Справа № 580/6490/21
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2021-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/6490/21 Суддя першої інстанції: Марина БІЛОНОЖЕНКО
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Бужак Н.П., Кобаля М.І.,

при секретарі - Закревській І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Азот» на проголошене о 08 годині 38 хвилин рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2021 року у справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства «Азот» до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними і скасування постанов, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2021 року Приватне акціонерне товариство «Азот» (далі - Позивач, ПрАТ «Азот») звернулося до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Відповідач, ВПВР Департаменту ДВС) про визнання протиправними та скасування:

- постанови від 30.07.2021 №54814384 про стягнення виконавчого збору в сумі 10 911,65 грн;

- постанови від 04.08.2021 №66375827 про відкриття виконавчого провадження.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 07.10.2021 у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що на час прийняття постанови від 30.07.2021 норми Закону України «Про виконавче провадження» пов`язували обчислення розміру виконавчого збору виходячи із суми, що підлягає стягненню, а не фактично стягнутої. Відтак, на переконання суду, з урахуванням вчинення державним виконавцем дій з фактичного виконання судового рішення постанова від 30.07.2021, а також і постанова від 04.08.2021 з примусового виконання попередньої постанови є правомірними. Окремо судом зауважено на безпідставності посилання ПрАТ «Азот» на позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №2540/3203/18, оскільки остання прийнята за іншого правового регулювання.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Свою позицію обґрунтовує тим, що судом було залишено поза увагою правове регулювання спірних правовідносин та не враховано, що виконавче провадження відкрито до 28.08.2020, а відтак з урахуванням положень ст. 58 Конституції України до питань стягнення виконавчого збору необхідно застосовувати норми Закону України «Про виконавче провадження», які діяли на момент відкриття виконавчого провадження. Підкреслює, що судом безпідставно відхилено практику Верховного Суду в аналогічній категорії справ, згідно якої відсутні підстави для стягнення виконавчого збору у випадку, якщо виконавчі дії з примусового виконання рішення суду не здійснювалися, що відповідає обставинам і цієї справи, у межах якої ПрАТ «Азот» самостійно сплачувалися кошти на рахунок територіального органу Пенсійного фонду України.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.11.2012 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу Відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що суд вірно застосував чинне правове регулювання до спірних правовідносин і зазначив, що виконавчий збір стягується у розмірі 10 відсотків від суми, що підлягає стягненню, а не фактично стягується. Підкреслює на помилковості посилання апеляційної скарги на постанову Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 №643, якою врегульовано порядок виплати винагороди за результатами виконання виконавчого документа, а не визначення розміру виконавчого збору на момент винесення постанови про його стягнення.

На виконання вимог ухвали суду справа надійшла 06.12.2021.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.12.2021 справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 15.12.2021.

У судовому засіданні представник Позивача наполягав на задоволенні вимог апеляційної скарги з викладених у ній підстав, наголошуючи на необхідності застосування до спірних правовідносин положень ст. 58 Конституції України.

Представник Відповідача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, на виконанні у ВПВР Департаменту ДВС перебувало виконавче провадження №54814384 з виконання виконавчого листа Черкаського окружного адміністративного суду №823/553/17 від 01.09.2017 про стягнення з ПрАТ «Азот» на користь УПФУ в м. Черкасах Черкаської області боргу у сумі 5 482 273,71 грн.

30.07.2021 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у виконавчому провадженні №54814384 прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з повним виконанням рішення (а.с. 10). Крім того, у цей же день державним виконавцем винесено постанову про стягнення з ПрАТ «Азот» виконавчого збору у розмірі 10 911,65 грн (а.с. 60-61).

У свою чергу, 04.08.2021 старшим державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС відкрито виконавче провадження №66375827 з виконання постанови №54814384 від 30.07.2021 про стягнення виконавчого збору з ПрАТ «Азот» у розмірі 10 911,65 грн (а.с. 11).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 1, 3, 5, 13, 18, 26, 27, 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон), а також Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (далі - Інструкція №512), суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору прийнята у відповідності до вимог чинного на момент її винесення законодавства, а виконавче провадження з її примусового виконання відкрито правомірно.

З такими висновками суду першої інстанції не можна повністю погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Приписи ч. 5 ст. 26 Закону визначають, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. ст. 27 Закону у редакції, яка була чинна до 28.08.2018 (на час прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження №54814384 від 10.10.2017), виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Згідно ч. 9 ст. 27 Закону виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

У свою чергу, пунктом 9 частини 1 статті 39 Закону передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом

За правилами ч. 3 ст. 40 Закону у разі, зокрема, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

З аналізу вищенаведених норм Закону (у редакції, що діяла до 28.08.2018) випливає, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Проте, Законом України від 03.07.2018 № 2475-VIII, який набрав чинності 28.08.2018, внесені зміни до статті 27 Закону.

З урахуванням наведених змін, за змістом статті 27 Закону виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

У розрізі наведеного судовою колегією звертається увага, що відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України в рішенні від 09.02.1999 у справі № 1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Отже, положення статті 27 Закону у редакції, яка була чинна до 28.08.2018, зменшували відповідальність Позивача як боржника у порівнянні з нормами статті 27 Закону у редакції, яка була чинна після 28.08.2018 (Закон № 2475-VIII), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.

Указана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.05.2021 у справі № 640/32814/20, від 28.01.2021 у справі №420/769/19, від 22.01.2021 року у справі №400/4023/19, від 21.01.2021 у справі №640/3430/19.

Викладене, у свою чергу, свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції про те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норм ст. 27 Закону у редакції Закону №2475-VIII, а не у редакції, чинній станом на момент відкриття виконавчого провадження, у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення у відповідній частині підлягає зміні. При цьому при вирішенні цього спору не є правильним врахування Черкаським окружним адміністративним судом позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 17.09.2020 у справі №640/16620/19, оскільки на відміну від неї, в якій виконавче провадження відкрито у грудні 2018 року, у справі №580/6490/21 виконавче провадження відкрито у жовтні 2017 року.

Разом з тим, судовою колегією звертається увага, що у справі відсутні докази, що ПрАТ «Азот» скористався своїм правом на добровільне виконання рішення, а тому здійснені державним виконавцем заходи та вчинені ним в межах виконавчого провадження дії у період з 10.10.2017 (відкриття виконавчого провадження) до 30.07.2021 (закінчення виконавчого провадження), в межах якого також було накладено арешт на все майно боржника, а також вжито інші заходи примусового виконання рішення, фактично є діями з примусового виконання рішення суду у виконавчому провадженні ВП № 54814384.

Наведений висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.12.2020 у справі №160/520/19.

Як вже було зазначено вище, в силу ч. 9 ст. 27 Закону № 1404 виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції і не заперечується Позивачем, останнім ним не було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження виконавчий лист №823/553/17, виданий Черкаським окружним адміністративним судом 01.09.2017. Заборгованість ПрАТ «Азот» на користь УПФУ в м. Черкасах Черкаської області у розмірі 5 482 273,71 грн була сплачена підприємством: в сумі 1 954 417,31 грн до моменту передачі зведеного виконавчого провадження №55037853 до виконавчого провадження №54814384 у січні 2020 року та в сумі 3 527 856,40 грн у період з 19.04.2021 по 25.06.2021 (а.с. 16-21), про що Відповідача повідомлено листами від 14.05.2021 №501-06/215 (а.с. 22) та від 07.07.2021 №501-06/297 (а.с. 24). Тобто, заборгованість за рішенням суду сплачувалася ПрАТ «Азот» поступово, впродовж певного періоду часу, а відтак твердження останнього, що відповідні дії здійснювалися підприємством добровільно без вчинення будь-яких виконавчих дій є необґрунтованими.

Крім того, як вбачається із змісту відзиву на позовну заяву, встановлено судом першої інстанції та не заперечується Позивачем, сума виконавчого збору, що підлягала стягненню за виконавчим листом №823/553/17 складала 548 227,37 грн. і у ході примусового виконання виконавчий збір було стягнуто з ПрАТ «Азот» в сумі 537 315,72 грн (а.с. 51-58). Відтак, оскільки на момент закінчення виконавчого провадження №54814384 з підстав повного виконання рішення про стягнення коштів залишок виконавчого збору у розмірі 10 911,65 грн стягнуто з боржника не було, то державний виконавець на підставі ч. 3 ст. 30 Закону правомірно виніс спірну у цій справі постанову від 30.07.2021 про стягнення з боржника виконавчого збору на вказану вище суму.

Аргументи Апелянта про те, що судом першої інстанції не було враховано позицію Верховного Суду у справах №640/22392/19 та №400/4023/19, а також №819/1116/17, №420/1536/19, №824/171/18-а, судовою колегією оцінюється критично.

Так, у справі №640/22392/19, на відміну від справи №580/6490/21, виконавче провадження було закінчено у зв`язку з надходженням заяви стягувача про повернення виконавчого документа і державний виконавець не стягнув суму, зазначену у виконавчому листі, а у справі №400/4023/19 виконавче провадження було зупинене у зв`язку з банкрутством боржника і у подальшому закінчене у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди. У справі №819/1116/17 також мало місце укладення сторонами мирової угоди і, крім іншого, сплата боржником частини заборгованості до відкриття виконавчого провадження. Згідно фактичних обставин справи №420/1536/19 державним виконавцем не вчинено заходів примусового виконання судового рішення, які привели до виконання рішення, а сума заборгованості, зазначена у виконавчому листі, на відміну від справи №580/6490/21, фактично не стягнута. Це ж саме стосується й справи №824/171/18-а.

У свою чергу, правова позиція Великої Палати Верховного Суду, висловлена у постанові від 11.03.2020 у справі №2540/3203/18, стосується правовідносин, що виникли до внесення змін до статті 27 Закону, а відтак вона, як й вище згадані постанови Верховного Суду, на які посилається Апелянт, є нерелевантними до спірних правовідносин.

З урахуванням наведених обставин і правового регулювання спірних відносин, колегія суддів погоджується з правильними за своєю суттю висновками Черкаського окружного адміністративного суду про те, що Відповідач, приймаючи спірну постанову від 30.07.2021, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством України.

Що стосується постанови від 04.08.2021 про відкриття виконавчого провадження №66375827, на правомірності якої наголосив суд першої інстанції та в якості підстави для скасування якої Позивач визначив лише її похідний характер від постанови від 30.07.2021, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Стосовно правомірності постанови про відкриття виконавчого провадження, прийнятої з виконання постанови про стягнення виконавчого збору, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону примусовому виконанню підлягають рішення на підставі постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору.

Згідно п. 8 розд. ІІІ Інструкції №512/5 у разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 9 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Отже, у державного виконавця виникає обов`язок відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору, внесеної, зокрема, й у випадку закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону.

Таким чином, оскільки спірна постанова про стягнення виконавчого збору є самостійним виконавчим документом у відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону, а правомірність її прийняття була встановлена раніше, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність у державного виконавця правових підстав з відкриття виконавчого провадження з примусового виконання указаної вище постанови про стягнення виконавчого збору.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову, однак частково обґрунтував його із неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме - невірної редакції статті 27 Закону. Наведені вище обставини є підставою для зміни судового рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - змінити у мотивувальній частині.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 287, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Азот» - задовольнити частково.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2021 року - змінити у мотивувальній частині.

В іншій частині рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Н.П. Бужак

М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено та підписано « 15» грудня 2021 року.