gov.ua/Review/74592889).

Тривалий час ОСОБА_1 відбував покарання в Державній установі «Городищенська виправна колонія (№ 96)».

З 26.01.2021 ОСОБА_1 відбуває покарання в секторі максимального рівня безпеки для тримання чоловіків до довічного позбавлення волі ДУ «Полицька виправна колонія (№76)».

Наразі ОСОБА_1 перебуває в другому багатомісному приміщенні камерного типу в секторі максимального рівня безпеки для відбування покарання чоловіками, засудженими до довічного позбавлення волі.

Ще до поміщення ОСОБА_1 до зазначеного приміщення, в ньому та інших аналогічних приміщеннях даного сектору на підставі наказу начальника ДУ «Полицька виправна колонія (№76)» № 166/АГ-19 від 09.12.2019 та згідно Акту № 2 від 04.12.2020 були встановлені технічні засоби нагляду і контролю, а саме відеокамери Partizan по 2 шт. в кожне багатомісне приміщення камерного типу (а.с. 34-42).

Перебування у такому приміщенні ОСОБА_1 вважає втручанням в його право на повагу до приватного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, з огляду на що звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду першої інстанції без змін виходив з того, що відсутні підстави для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Державної установи «Полицька виправна колонія (№ 76)» діяв в межах повноважень та у спосіб що визначені законами та Конституцією України. Зокрема, відповідач використовує відеоспостереження в межах чинного законодавства та відповідно до нормативних актів Міністерства юстиції України та обмежень передбачених Конституцією України, щодо осіб, засуджених за вчинення злочинів. Відеонагляд, який цілодобово ведеться в багатомісних приміщеннях камерного типу сектору максимального рівня безпеки для відбування покарання чоловіками засудженими до довічного позбавлення волі в тому числі і у тому, де відбуває покарання позивач є доречним і виправданим заходом безпеки.

Однак з такими доводами більшості колегії я, частково, не згідний з огляду на наступне.

Як встановлено в судовому засіданні, та не заперечується представником відповідача, позивач з 26.01.2021 відбуває покарання в секторі максимального рівня безпеки для тримання чоловіків до довічного позбавлення волі Державної установи «Полицька виправна колонія (№76)» та перебуває в другому багатомісному приміщенні камерного типу в секторі максимального рівня безпеки для відбування покарання чоловіками, засудженими до довічного позбавлення волі.

Судом встановлено, що ще до поміщення позивача до зазначеного приміщення, в ньому та інших аналогічних приміщеннях даного сектору на підставі Наказу начальника Державної установи «Полицька виправна колонія (№76)» № 166/АГ-19 від 09.12.2019, акту № 2 від 04.12.2020 встановлені технічні засоби нагляду і контролю, а саме відеокамери Partizan по 2 шт. в кожне багатомісне приміщення камерного типу (а.с. 34-42).

Відповідно до ст. 1 Кримінально-виконавчого Кодексу України кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Завданнями кримінально-виконавчого законодавства України є визначення принципів виконання кримінальних покарань, правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав, законних інтересів та обов`язків; порядку застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядку діяльності; нагляду і контролю за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі; а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними.

Зокрема згідно вимог ч. 2 ст. 103 КВК України адміністрація колонії зобов`язана повідомити засуджених про застосування технічних засобів нагляду і контролю.

В судовому засіданні позивач наполягав на тому, що його було повідомлено про застосування технічних засобів нагляду і контролю через тривалий термін, цього представником відповідача спростовано не було. Більше того в матеріалах справи наявне повідомлення про застосування технічних засобів нагляду і контролю (а.с. 124) згідно якого ОСОБА_1 повідомлено адміністрацією державної установи «Полицька виправна колонія» про застосування в цій установі технічних засобів нагляду і контролю лише 19.05.2021.

На переконання судді, вказаний вище факт свідчить про протиправну бездіяльність відповідача, щодо виконання вимог ст. 103 КВК України.

Щодо застосування технічних засобів нагляду і контролю в установі, я вважаю, що таке передбачено та чітко врегульоване національним законодавством. А з аналізу позовних вимог, в контексті дотримання вимог статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, слідує, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відтак, в цілому, висновки судів першої та апеляційної інстанції про виправдане втручання в права позивача відповідає як національному законодавству так і вимогам Конвенції, оскільки позивач відбуває кримінальне покарання у вигляді довічного позбавлення волі за скоєння особливо тяжкого злочину у багатомісному приміщенні камерного типу з особами, які відбувають аналогічне покарання і також за вчинення особливо тяжких злочинів, то втручання в його приватне життя шляхом цілодобового відеонагляду у відповідному приміщенні (за виключенням душової і туалетної кімнати) за цих обставин можна розглядати як необхідне в демократичному суспільстві задля інтересів громадської безпеки та попередження злочинів, а також для захисту здоров`я і прав інших осіб.

Проте, вважаю підставними доводи апеляційної скарги, в частині порушення прав позивача, які полягають у несвоєчасному повідомлення йому про застосування в цій установі технічних засобів нагляду і контролю, що в свою чергу, на моє переконання, свідчить про порушення його прав та в світлі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та може бути оцінено як протиправне втручання в право засудженого ОСОБА_1 на повагу до його приватного життя. Однак наголошую на тому, що таке протиправне втручання мало місце в період з 26.01.2021 до 19.05.2021.

Підсумовуючи викладене я прийшов до переконання, про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та позовної заяви, оскільки мала місце протиправна бездіяльність відповідача, щодо неповідомлення позивача про застосування технічних засобів нагляду і контролю, що розцінюється мною, як втручання в право ОСОБА_1 , зі сторони державної установи «Полицька виправна колонія (№76)» в період з 26.01.2021 до 19.05.2021.

За таких обставин колегії суддів необхідно було постановити постанову про часткове задоволення апеляційної скарги та позовної заяви.

Суддя С. М. Кузьмич