Справа № 160/16943/21
Суддя: Турлакова Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2021-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Турлакової Н.В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної державної адміністрації в особі Регіональної комісії з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Дніпропетровської обласної державної адміністрації в особі Регіональної комісії з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян в якій позивач просить:
- визнати дії комісії з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян Дніпропетровської обласної державної адміністрації щодо відмови в задоволенні запиту про доступ до публічної інформації від 08.09.2021 шляхом надання відмови, яка відображена в листі відповідача від 14.09.2021 № 09-610/0/49-21 неправомірними;
- зобов`язати комісію з визначення осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та інших категорій громадян Дніпропетровської обласної державної адміністрації надати ОСОБА_1 оригінали протоколів від 14.06 2001 року № 410; від 16.06.2006 року №42; від 17.08.2006 року №44; від 23.12.2010 року №68; від 25.08.2011 року №73; від 30.05.2013 року №83; від 29.01.2015 року №91; від 26.02.2015 року №92; від 30.07.2015 року; №95; від 27.08.2015 року № 96; від 29.10.2015 року №98; від 26.11.2015 року №99; від 25.02.2016 року № 100; від 31.03.2016 року № 101; від 26.05.2016 року №102; від 29.09.2016 року №103; від 24.11.2016 року №104: від 28.09.2017 року №108; від 29.03.2018 року №109; від 29.10.2018 року №111.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 08.09.2021 він звернувся до відповідача із запитом про доступ до публічної інформації вх. № 503/0/48-21 з метою отримання оригіналів протоколів від 14.06 2001 року № 410; від 16.06.2006 року №42; від 17.08.2006 року №44; від 23.12.2010 року №68; від 25.08.2011 року №73; від 30.05.2013 року №83; від 29.01.2015 року №91; від 26.02.2015 року №92; від 30.07.2015 року; №95; від 27.08.2015 року № 96; від 29.10.2015 року №98; від 26.11.2015 року №99; від 25.02.2016 року № 100; від 31.03.2016 року № 101; від 26.05.2016 року №102; від 29.09.2016 року №103; від 24.11.2016 року №104: від 28.09.2017 року №108; від 29.03.2018 року №109; від 29.10.2018 року №111 для можливості їх вивчення, опрацювання та можливості захисту свого права шляхом оскарження до суду. Проте, відповідач відніс запитувану інформацію до інформації з обмеженим доступом тобто конфіденційної та відмовив в наданні оригіналів вищевказаних протоколів листом від 14.09.2021 року за №09-610/0/49-21 з пропуском встановленого Законом України «Про доступ до публічної інформації» п`ятиденного строку для надання відповіді. При цьому, позивач зазначає, що такі протоколи взагалі не велись в повному обсязі та їх фізично в природі не існує. Позивач вважає таку відмову протиправною та просить суд зобов`язати відповідача надати позивачу вказані протоколи.
Відповідачем подано до суду письмові пояснення в яких зазначено, що відповідно до пункту 14 Положення про Регіональну комісію з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян затвердженого розпорядженням голови облдержадміністрації від 07.02.2019 № Р-55/0/3-19 "Про затвердження Положення про Регіональну комісію з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян" зареєстрованого в Головному територіальному управлінні юстиції у Дніпропетровській області 13.02.2019 за № 67/2669 протоколи Регіональної комісії зберігаються в департаменті соціального захисту населення облдержадміністрації. Також зазначено, що Комісією зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Міністерства соціальної політики України від 19.01.2012 року № 41 відмовлено у визначенні статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
Ухвалою суду від 11.10.2021 року відкрито провадження у справі та відповідно до частини 2 статті 257 КАС України ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Дослідивши чинне законодавство та матеріали справи, суд доходить наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 08.09.2021 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із запитом про доступ до публічної інформації вх. № 503/0/48-21 в якому просив надати оригінали протоколів від 14.06 2001 року № 410; від 16.06.2006 року №42; від 17.08.2006 року №44; від 23.12.2010 року №68; від 25.08.2011 року №73; від 30.05.2013 року №83; від 29.01.2015 року №91; від 26.02.2015 року №92; від 30.07.2015 року; №95; від 27.08.2015 року № 96; від 29.10.2015 року №98; від 26.11.2015 року №99; від 25.02.2016 року № 100; від 31.03.2016 року № 101; від 26.05.2016 року №102; від 29.09.2016 року №103; від 24.11.2016 року №104: від 28.09.2017 року №108; від 29.03.2018 року №109; від 29.10.2018 року №111.
Розглянувши вказаний запит ОСОБА_1 (вх.№503/0/48-21 від 08.09.2021р.), Дніпропетровська обласна державна адміністрація надала позивачу відповідь, яка оформлена листом №09-610/0/49-21 від 14.09.2021р., в якому зазначено, що інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 Закону, а саме: оригінали протоколів від 14.06.2021 № 410; від 16.06.2006 № 42; від 17.08.2006 № 44; від 23.12.2010 № 68; від 25.08.2011 № 73; від 30.05.2013 № 83; від 29.01.2015 № 91; від 26.02.2015 № 92; від 30.07.2015 № 95; від 27.08.2015 № 96; від 29.10.2015 № 98; від 26.11.2015 № 99; від 25.02.2016 № 100; від 31.03.2016 № 101; від 26.05.2016 № 102; від 29.09.2016 № 103; від 24.11.2016 № 104; від 28.09.2017 № 108; від 29.03.2018 № 109; від 29.10.2018 № 111 містять персональні дані та відомості про фізичних осіб, стосовно яких розглядались первинні документи щодо визначення статусу, зміни категорій учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Враховуючи вищенаведене, повідомлено про відмову у задоволенні запиту на інформацію на підставі пункту 2 частини 1 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації».
На виконання вимог ухвали суду від 11.10.2021 року, відповідачем надані засвідчені належним чином копії протоколів від 14.06.2021 № 410; від 16.06.2006 № 42; від 17.08.2006 № 44; від 23.12.2010 № 68; від 25.08.2011 № 73; від 30.05.2013 № 83; від 29.01.2015 № 91; від 26.02.2015 № 92; від 30.07.2015 № 95; від 27.08.2015 № 96; від 29.10.2015 № 98; від 26.11.2015 № 99; від 25.02.2016 № 100; від 31.03.2016 № 101; від 26.05.2016 № 102; від 29.09.2016 № 103; від 24.11.2016 № 104; від 28.09.2017 № 108; від 29.03.2018 № 109; від 29.10.2018 № 111, які були досліджені судом під час розгляду справи.
Не погоджуючись з відмовою у наданні вказаних протоколів позивач звернувся до суду із даним позовом.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
За приписами ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових осіб і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Відповідно до статей 5, 7 Закону України "Про інформацію" кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закону України "Про доступ до публічної інформації" (надалі - Закон).
Згідно ч.ч.1, 2 ст.21 Закону України «Про інформацію», інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація.
Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.
Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Згідно ч.2 ст.6 Закону України "Про доступ до публічної інформації", обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:
1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;
2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;
3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Згідно ч.2 ст.7 Закону України "Про доступ до публічної інформації", розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Частиною другою статті 10 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що обсяг інформації про особу, що збирається, зберігається і використовується розпорядниками інформації, має бути максимально обмеженим і використовуватися лише з метою та у спосіб, визначений законом.
Приписами п.п. 1, 4 ст.13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.
Пунктом 2 частини 1 статті 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту якщо інформація що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
За змістом ст.3 Закону України «Про звернення громадян» заявою (клопотанням) є звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності.
Згідно із ч.1, 4, 5 ст.5 Закону України «Про звернення громадян» звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
Звернення може бути усним чи письмовим.
Усне звернення викладається громадянином на особистому прийомі або за допомогою засобів телефонного зв`язку через визначені контактні центри, телефонні «гарячі лінії» та записується (реєструється) посадовою особою.
Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).
Таким чином, цим Законом врегульовано питання практичної реалізації громадянами України своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів.
Порядок розгляду заяв (клопотань) врегульовано ст.15 Закону, відповідно до якої органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Згідно ч.1 ст.7 Закону України «Про звернення громадян», звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.
Відповідно до частин першої, другої статті 32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Суд звертає увагу, що даючи офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України, Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких законами України може передбачатися обмеження прав особи на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації, оскільки реалізація цих прав не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб, у тому числі й конституційне право особи на невтручання в її особисте і сімейне життя; збирання, зберігання, використання та поширення державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, яке допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абзац шостий пункту 4, абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини рішення від 20 січня 2012 року №2-рп/2012).
В свою чергу, як зазначає Конституційний Суд України, обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 01 червня 2016 року №2-рп/2016).
Конституційний Суд України також зазначив, що під правомірним обмеженням конституційних прав і свобод людини і громадянина слід розуміти передбачену Конституцією України можливість втручання держави за допомогою юридичних засобів у зміст та обсяг конституційних прав і свобод людини і громадянина, яке відповідає вимогам верховенства права, потрібності, доцільності та пропорційності у демократичному суспільстві; метою такого обмеження є охорона основоположних цінностей у суспільстві, до яких належать, зокрема, життя, свобода та гідність людини, здоров`я і моральність населення, національна безпека, громадський порядок (абзац другий пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 12 липня 2019 року №5-р(I)/2019).
Тобто, право особи на доступ до інформації, гарантоване статтею 34 Конституції України, не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження мають бути винятками, які передбачені законом, переслідувати одну або декілька законних цілей і бути необхідними у демократичному суспільстві. У разі обмеження права на доступ до інформації законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію вказаного права і не порушувати сутнісного змісту такого права (абзац сьомий пункту 2.2 мотивувальної частини Рішення Першого сенату Конституційного Суду України від 22 січня 2020 року № 1-р(I)/2020).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про доступ до публічної інформації» одним із принципів забезпечення доступу до публічної інформації є принцип прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень.
Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом. Обмеження доступу до інформації здійснюється, як вже зазначено вище, відповідно до закону при дотриманні сукупності вимог, визначених пунктами 1 - 3 частини другої статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність передбачених частиною другою статті 6 згаданого Закону підстав обмеження у доступі.
Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових, передбачених указаною правовою нормою, означає, що відмова в доступі до публічної інформації є необґрунтованою.
Аналогічну позицію наведено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі №9901/510/18, від 14 травня 2020 року у справі №9901/589/19, від 04 лютого 2021 року у справі №9901/598/19.
Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі по тексту - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.
Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.
Реалізації вказаних прав не повинні перешкоджати органи держави, крім випадків втручання, передбачених пунктом 2 вказаної статті. Відмова державного органу в наданні інформації на запит є формою втручання в право на свободу одержувати інформацію. Тому таке втручання має розглядатися на предмет дотримання пункту 2 статті 10 Конвенції.
- мета запитувача. Потрібно встановити, чи справді отримання інформації є необхідним для реалізації запитувачем інформації його функції зі сприяння публічній дискусії із суспільно важливих питань і чи справді ненадання інформації створить суттєву перешкоду свободі вираження поглядів;
- природа інформації. Інформація, дані або документи, щодо яких вимагається доступ, повинні відповідати вимогам трискладового тесту, тобто збиратися в цілях задоволення саме суспільного інтересу;
- роль запитувача. Розраховувати на захист свого права на доступ можуть насамперед журналісти, науковці, громадські активісти, зокрема блогери та популярні користувачі соцмереж, громадські організації, діяльність яких пов`язана з питаннями, що становлять суспільний інтерес, а також автори творів з означених питань;
- готова та доступна інформація. Надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання та обробки даних.
Як вже було зазначено судом, в межах спірних правовідносин, Дніпропетровська обласна державна адміністрація в особі Регіональної комісії з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян є розпорядником публічної інформації в розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації» і керується його положеннями при вирішенні питань щодо доступу до інформації.
При цьому, слід наголосити, що з огляду на виконувані відповідачем функції цей орган є розпорядником як відкритої публічної інформації, так і інформації з обмеженим доступом.
Як встановлено судом, 08.09.2021р. позивач звернувся до відповідача із запитом вх. № 503/0/48-21 відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації», у якому просив надати6 оригінали протоколів від 14.06 2001 року № 410; від 16.06.2006 року №42; від 17.08.2006 року №44; від 23.12.2010 року №68; від 25.08.2011 року №73; від 30.05.2013 року №83; від 29.01.2015 року №91; від 26.02.2015 року №92; від 30.07.2015 року; №95; від 27.08.2015 року № 96; від 29.10.2015 року №98; від 26.11.2015 року №99; від 25.02.2016 року № 100; від 31.03.2016 року № 101; від 26.05.2016 року №102; від 29.09.2016 року №103; від 24.11.2016 року №104: від 28.09.2017 року №108; від 29.03.2018 року №109; від 29.10.2018 року №111.
Досліджуючи в контексті наведених вище критеріїв питання про те, наскільки ненадання відповідачем позивачеві запитуваної інформації є втручанням у його права, гарантовані статтею 10 Конвенції, а також надаючи оцінку, чи було це втручання «передбачене законом», чи переслідувало воно одну або декілька законних цілей та чи було воно «необхідним у демократичному суспільстві» задля досягнення цих цілей, суд виходить з такого.
Стосовно критерію готовності та доступності інформації суд враховує, що відповідачем не оспорюється факт наявності в нього запитуваної позивачем інформації, зокрема, наявність вказаних вище протоколів, копії яких були надані відповідачем на виконання вимог ухвали суду та досліджені судом під час розгляду справи.
Обговорюючи природу запитуваної позивачем інформації, а також чи було її ненадання відповідачем «передбачене законом», чи переслідувало одну або декілька законних цілей та чи було це «необхідним у демократичному суспільстві» задля досягнення цих цілей, суд зазначає таке.
У статті 10 Закону України «Про інформацію» зазначені види інформації за змістом, якими є: інформація про фізичну особу; інформація довідково-енциклопедичного характеру; інформація про стан довкілля (екологічна інформація); інформація про товар (роботу, послугу); науково-технічна інформація; податкова інформація; правова інформація; статистична інформація; соціологічна інформація; інші види інформації.
Згідно статті 11 Закону України «Про інформацію» інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову та бюджетну політику, під час здійснення повноважень щодо верифікації та моніторингу державних виплат не потребує згоди фізичних осіб на отримання та обробку персональних даних.
Як встановлено судом, нормативною підставою ненадання позивачеві вказаних вище протоколів, став той факт, що вони містять конфіденційну інформацію про фізичних осіб, зокрема, про стан здоров`я (зазначення групи інвалідності), номера та дати медичних довідок, посвідчень та інші персональні дані, які не можуть бути розголошені без згоди цих осіб.
Оцінюючи відмову відповідача у наданні позивачеві запитуваної інформації з огляду того, чи переслідувало це одну або декілька законних цілей та чи було це «необхідним у демократичному суспільстві» задля досягнення цих цілей, суд звертає увагу на те, що у межах спірних правовідносин не можна залишати поза увагою аргументи, які виступають на противагу наведеному твердженню, зокрема відсутність згоди фізичних осіб, стосовно яких відповідачем були прийняті рішення у вказаних протоколах з оцінкою стану їх здоров`я, групи інвалідності, тощо.
Тобто, в межах спірних правовідносин йдеться про інформацію, яка містить, з-поміж іншого, конфіденційні відомості про фізичну особу, які не можуть бути надані без її згоди.
У цьому випадку публічна дискусія щодо змісту запитуваних рішень може зашкодити інтересам цих фізичних осіб.
На думку суду, необмежений доступ до матеріалів, які стосуються даних фізичних осіб, відносно яких вирішуються питання встановлення статусу учасника ліквідації на ЧАЕС, у тому числі вказані вище протоколи, може створити загрозу життю та здоров`ю осіб, яких стосуються ці рішення, оскільки в такому випадку оголошуються особисті дані цих фізичних осіб.
За таких підстав, суд вважає, що в даному випадку ненадання відповідачем запитуваної інформації було заходом, пропорційним меті дотримання вимог Закону України «Про інформацію», зокрема, щодо розголошення інформації про фізичну особу та конституційних принципів, оскільки розкриття цієї інформації та публічна дискусія із цього приводу, здатні спричинити шкоду фізичним особам, інформація щодо яких міститься у цих рішеннях (протоколах).
Таким чином, негативні наслідки від надання такої інформації переважають суспільний інтерес у її отриманні та можуть порушити права інших осіб.
Наведене в сукупності дозволяє дійти висновку, що відповідне обмеження було «необхідним у демократичному суспільстві» і відповідач мав правові підстави відмовити позивачеві в наданні запитуваної ним інформації з огляду на наявність сукупності визначених пунктами 1-3 частини другої статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» підстав обмеження в доступі.
Додатково суд зазначає, що вказані протоколи, як вказує позивач, йому необхідні для вивчення та оскарження до суду для відновлення статусу учасника ліквідації аварії на ЧАЕС, якого його було позбавлено у 2001 році.
Разом з тим, ухвалою Вищого адміністративного суду від 19.12.2006 № а-4-1702/05/06 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.12.2004 залишено без змін.
Відмовляючи у задоволення скарги суд дійшов висновку, що при перевірці правильності видачі посвідчення Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в 1999 році комісія з питань визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи винесла правомірне рішення, що визначення йому статусу учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС є безпідставним.
Щодо доводів позивача про недотримання встановленого законом строку надання інформації на запит на інформацію у відповідності до Закону № 2939-VI, суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 20 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач звернувся до відповідача із запитом від 08 вересня 2021 року (відповідно до вх.№503/0/48-21) про надання публічної інформації, відповідно до Закону № 2939-VI.
Відповідь надана позивачу листом від 14 вересня 2021 року за №09-610/0/49-21, тобто відповідачем надана відповідь без порушення встановленого строку (не пізніше п`яти робочих днів).
Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини другої статті 55 Конституції України та статті 5 КАС України в порядку адміністративного судочинства.
Крім того, стаття 20 Закону № 2939-VI встановлює обов`язок дотримання строків для надання відповіді, а стаття 24 цього Закону - відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.
Тобто, відповідно до вимог статті 55 Конституції України з урахуванням положень статей 20, 24 Закону № 2939-VI, у разі встановлення порушень, до повноважень суду відноситься визнання дії або бездіяльності протиправними.
До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у рішенні від 18.12.2018 у справі № 800/201/17 та Верховний Суд у постановах від 16.01.2020 у справі № 580/1747/16-а, від 16.01.2020 у справі №580/1832/16-а.
Суд зазначає, що в даному випадку не встановлено протиправних дій чи бездіяльності з боку суб`єкта владних повноважень - Дніпропетровської обласної державної адміністрації в особі Регіональної комісії з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян.
Що стосується позовної вимоги позивача щодо зобов`язання комісії з визначення осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та інших категорій громадян Дніпропетровської обласної державної адміністрації надати ОСОБА_1 оригінали протоколів, суд зазначає, що вказана позовна вимога зобов`язального характеру є похідною, у зв`язку з чим, суд вважає, що відсутні підстави для її задоволення.
Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
На думку суду, відповідачем доведено правомірність дій та надання відповіді на запит, з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст.241-250 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.В. Турлакова