Справа № 320/8288/20
Суддя: Лиска І.Г.
Дата ухвалення: 2021-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2021 року № 320/8288/20

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лиска І.Г., розглянувши у м. Києві в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Головного управління Державної податкової служби у Київській області в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення винесене Головним управлінням ДПС у Київській області від 06.05.2020 року № про збільшення суми грошового зобов`язання фізичній особі-платнику податків ОСОБА_1 за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування; код платежу 11010500; на загальну суму 5131084,06 грн.;

- визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення винесене Головним управлінням ДПС у Київській області від 06.05.2020 року № про збільшення суми грошового зобов`язання фізичній особі-платнику податків ОСОБА_1 за платежем військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування; код платежу 11011000; на суму 325191,08 грн.;

- визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення винесене Головним управлінням ДПС у Київській області від 06.05.2020 року № про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) до фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 у сумі 1020,00 грн. за порушення п. 49.2 ст. 49, п.п. 49.18.1 п.п. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49, п. 177.11 ст. 177 Податкового кодексу України;

- визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення винесене Головним управлінням ДПС у Київській області від 06.05.2020 року № про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) до фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 у сумі 510,00 грн. за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування; код платежу 11010500.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті контролюючим органом з порушенням норм законодавства, оскільки відповідачем порушено порядок проведення документальної позапланової невиїзної перевірки за наслідками якої прийнято оскаржувані рішення, проведено перевірку без законних підстав, оскільки перевірка була розпочата до отримання позивачем наказу та повідомлення про перевірку, а також перевірку проведено з порушенням визначених ПК України строків давності. Позивач зазначає, що відповідачем при проведенні перевірки використано неналежні та недопустимі докази. Також позивач вважає, що відповідач дійшов помилкових висновків щодо ведення позивачем господарської діяльності та несплати у зв`язку з цим податків, що підлягають обов`язковій сплаті до бюджету, оскільки ОСОБА_1 не зареєстрований фізичною особою-підприємцем, не здійснював та не здійснює господарської діяльності, посилається на невідповідність висновків ГУ ДПС у Київській області, щодо здійснення ОСОБА_1 господарської діяльності без державної реєстрації фізичної особи-підприємця. Звертає увагу на те, що об`єкти, які відчужені ОСОБА_1 , належали останньому як фізичній особі на праві приватної власності, що не заперечується відповідачем. При цьому, кожна угода з продажу вказаних об`єктів нерухомого майна затверджена нотаріально і перед їх укладенням ОСОБА_1 сплачував податок на доходи фізичних осіб та інші збори і платежі встановлені законодавством, чинним на момент укладені таких правочинів. Разом з тим, позивач вважає, що податковим законодавством на нотаріуса був покладений обов`язок на нарахування йому податку з доходів фізичних осіб та перевірки сплати останнім такого податку, перед нотаріальним посвідченням договорів купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна. Також, позивач зазначає, що відповідачем необґрунтовано та безпідставно встановлено отриману позивачем за період з 01.01.2013 року по 31.12.2018 року суму доходу від продажу об`єктів нерухомого майна у розмірі 32 273 229,00 грн.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25.09.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, згідно якого останній позов не визнав, зазначив про дотримання відповідачем термінів та порядку проведення перевірки позивача за наслідками якої прийнято спірні рішення. Наголошено на наявності у контролюючого органу податкової інформації, якою підтверджується здійснення платником податків фізичною особою ОСОБА_1 діяльності з будівництва та систематичної реалізації квартир у багатоквартирних житлових будинках, земельних ділянок, яка спрямована на досягнення економічних і соціальних результатів що здійснюється з метою одержання прибутку, а тому є підприємництвом, а суб`єкт підприємництва підприємцем. Відтак, позивачем здійснювалась господарська діяльність без державної реєстрації з 2013 року, що є порушенням позивачем законодавства, яким регулюється порядок сплати податкових зобов`язань. Крім того, зазначає, що позивачем занижено податок на доходи фізичних осіб за 2013-2018 роки всього в сумі 4104 867,25 грн. та занижено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на суму 260152,86 грн, а також нараховано штрафні санкції за порушення податкового законодавства.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.01.2020 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням Київського окружного адміністративного суду, прийнятим за результатами розгляду адміністративної справи № 320/4811/20.

Ухвалами Київського окружного адміністративного суду від 25.08.2021 року провадження у справі поновлено та закрито підготовче засідання.

Представником позивача подано до суду 25.08.2021 клопотання в якому останній просив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

У зв`язку з поданим клопотанням та на підставі ст.205 КАС України суд вирішив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , є громадянином України.

На підставі наказу Головного управління ДПС у Київській області від 05.02.2020 року № 291 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи платника податків ОСОБА_1 » було оформлено повідомлення від 05.02.2020 року №86/10-36-33-04, в якому зазначено, що з 25.02.2020 року терміном 5 робочих днів буде проведено документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 .

Вказане повідомлення та копія наказу були направлені на адресу позивача засобами поштового зв`язку та вручені позивачу 24.02.2020 року особисто, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Проте, позивач зазначає в позовній заяві, що вказане повідомлення та копію наказу отримані ним засобами поштового зв`язку 29.05.2020 року, тобто після проведення відповідачем перевірки та після винесення ним оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання наказу ГУ ДПС у Київській області № 291 від 05.02.2020 року податковим органом у період з 25.02.2020 року по 02.03.2020 року була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка діяльності платника податків - фізичної особи ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати належних податків і зборів при отриманні доходу від здійснення діяльності, пов`язаної з будівництвом та продажем об`єктів нерухомого майна за період з 01.01.2013 р. по 31.12.2018 р.

За результатами проведеної перевірки складено Акт від 10.03.2020 року № 256/10-36-33-04/ НОМЕР_1 Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати належних податків і зборів при отриманні доходу від здійснення діяльності пов`язаної з будівництвом та продажем об`єктів нерухомого майна за період з 01.01.2013 року по 31.12.2018 року.

У вказаному акті посадова особа контролюючого органу зазначила про те, що фактично платник податків - фізична особа ОСОБА_1 у перевіряємому періоді отримував дохід від здійснення господарської діяльності, пов`язаної з будівництвом багатоквартирних житлових будинків та систематичним продажем об`єктів нерухомого майна (квартир та нежитлових приміщень), особливості оподаткування доходів від здійснення якої встановлено ст. 177 Податкового кодексу України та які згідно з Податковим кодексом України підлягають включенню до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу та відображенню платником в податковій декларації про майновий стан і доходи.

В акті зазначено, що платник податків фізична особа ОСОБА_1 набував у власність об`єкти нерухомого майна шляхом їх будівництва, замовником якого він безпосередньо виступає, після введення об`єктів нерухомості в експлуатацію на підставі внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державними реєстраторами та приватними нотаріусами. У подальшому, ОСОБА_1 реалізовувались об`єкти нерухомого майна (в тому числі земельні ділянки) на підставі договорів купівлі-продажу, які посвідчувались нотаріально.

Перевіркою дотримання встановленого порядку подання до контролюючих органів податкових декларацій встановлено неподання ОСОБА_1 декларацій про майновий стан і доходи за 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018 роки, чим порушено п.49.2, пп.49.18.4 пп. 49.18.5 п.49.18 ст.49, п.177.11 ст.177, п. 179.1 ст. 179 Податкового Кодексу.

Перевіркою фізичної особи платника податків ОСОБА_1 встановлено отримання ним доходу від реалізації об`єктів нерухомого майна всього у сумі 32 273 229,00 грн. у тому числі за 2013р. 3 549 489,00 грн., за 2014р. 8 497 983,00 грн., за 2015р. 1 747 910,00 грн., 2016р. 15 385 017,00 грн., 2017р. 1 601 510,00 грн., 2018р. 1 494 320,00 грн..

Сума отриманого позивачем доходу встановлена відповідачем на підставі дослідження останнім наявної у контролюючого органу інформації, а саме:

- відомостей з центральної бази даних державного реєстру фізичних осіб ДПС України, щодо відображення доходу фізичної особи платники податків ОСОБА_1 від нотаріуса за ознакою доходу « 104» Дохід від операцій з продажу (обміну) об`єктів нерухомого майна;

- інформація, яка міститься в інтегрованих картках ІС «Податковий блок» щодо сплати податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб відповідно до п.172.5 ст.172 Кодексу (у розмірі 5%) від продажу об`єктів нерухомого майна за період з 01.01.2013р. по 31.12.2018 р..

За результатами перевірки контролюючий орган прийшов до висновку, що діяльність платника податків фізичної особи ОСОБА_1 щодо будівництва та реалізації квартир у багатоквартирних житлових будинках, земельних ділянок спрямована на досягнення економічних і соціальних результатів та здійснюється з метою одержання прибутку, тому є підприємництвом, а суб`єкт підприємництва підприємцем, у зв`язку з чим даний дохід підлягає оподаткування згідно з п.177.1 ст.177 Податкового Кодексу, як дохід фізичної особи підприємця, отриманий протягом календарного року від провадження господарської діяльності та оподатковується за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 Податкового Кодексу.

Актом перевірки встановлено, що платник податків ОСОБА_1 у періоді, що перевіряється, здійснював господарську діяльність без державної реєстрації за видом діяльності 41.10 Організація будівництва будівель, а також здійснював систематичний продаж нерухомого майна за видом діяльності 68.10 Купівля та продаж власного нерухомого майна.

Перевіркою правильності визначення суми чистого оподатковуваного доходу, отриманого ОСОБА_1 від провадження підприємницької діяльності у 2013-2018 роках, який не відображено в деклараціях та додатках до них, встановлено заниження чистого доходу, з якого утримується податок на доходи фізичних осіб, на загальну суму 32 273 229,00 грн. у тому числі за 2013р. 3 549 489,00 грн., за 2014р. 8 497 983,00 грн., за 2015р. 1747 910,00 грн., 2016р. 15 385 017,00 грн., 2017р. 1 601 510,00 грн., 2018р. - 1 494 320,00 грн. чим порушено п.177.1 п.177.2 ст.177 Податкового Кодексу.

Перевіркою визначення податку на доходи фізичних осіб за період з 01.01.2013р. по 31.12.2018р., що підлягає сплаті до бюджету фізичною особою платником податків ОСОБА_1 з чистого оподатковуваного доходу встановлено суму податкового зобов`язання 5 718 528,70 грн. у тому числі за 2013р. 600 660,33 грн., за 2014р. 1 441 733,91 грн., за 2015р. 349 582,00 грн., 2016р. 2 769 303,06 грн., 2017р. 288 271,80 грн., 2018р. 268 977,60 грн..

Згідно з інтегрованими картками, що містяться в ІС «Податковий блок» фізичною особою платником податків ОСОБА_1 здійснювалась сплата податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб відповідно до п.172.5 ст.172 Кодексу (у розмірі 5%) від продажу об`єктів нерухомого майна покупцям до нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу всього у сумі 1 613 661,45 грн. у тому числі за 2013р. 177 474,45 грн., за 2014р. 424 899,15 грн., за 2015р. 87 395,50 грн., 2016р. 769 250,85 грн., 2017р. 80 075,50 грн., 2018р. 74 566,00 грн.

Посадова особа контролюючого органу в акті перевірки зазначила про те, що перевіркою правильності проведення остаточного розрахунку податку на доходи фізичних осіб за 2013-2018 роки, що підлягає сплаті до бюджету фізичною особою платником податків ОСОБА_1 встановлено його заниження всього у сумі 4 104 867,25 грн., у тому числі за 2013р. 423 185,88 грн., за 2014р. 1 016 834,76 грн., за 2015р. 262 186,50 грн., 2016р. 2 000 052,21 грн., 2017р. 208 196,30 грн., за 2018р. 194 411,60 грн., чим порушено вимоги п.177.1 п.177.2 ст.177 Податкового Кодексу.

Також, відповідач зазначив про те, що за результатами документальної позапланової невиїзної перевірки платника податків - фізичної особи ОСОБА_1 встановлено порушення абз.1 п.2 ч. 1 ст.7, п.11 ст.8, ч.2 ст.9 Закону України від 08.07.2010р. № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (із змінами та доповненнями) в частині заниження єдиного соціального внеску за період з 01.01.2013р. по 31.12.2018р. в розмірі 609 924,35 грн. у тому числі за 2013 рік 81 612,63 грн., за 2014 рік 86 219,78 грн., за 2015 рік 89 995,14 грн., за 2016 рік 94 941,00 грн., за 2017 рік 109 725,00 грн., за 2018р. 147 430,80 грн.

Перевіркою встановлено заниження фізичною особою платником податків ОСОБА_1 військового збору від здійснення підприємницької діяльності за період з 01.01.2015р. по 31.12.2018р. на загальну суму 260 152,86 грн., в тому числі за 2015 рік «-» 11 602,85 грн., за 2016 рік 230 775,26 грн., за 2017 рік 18 565,65 грн., за 2018 рік 22 414,80 грн., чим порушено пункт 16' підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень Кодексу.

З урахуванням викладеного, контролюючий орган в Акті перевірки дійшов висновку про порушення платником податків - фізичною особою ОСОБА_1 вимог чинного законодавства, а саме:

- пункту 44.1 ст. 44, п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу України в частині ненадання книги обліку доходів і витрат;

- пункту 177.1 п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України в частині заниження податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб всього у сумі 4 104 867,25 грн. у тому числі за 2013 рік - 423 185,88 грн., за 2014 рік - 1 016 834,76 грн., за 2015 рік - 262 186,50 грн., за 2016 рік - 2 000 052,21 грн., за 2017 рік - 208 196,30 грн., за 2018 рік - 194 411,60 грн.;

- абз. 1 п. 2 ч. 1 ст. 7, п. 11 ст. 8, ч. 2 ст. 9 Закону України від 08.07.2010 року № 2464-VI Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (зі змінами та доповненнями) в частині заниження єдиного соціального внеску за період з 01.01.2013 року по 31.12.2018 року в розмірі 609 924,35 грн. у тому числі за 2013 рік - 81 612,63 грн., за 2014 рік - 86 219,78 грн., за 2015 рік - 89 995,14 грн., за 2016 рік - 94 941,00 грн., за 2017 рік - 109 725,00 грн., за 2018 рік - 147 430,80 грн.;

- пунктів 2,9 та 11 розділу ІІІ Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015 року № 435 в частині неподання звітів щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2013 - 2018 роки;

-п. 161 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Кодексу в частині заниження військового збору від здійснення підприємницької діяльності за період з 01.01.2015 року по 31.12.2018 року у сумі 260 152,86 грн., в тому числі за 2015 року - - 11 602,85 грн., за 2016 рік - 230 775,26 грн., за 2017 рік - 18 565,65 грн., за 2018 рік - 22 414,80 грн.;

-п. 49.2 ст. 49, п.п. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49, абз. 2 п. 177.11 ст. Податкового кодексу України, в частині неподання декларації про майновий стан і доходи за 2013 - 2018 роки;

-п. 1 ст. 3 Закону України від 06.07.1995 року № 265/95-ВР Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг (зі змінами та доповненнями);

-ст. 58, ч. 6 ст. 128 Господарського кодексу України від 16.01.2003 року № 436-IV в частині здійснення господарської діяльності без державної реєстрації фізичної особи-підприємця та не забезпечення ведення обліку результатів своєї підприємницької діяльності відповідно до вимог законодавства;

-ст. 18 Закону України від 15.05.2003 року № 755-IV Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань в частині неподання державному реєстратору документів для державної реєстрації фізичної особи-підприємця.

На підставі висновків акта перевірки Головним управлінням ДПС у Київській області було прийнято наступні рішення:

- податкове повідомлення-рішення від 06.05.2020 року № про збільшення суми грошового зобов`язання фізичній особі-платнику податків ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування; код платежу 11010500; на загальну суму 5131084,06 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 06.05.2020 року № про збільшення суми грошового зобов`язання фізичній особі-платнику податків ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) за платежем військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування; код платежу 11011000; на суму 325191,08 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 06.05.2020 року № про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) до фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) у сумі 1020,00 грн. за порушення п. 49.2 ст. 49, п.п. 49.18.1 п.п. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49, п. 177.11 ст. 177 Податкового кодексу України;

- податкове повідомлення-рішення від 06.05.2020 року № про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) до фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) у сумі 510,00 грн. за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування; код платежу 11010500.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями позивачем подано скаргу до Державної податкової служби України за результатами розгляду якої ДПС України прийнято рішення № 3279/К/99-00-06-02-04-09 від 31.07.2020 року, яким відмовлено в задоволенні скарги позивача та залишено без змін податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Київській області від 06.05.2020 року № , від 06.05.2020 року № , від 06.05.2020 року № , від 06.05.2020 року № .

Вважаючи податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (тут і надалі в редакції, чинній на момент проведення перевірки).

Згідно з п.п.20.1.4 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Так, відповідно до ст. 62 Податкового кодексу України одним із способів здійснення податкового контролю є перевірки та звірки відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірки щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Пунктом 75.1 статті 75 Податкового кодексу України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Згідно п.п.75.1.2 п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.

Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу.

Пункт 78.1 статті 78 Податкового кодексу України визначає вичерпний перелік підстав для здійснення документальної позапланової перевірки.

При цьому, пунктом 78.4.ст. 78 Податкового кодексу України визначено, що про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Згідно п. 79.1 ст. 79 Податкового кодексу України документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

У відповідності до п. 79.2 ст. 79 Податкового кодексу України документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.

В силу вимог п. 42.2. ст. 42 Податкового кодексу України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Пунктом 79.3 статті 79 Податкового кодексу України передбачено, що присутність платників податків під час проведення документальних невиїзних перевірок не обов`язкова.

Аналіз наведених норм (пункту 42.2 статті 42 Податкового кодексу України) свідчить про те, що з наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку. Невиконання вимог пункту 79.2 статті 79 Податкового кодексу України щодо пред`явлення копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

З аналізу вищевикладених норм вбачається, що документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника контролюючого органу оформленого наказом, та за умови отримання платником податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому особисто чи його уповноваженому представнику копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Присутність платників податків під час проведення документальних невиїзних перевірок не обов`язкова, проте брати участь у проведенні такої перевірки є правом платника податків, а відтак з наказом про перевірку та письмовим повідомленням про дату початку та місце проведення такої перевірки платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до початку її проведення.

Про обґрунтованість такого висновку також свідчить п.п.17.1.6 п. 17.1 ст. 17 Податкового кодексу України, який встановлює, що платник податків має право бути присутнім під час проведення перевірок та надавати пояснення з питань, що виникають під час таких перевірок, ознайомлюватися та отримувати акти (довідки) перевірок, проведених контролюючими органами, перед підписанням актів (довідок) про проведення перевірки, у разі наявності зауважень щодо змісту (тексту) складених актів (довідок) підписувати їх із застереженням та подавати контролюючому органу письмові заперечення в порядку, встановленому цим Кодексом.

При цьому, за твердженням відповідача копію наказу ГУ ДПС у Київській області від 05.02.2020 року № 291 та повідомлення від 05.02.2020 № 86/10-36-33-04 були направлені позивачу засобами поштового зв`язку та вручені 24.02.2020 року.

Проте, при дослідженні рекомендованого повідомлення про вручення, яке підтверджує направлення наказу позивачу, вбачається, що в ньому відсутня дата отримання позивачем даного конверта та не вказано прізвище особи яка його отримала.

Водночас, згідно наданого позивачем відстеження щодо поштового відправлення № 366, розміщеного на офіційному сайті "Укрпошта", яким позивачу надіслано копію повідомлення та копію наказу, вказане поштове відправлення вручено позивачу 29.05.2020 року.

Таким чином, з урахуванням вимог п. 78.4 ст. 78 та п. 79.2 ст. 79 ПК України, відповідач міг приступити до перевірки не раніше 29.05.2020 року.

Разом з цим, як вбачається з Акту перевірки від 10.03.2020 року № 256/10-36-33-04/, перевірку позивача контролюючий орган розпочав 25 лютого 2020 року.

Суд зазначає, що відповідачем не надано до суду доказів на підтвердження того факту, що позивачем отримано копію наказу від 05.02.2020 №291 та повідомлення від 05.02.2020 №86/10-36-33-04 саме 24.02.2020.

Отже, наведене свідчить про порушення контролюючим органом процедури повідомлення позивача про призначення та початок проведення перевірки, оскільки копію наказу про її призначення та повідомлення були вручені позивачу 29.05.2020 року, тобто вже після розпочатої перевірки (термін проведення перевірки з 25.02.2020 року).

Таким чином, фактично перевірку розпочато раніше дати отримання позивачем копії наказу про її призначення та повідомлення.

За загальним змістом термін повідомлення включає в себе не тільки направлення відомостей, з якими платник має бути обізнаним, а й отримання ним зазначених відомостей. Вказана позиція знаходить своє відображення у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 05.05.2018 року у справі № 810/3188/17; Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17.12.2018 року у справі № 804/9880/14; Постанові Верховного Суду України від 27 січня 2015 року у справі № 21-425а14.

Аналогічну правову позицію в тотожних правовідносинах висловив Верховний Суд України у рішеннях №826/12651/14 та Верховний Суд у рішенні №К/9901/31185/18, №К/9901/1427/17.

Щодо зауважень відповідача про те, що відповідно п. 42.2 ст. 42 Податкового кодексу України наказ на перевірку вважається належним чином врученими, якщо він надісланий за адресою платника податків рекомендованим листом з повідомленням, суд зазначає, що одним з принципів, на яких ґрунтується податкове законодавство України, є принцип презумпції правомірності рішень платника податку.

Зміст вказаного принципу розкритий у п.п.4.1.4 п. 4.1 ст. 4 та в п. 56.21 ст. 56 Податкового кодексу України, відповідного до якого, у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Суд зазначає, що встановлені Главою 8 розділу II Податкового кодексу України правила щодо призначення та проведення перевірок є законодавчими гарантіями дотримання прав платників податків під час контролю за дотриманням вимог податкового та іншого законодавства, який здійснюється контролюючими органами в розумінні Податкового кодексу України в процесі адміністрування податків і зборів. Відповідні гарантії спрямовані на забезпечення нормального перебігу господарської діяльності платників податків, а так само на надання можливості платникові податків висловити свою незгоду із неправомірним, на його думку, проведенням контрольних заходів щодо такого платника.

За відсутності обов`язку у контролюючого органу повідомляти про перевірку до її проведення платник податків був би позбавлений права на оскарження наказу, бути присутнім під час проведення перевірки, реалізувати інші права та обов`язки, пов`язані з перевіркою.

Крім того, тлумачення вимог п. 79.2 ст. 79 Податкового кодексу України, яке наводить відповідач, не відповідає меті перевірки, суттєво звужує (в окремих випадках взагалі позбавляє) права платника податків надати контролюючому органу пояснення та документи, які пов`язані з предметом перевірки, що допускає можливість недосягнення перевіркою її мети, викривлення її результатів.

Відтак, суд відхиляє доводи відповідача з приводу того, що достатньою умовою для виникнення у контролюючого органу права на проведення невиїзної перевірки є факт надсилання копії відповідного наказу, позаяк такі висновки відповідача спростовуються буквальним змістом вимог п. 78.4 ст. 78 та п. 79.2 ст. 79 Податкового кодексу України.

Таким чином, суд вважає помилковим тлумачення відповідачем п. 79.2 ст. 79 Податкового кодексу України як такого, що не містить жодної вимоги про необхідність отримання платником податків наказу про проведення перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце її проведення саме виключно до початку перевірки.

Як встановлено судом, на підставі наказу Головного управління ДПС у Київській області від 05.02.2020 року № 291 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи платника податків ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 )» Головним управлінням ДПС у Київській області проведено документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної особи платника податків ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати належних податків і зборів при отриманні доходу від здійснення діяльності, пов`язаної з будівництвом та продажем об`єктів нерухомого майна за період з 01.01.2013 по 31.12.2018, за результатами якої складено акт від 10.03.2020 №256/10-36-33-04/ НОМЕР_1 .

На підставі зазначеного акта перевірки Головним управлінням ДПС у Київській області винесено податкове повідомлення-рішення від 06.05.2020 року № , № , № , № .

Як зазначено в п. 86.1 ст. 86 Податкового кодексу України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

В акті перевірки зазначаються як факти заниження, так і факти завищення податкових зобов`язань платника (п. 86.10 ст. 86 Податкового кодексу України).

У свою чергу, положеннями п. 86.8 ст. 86 Податкового кодексу України передбачено, що податкове повідомлення-рішення приймається керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу протягом десяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків, його представнику або особі, яка здійснювала розрахункові операції, акта перевірки у порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень, а за наявності заперечень посадових осіб платника податків до акта перевірки та/або додаткових документів, поданих у порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу, приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки та/або додаткових документів - протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень та/або додаткових документів і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що здійснення перевірки є необхідною передумовою для прийняття податкових повідомлень-рішень у разі встановлення контролюючим органом порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється податковими органами, тому за відсутності проведеної перевірки як юридичного факту у контролюючого органу відсутня компетенція на прийняття податкового повідомлення-рішення.

Така компетенція не виникає в силу самого лише факту вчинення платником податків податкового правопорушення. Для визначення контролюючим органом грошових зобов`язань платникові податків шляхом прийняття податкового повідомлення-рішення в зв`язку допущеними таким платником порушеннями необхідно дотриматися певних умов, а саме - спочатку провести податкову перевірку.

Отже, нормами Податкового кодексу України з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів встановлені умови та порядок проведення перевірок. Невиконання цих вимог призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

Аналогічна правова позиція висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, зокрема, у постановах від 27 січня 2015 року (справа № 21-425а14), від 16 лютого 2016 року (справа №826/12651/14) та у постанові Верховного Суду від 17 березня 2018 року (справа №1570/7146/12).

Таким чином, у випадку протиправності дій щодо проведення перевірки, прийнятий за її результатами акт індивідуальної дії підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 06.11.2020 року в адміністративній справі №320/4811/20, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.04.2021 року, задоволено позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби України у Київській області, визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Державної податкової служби у Київській області № 291 від 05.02.2020 року «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи платника податків ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 )» за період з 01.01.2013 року по 31.12.2018 року.

Відтак, враховуючи ту обставину, що підставою для проведення перевірки, за наслідками якої відповідачем прийнято спірні податкові повідомлення-рішення про застосування до позивача штрафних санкцій від 06.05.2020 №, №, а також винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.05.2020 №Ф-, слугував наказ Головного управління ДПС у Київській області від 05.02.2020 року № 291 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи платника податків ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 )», який у судовому порядку визнано протиправним та скасовано і судове рішення про скасування зазначеного наказу набрало законної сили, оскаржувані податкові повідомлення-рішення також підлягають визнанню протиправними та скасуванню. Оскільки, у випадку незаконності перевірки, прийнятий за її результатами акт індивідуальної дії підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Аналогічну за змістом правову позицію висловлено Верховним Судом у своїй постанові від 20.09.2019 у справі №340/1931/18.

Податкові повідомлення-рішення винесені за результатами документальної позапланової перевірки, надсилаються (вручаються) платнику в порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України.

Особливості проведення документальної невиїзної перевірки визначено в статті 79 Податкового Кодексу України, згідно якої документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом (пункт 79.1.).

За приписами статті 86 Податкового кодексу України, результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

Акт (довідка), складений за результатами перевірки та підписаний посадовими особами, які проводили перевірку, або особами, уповноваженими на це у встановленому порядку, у строки, визначені цим Кодексом, надається платнику податків або його законному представнику, який зобов`язаний його підписати. Акт перевірки документ, який складається у передбачених цим Кодексом випадках, підтверджує факт проведення перевірки та відображає її результати (абзаци перший-третій пункту 86.1. ст.86 ПК України).

Акт (довідка) документальної невиїзної перевірки складається у двох примірниках, підписується посадовими особами контролюючого органу, які проводили перевірку, та реєструється у контролюючому органі протягом п`яти робочих днів з дня, що настає за днем закінчення установленого для проведення перевірки строку (для платників податків, які мають філії та/або перебувають на консолідованій сплаті, протягом 10 робочих днів).

Акт (довідка) документальної невиїзної перевірки не пізніше наступного робочого дня після його реєстрації вручається особисто платнику податків чи його представникам або надсилається у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу. У разі відмови платника податків або його представників від підписання акта (довідки) перевірки посадовими особами контролюючого органу складається відповідний акт, що засвідчує факт такої відмови. Відмова платника податків або його представників від підписання акта перевірки не звільняє такого платника податків від обов`язку сплатити визначені контролюючим органом за результатами перевірки грошові зобов`язання. Заперечення по акту перевірки розглядаються у порядку і строки, передбачені пунктом 86.7 цієї статті. Податкове повідомлення-рішення приймається у порядку і строки, передбачені пунктом 86.8 цієї статті (пункт 86.4).

Аналіз наведених вище положень законодавства дає підстави для висновку, що обчислення податкових зобов`язань податковими органами здійснюється на підставі відповідного акта документальної перевірки щодо правильності нарахування та сплати податкових зобов`язань, який, в свою чергу, є підставою для прийняття контролюючим органом рішень про нарахування податкових зобов`язань, пені та застосування штрафів.

Здійснення перевірки є необхідною передумовою для винесення податкових повідомлень-рішень, нарахування пені та застосування штрафів, а також вимоги про сплату недоїмки (боргу) у разі встановлення контролюючим органом порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється податковими органами, відповідно за відсутності проведеної перевірки як юридичного факту у контролюючого органу відсутня компетенція щодо винесення рішень про нарахування пені та застосування штрафів, а також вимоги про сплату недоїмки з єдиного внеску.

Верховним Судом, зокрема у своїх постановах від 17.03.2018 у справі №1570/7146/12 та від 24.10.2018 у справа №808/1746/15, висловлено правову позицію, згідно якої нормами Податкового кодексу України з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів, встановлено умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок. Лише їх дотримання може бути належною підставою для видання наказу про проведення перевірки. Невиконання цих вимог призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

Враховуючи викладене, суд критично ставиться до висновків, викладених в акті перевірки від 10.03.2020 року № 256/10-36-33-04/ НОМЕР_1 «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати належних податків і зборів при отриманні доходу від здійснення діяльності пов`язаної з будівництвом та продажем об`єктів нерухомого майна за період з 01.01.2013 року по 31.12.2018 року» в частині визначення розміру податкових зобов`язань ОСОБА_1 перед відповідним бюджетом.

Проте, слід зазначити, що суд не наділений повноваженнями замість податкового органу проводити перевірку показників податкової звітності та в ході судового розгляду фактично проводити перевірку. Такі функції належать виключно відповідачу як суб`єкту владних повноважень та фіскальному органу.

Крім того, нормами Податкового кодексу України виключно податкові органи наділені повноваженнями визначення розміру грошових зобов`язань та штрафних санкцій, що підлягають накладенню на платників податків.

Як передбачено п. 3 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Суд звертає увагу на те, що повноваження щодо визначення суми грошових зобов`язань та застосування штрафних (фінансових) санкцій за порушення норм законів з питань оподаткування або іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, є дискреційним повноваженням таких контролюючих органів. Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності рішення, передбаченим у Кодексі адміністративного судочинства України критеріям, не може підміняти контролюючий орган та перебирати на себе повноваження щодо визначення грошового зобов`язання та застосування штрафу в іншому розмірі.

Дана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 23.10.2018 у справі №804/3230/17 та від 06.11.2018 у справі №813/3274/17.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з тим, оцінюючи правомірність висновків контролюючого органу викладених у акті перевірки щодо підприємницького характеру операцій з продажу позивачем нерухомого майна, відсутності реєстрації позивача як фізичної особи-підприємця у встановленому порядку, фактичне здійснення позивачем підприємницької діяльності та поширення на нього у зв`язку з цим обов`язків сплачувати податки, які передбачені для підприємців, ведення книги обліку доходів і витрат, подання податкової звітності та звітності щодо єдиного внеску, суд зазначає наступне.

Стаття 24 Цивільного кодексу України встановлює, що фізичною особою як учасником цивільних відносин визнається людина, яка набуває цивільної правоздатності у момент її народження.

Відповідно до приписів статті 42 Конституції України кожний громадянин має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Це право закріплено також у статті 50 Цивільного кодексу України. При цьому визначено, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації у порядку, встановлену законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб-підприємців є відкритою.

За правилами ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно з ч. 5 ст. 128 Господарського кодексу України громадянин-підприємець здійснює свою діяльність на засадах свободи підприємництва та відповідно до принципів, передбачених у статті 44 цього Кодексу.

У свою чергу ст. 44 Господарського кодексу України визначає, що підприємництво здійснюється на основі: вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності; самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; вільного найму підприємцем працівників; комерційного розрахунку та власного комерційного ризику; вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом; самостійного здійснення підприємцем зовнішньоекономічної діяльності, використання підприємцем належної йому частки валютної виручки на свій розсуд.

Відповідно до пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідач, стверджуючи, що ОСОБА_1 впродовж 2013-2018 років здійснював підприємницьку діяльність, не надав доказів реєстрації позивача як суб`єкта підприємницької діяльності.

Проте, судом встановлено, що відповідачем не надано до суду належних доказів, що позивач у встановленому законом порядку був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності та, що позивач був зобов`язаний дотримуватися правил, встановлених для суб`єктів господарювання, у тому числі сплачувати податки, передбачені для підприємців, вести книгу обліку доходів і витрат, подавати звітність та звітність з єдиного внеску, здійснювати нарахування єдиного внеску за операціями з продажу нерухомого майна тощо.

Отже, висновки контролюючого органу, що ОСОБА_1 здійснював господарську діяльність за КВЕД-2010 41.10 Організація будівництва будівель та за КВЕД-2010 68.10 Купівля та продаж власного нерухомого майна без державної реєстрації фізичної особи-підприємця не підтверджено матеріалами справи.

Суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постановах від 25 травня 2020 року у справі № 810/1963/18, від 28 травня 2021 року у справі № 1.380.2019.006091, від 28 травня 2021 року у справі № 120/1565/19-а, згідно з якою фізичні особи можуть вважатися суб`єктами господарювання тільки за умови здійснення ними господарської діяльності і реєстрації їх як підприємців. І лише зареєстровані підприємці зобов`язані сплачувати податки, передбачені для підприємців, оскільки саме з моменту реєстрації особа набуває відповідний правовий статус. При цьому, реєстрація суб`єктом господарювання є добровільним рішенням фізичної особи. Чинним законодавством України не передбачено надання фізичній особі статусу фізичної особи-підприємця в обхід встановленої процедури, в тому числі й примусово, за рішенням будь-якого суб`єкта владних повноважень.

При цьому, у ст. 4 Податкового кодексу України закріплено принцип презумпції правомірності рішень платника податку, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акту припускає неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого рішення може бути прийняте на користь кожної із сторін. У той же час, відповідно до п. 56.21 ст. 56 Податкового кодексу України у разі, коли має місце подібна колізія (норма або декілька норм ПКУ чи іншого нормативно-правового акту суперечать між собою та припускають неоднозначне трактування), рішення приймається саме на користь платника податків.

Вказаний принцип знайшов своє відображення у рішеннях Європейського суду з прав людини у таких справах як "Сєрков проти України" (заява №39766/05) та "Щокін проти України" (заяви №23759/03 та №37943/06).

У процесі розгляду згаданих справ Європейським судом було визначено, що національне законодавство не є чітким та узгодженим, не відповідає вимозі "якості" закону і не забезпечує адекватність захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника. Відтак ЄСПЛ засвідчив факт порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод", оскільки органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, і це призвело до накладення на заявника додаткових зобов`язань зі сплати податку.

Інакше кажучи, національними органами не було дотримано вимогу законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника-платника податку, коли у його справі законодавство припускало неоднозначне тлумачення.

Також, згідно з ст. 24 Цивільного кодексу України, людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою. При цьому громадянин, який бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого він набув з моменту народження. Людина лише набуває до нього нової ознаки "підприємець". Але цей юридичний статус сам по собі не впливає і ніяким чином не обмежує будь-які правомочності особи, які випливають з її цивільної право-, та дієздатності. І саме у господарських відносинах фізичні особи-підприємці приймають участь перш за все як підприємці, а не як фізичні особи, та лише на підставі їх реєстрації і внесення відомостей про них до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців.

У той же час, як встановлено судом та не заперечується представниками сторін, позивач не має статусу фізичної особи-підприємця.

З урахування викладеного, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача про те, що позивач при продажі іншим особам власного нерухомого майна діяв як суб`єкт підприємницької діяльності.

Також при прийнятті рішення у даній адміністративній справі судом враховується наступне.

Для визначення суми отриманого за перевіряємий період ОСОБА_1 доходу у розмірі 32 273 229,00 грн. контролюючим органом використано інформацію з інтегрованих карток ІС «Податковий блок», щодо сплати ОСОБА_1 податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб, від продажу об`єктів нерухомого майна за період з 01.01.2013 по 31.12.2018 р..

При цьому, в довідці з відомостями з ЦБД ДРФО ДПС України про отримані доходи ОСОБА_1 за період з 01.01.2010 року по 31.03.2019 року, яка міститься в матеріалах справи, та на яку посилається контролюючий орган не відображено визначену податковим органом суму доходу від продажу об`єктів нерухомого майна у розмірі 32 273 229,00 грн., а лише вказано розмір отриманого позивачем доходу за кодом та назвою ознаки доходу « 104 продаж (обмін)» за період з 2013 по 2018 рік у розмірі 1 584 046 грн.

Інших документів, які підтверджують обсяг отриманих позивачем доходів за 2013-2018 роки контролюючим органом не надано.

Даний факт підтверджує те, що контролюючим органом проведено перевірку з порушенням вимог податкового законодавства та без підтверджуючих документів.

При цьому, суд зазначає, що для визначення бази оподаткування необхідно дослідити первинні документи, а не лише відомості з ЦБД ДРФО ДПС України, що відповідачем зроблено не було.

Відповідачем при визначенні бази оподаткування здійснюється посилання на інформацію з інтегрованих карток ІС «Податковий блок», щодо сплати ОСОБА_1 податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб, від продажу об`єктів нерухомого майна за період з 01.01.2013 по 31.12.2018 р.

Суд зазначає, що при визначенні бази оподаткування дана інформація не може використовуватись контролюючим органом, оскільки вона не відображає фактичні обсяги доходу, а містить інформацію лише про суми сплати позивачем податкових зобов`язань за вказаний період.

Також порядок оподаткування операцій з продажу фізичними особами об`єктів нерухомого майна у період з 2013 року по 2018 рік включно регламентувався статтею 172 Податкового кодексу України.

Відповідно до п. 172.1 ст. 172 Податкового кодексу України дохід, отриманий платником податку від продажу (обміну) не частіше одного разу протягом звітного податкового року житлового будинку, квартири або їх частини, кімнати, садового (дачного) будинку (включаючи земельну ділянку, на якій розташовані такі об`єкти, а також господарсько-побутові споруди та будівлі, розташовані на такій земельній ділянці), а також земельної ділянки, що не перевищує норми безоплатної передачі, визначеної статтею 121 Земельного кодексу України залежно від її призначення, та за умови перебування такого майна у власності платника податку понад три роки, не оподатковується.

Положеннями п. 172.2 ст. 172 Податкового кодексу України встановлено, що дохід, отриманий платником податку від продажу протягом звітного податкового року більш як одного з об`єктів нерухомості, зазначених у пункті 172.1 цієї статті, або від продажу об`єкта нерухомості, не зазначеного в пункті 172.1 цієї статті, підлягає оподаткуванню за ставкою, визначеною пунктом 167.2 статті 167 цього Кодексу, тобто 5 %.

У відповідності до п. 172.3 ст. 172 Податкового кодексу України дохід від продажу об`єкта нерухомості визначається виходячи з ціни, зазначеної в договорі купівлі-продажу, але не нижче оціночної вартості такого об`єкта, розрахованої органом, уповноваженим здійснювати таку оцінку відповідно до закону.

Висновки відповідача про те, що отриманий позивачем дохід підлягає оподаткуванню згідно п. 177.1 ст. 177 ПК України (за ставкою визначеною п. 167.1 ст. 167 ПК України, яка становить у 2013-2014 роках - 17%, 2015 рік - 20%, 2016-2018 роки - 18%) є необґрунтованими та безпідставними, адже позивач не є суб`єктом господарювання, а отриманий ним дохід від продажу об`єктів нерухомого майна підлягає оподаткуванню за ставкою, визначеною пунктом 167.2 статті 167 Податкового кодексу України, що становить 5 %.

Правова позиція, викладена колегією суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 25 травня 2020 року по справі № 810/1963/18 в аналогічному спорі: Оскільки нормою пункту 167.2 статті 167 ПК застережемо, що ставка податку на рівні 5% бази оподаткування застосовується у випадках, прямо визначених розділом IV цього Кодексу, а норма пункту 172.2 статті 172 ПК містить пряму вказівку на оподаткування за встановленим нею правилом доходу від продажу протягом звітного податкового року більш як одного з об`єктів нерухомості, то висновок податкового органу про безпідставність оподаткування доходу позивача за вказаною ставкою є помилковим.

Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 826/1513/17 (К/9901/3758/17) скасовано постанову апеляційного суду та залишено в силі рішення суду першої інстанції, який задовольнив позовні вимоги та скасував, зокрема, податкове повідомлення-рішення щодо донарахування податку на доходи фізичних осіб, нарахованого податковим органом внаслідок відчуження 22 квартир фізичною особою без реєстрації ФОП (тобто фактично погодився із застосованою ставкою - 5 %).

Відповідно до частини першої статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Цей правовий принцип дотично до спірних правовідносин слід розуміти так, що право платника податків зареєструватися ФОП не може бути обов`язком; платник податку - фізична особа не повинен сплачувати податки в розмірі, встановленому для ФОП.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що доходи, отримані позивачем без реєстрацій ФОП, мають оподатковуватися за правилами статті 177 ПК України, яка поширюється на оподаткування доходів, отриманих ФОП.

Висновок цього суду про підтвердження факту здійснення позивачем господарської діяльності без реєстрації суб`єктом господарювання ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 10 серпня 2018 року є необґрунтованим.

Згідно з пунктом 179.2 статті 179 ПК України відповідно до цього розділу обов`язок платника податку щодо подання податкової декларації вважається виконаним і податкова декларація не подається, якщо такий платник податку отримував доходи, зокрема від операцій продажу (обміну) майна, дарування, при нотаріальному посвідченні договорів за якими був сплачений податок відповідно до цього розділу.

Оскільки в силу вимог наведеної норми у позивача відсутній обов`язок щодо подання податкової декларації, то податкове повідомлення-рішення форми «ПС» №, яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції за порушення підпункту 49.18.4 пункту 49.18 статті 49, пункту 176.1 статті 176, пункту 179.1, пункту 179.2 статті 179 ПК України на суму 680,00 грн також є необґрунтованим.

З огляду на помилковість висновків про необхідність оподаткування отриманих позивачем доходів внаслідок продажу об`єктів нерухомості як доходу від здійснення господарської діяльності ФОП, підстави для нарахування єдиного внеску відсутні.

Згідно з п.п.14.1.180 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

Отже, відповідальність за порушення норм Кодексу в разі здійснення особою функцій податкового агента покладається саме на цю особу.

Нормами п. 18.1 ст. 18 Податкового кодексу України встановлено, що податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків.

Відповідно до п. 172.4 ст. 172 Податкового кодексу України (в редакції чинній на момент проведення операцій) під час проведення операцій з продажу (обміну) об`єктів нерухомості між фізичними особами нотаріус посвідчує відповідний договір за наявності оціночної вартості такого нерухомого майна та документа про сплату податку до бюджету стороною (сторонами) договору та щокварталу подає до контролюючого органу за місцем розташування державної нотаріальної контори або робочого місця приватного нотаріуса інформацію про такий договір, включаючи інформацію про його вартість та суму сплаченого податку в порядку, встановленому цим розділом для податкового розрахунку.

Положеннями статті 171 Податкового кодексу України визначено, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. Особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є, зокрема, податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні.

Відповідно до абз. "а" п. 172.5 ст. 172 Податкового кодексу України сума податку визначається та самостійно сплачується через банківські установи особою, яка продає або обмінює з іншою фізичною особою нерухомість, - до нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, міни.

Таким чином, законодавство, що діяло у момент продажу позивачем нерухомого майна, покладало обов`язок щодо сплати податку на сторону договору, а на податкового агента (нотаріуса) - обов`язок визначення відповідної суми, тобто нарахування податку, а також контроль за здійсненням сплати податку шляхом перевірки відповідного платіжного документа та вчинення дії щодо подання відповідної інформації податковому органу.

У розглядуваних правовідносинах податковим агентом позивача є приватні нотаріуси, якими посвідчено договори купівлі-продажу нерухомості.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено обставин, які б слугували підставою для оподаткування доходу, отриманого позивачем за результатами спірних операцій із продажу нерухомості, за правилами п. 177.1, п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України, та зобов`язували б позивача подавати декларацію про доходи, одержані як суб`єктом підприємницької діяльності, а тому висновки акту перевірки про порушення позивачем п.п.168.2.1 п. 168.2 ст. 168, п.п.174.2.2 п. 174.2 ст. 174, п. 177.1, п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України в частині заниження податку на доходи фізичних осіб за 2013-2018 роки, що підлягає сплаті до бюджету, в тому числі штрафних санкцій, всього в сумі 5 131 084,06 грн., не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Відтак, податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Київській області від 06.05.2020 № є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо строків проведення перевірки, суд зазначає наступне.

Так, контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку. (п. 102.1 ст. 102 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 102.2 ст. 102 Податкового кодексу України грошове зобов`язання може бути нараховане або провадження у справі про стягнення такого податку може бути розпочате без дотримання строку давності, визначеного в абзаці першому пункту 102.1 цієї статті, якщо: податкову декларацію за період, протягом якого виникло податкове зобов`язання, не було подано; посадову особу платника податків (фізичну особу - платника податків) засуджено за ухилення від сплати зазначеного грошового зобов`язання або у кримінальному провадженні винесено рішення про його закриття з нереабілітуючих підстав, яке набрало законної сили.

Згідно з п. 102.2 ст. 102 Податкового кодексу України, грошове зобов`язання може бути нараховане або провадження у справі про стягнення такого податку може бути розпочате без дотримання строку давності, визначеного в абзаці першому пункту 102.1 цієї статті, якщо: - податкову декларацію за період, протягом якого виникло податкове зобов`язання, не було подано; - посадову особу платника податків (фізичну особу платника податків) засуджено за ухилення від сплати зазначеного грошового зобов`язання або у кримінальному провадженні винесено рішення про його закриття з нереабілітуючих підстав, яке набрало законної сили.

Пунктом 179.2 ст. 179 ПК України визначено, що відповідно до цього розділу обов`язок платника податку щодо подання податкової декларації вважається виконаним і податкова декларація не подається, якщо такий платник податку отримував доходи, зокрема від операцій продажу (обміну) майна, дарування, при нотаріальному посвідченні договорів за якими був сплачений податок, відповідно до цього розділу.

З аналізу даних норм вбачається чітко визначений порядок оподаткування операцій з відчуження нерухомого майна, відповідно до якого фізична особа сплачує податок під час (або до) нотаріального оформлення операцій продажу нерухомого майна, що в подальшому звільняє її від обов`язку відображення вказаних операцій в будь-якій податковій звітності.

Фізичною особою ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) за перевіряємий період отримано доходи від операцій продажу майна при нотаріальному посвідченні договорів за якими був сплачений податок, відповідно до норм податкового законодавства, що не заперечується відповідачем. У з зв`язку з відсутністю у позивача обов`язку подання податкових декларацій такі декларації за перевіряємий період ним не подавались.

Враховуючи викладене та з огляду на відсутність у платника податку обов`язку, щодо подання податкової декларації за перевіряємий період, суд дійшов висновку, що контролюючим органом при проведенні перевірки, результати якої оформлено актом від 10.03.2020 року №256/10-36-33-04/, порушено встановлений п. 102.1 ст. 102 Податкового кодексу України строк у 1095 днів, оскільки було перевірено період з 01.01.2013 по 31.12.2018.

Також, судом враховано, що згідно з п. 113.1 ст. 113 Податкового кодексу України строки застосування, сплата, стягнення та оскарження сум штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) здійснюються у порядку, визначеному цим Кодексом для сплати, стягнення та оскарження сум грошових зобов`язань. Суми штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) зараховуються до бюджетів, до яких згідно із законом зараховуються відповідні податки та збори.

Граничні строки застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) до платників податків відповідають строкам давності для нарахування податкових зобов`язань, визначеним статтею 102 цього Кодексу. (п. 114.1 ст. 114 Податкового кодексу України).

Таким чином, суд зазначає, що контролюючий орган має право нарахувати штрафні санкції за порушення термінів сплати грошового зобов`язання у межах строку 1095 днів та відлік строку давності починається за останнім днем граничного строку сплати грошових зобов`язань, адже приписи п. 102.1 ст. 102 Податкового кодексу України пов`язують відлік строку давності саме із останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань.

Аналогічна правова позиція висвітлена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10.05.2018 у справі № 820/3544/17 та від 02.10.2018 у справі № 820/3543/17.

Отже, перевірку проведено відповідачем з порушенням строків давності, визначених податковим законодавством, а тому прийняті за її результатом рішення є незаконними та підлягають скасуванню.

Відносно податкового повідомлення-рішення від 06.05.2020 року № , яке прийнято відповідачем у зв`язку з висновком про заниження військового збору, суд зазначає наступне.

З 1 січня 2015 року набрали чинності зміни, внесені Законом України від 28.12.2014 №71-VІІІ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" до Податкового кодексу України, в частині оподаткування військовим збором доходів фізичних осіб-підприємців.

Так, відповідно до п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Платниками збору є особи, визначені п. 162.1 ст. 162 Податкового кодексу України, а саме: - фізична особа - резидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; - фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні.

При цьому, об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені ст. 163 Податкового кодексу України: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Відповідно до п.п.164.1.3 п. 164.1 ст. 164 Податкового кодексу України загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходу, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із статтею 177 цього Кодексу, та доходів, отриманих фізичною особою, яка проводить незалежну професійну діяльність згідно зі статтею 178 цього Кодексу.

Згідно п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Отже, військовий збір нараховується, утримується та перераховується із сум чистого доходу, який визначається виходячи із документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Як встановлено вище, в акті перевірки відповідачем зазначено, що позивачем порушено пункт 16' підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України в частині заниження військового збору від здійснення підприємницької діяльності за період з 01.01.2015р. по 31.12.2018р. на загальну суму 260 152,86 грн., в тому числі за 2015 рік «-» 11 602,85 грн., за 2016 рік 230 775,26 грн., за 2017 рік 18 565,65 грн., за 2018 рік 22 414,80 грн.

На підставі такого висновку відповідачем було прийнято податкове повідомлення-рішення від 06.05.2020 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на загальну суму 325191,08 грн., з яких за податковими зобов`язаннями у сумі 260 152,86 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 65038,22 грн.

Відповідно до підпункту 1.1 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.

Згідно п. 162.1 ст. 162 Податкового кодексу України платниками податку є: - фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; - фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; - податковий агент.

Відповідно до підпункту 1.2 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.

За приписами підпункту 1.4 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Згідно п.п. 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Відповідно до підпункту б пункту 168.4.5 Податкового кодексу України фізична особа, відповідальна згідно з вимогами цього розділу за нарахування та утримання податку, сплачує (перераховує) його до відповідного бюджету у разі нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу майна резидентами та нерезидентами, посвідчення договорів дарування чи видачі свідоцтв про право на спадщину нерезидентам - за місцем нотаріального посвідчення таких договорів (одержання свідоцтв).

Під час проведення операцій з продажу (обміну) об`єктів нерухомості між фізичними особами нотаріус посвідчує відповідний договір за наявності оціночної вартості такого нерухомого майна та документа про сплату податку до бюджету стороною (сторонами) договору та щокварталу подає до контролюючого органу за місцем розташування державної нотаріальної контори або робочого місця приватного нотаріуса інформацію про такий договір, включаючи інформацію про його вартість та суму сплаченого податку в порядку, встановленому цим розділом для податкового розрахунку (п 172.4 ст. 172 Податкового кодексу України).

При цьому, податковим органом не надано жодних доказів на підтвердження несплати позивачем військового збору у вказаному розмір та не доведено джерело визначення відповідачем бази нарахування військового збору.

Таким чином податкове повідомлення-рішення від 06.05.2020 року № є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 06.05.2020 року № про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) до фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) у сумі 510,00 грн. за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування; код платежу 11010500 щодо порушення ОСОБА_1 пункту 44.1 ст. 44, п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу України в частині ненадання книги обліку доходів і витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу України фізичні особи - підприємці зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

При цьому, дана стаття поширюється виключно на фізичних осіб-підприємців та при провадженні ними господарської діяльності. Однак, позивач не є (і не був) фізичною особою-підприємцем і не здійснює (та не здійснював) господарської діяльності, а тому застосовувати до позивача пункт 177.10 статті 177 Податкового кодексу України незаконно, а, тим більше, зазначати, що позивач його порушив.

Таким чином, ГУ ДПС у Київській області безпідставно та необґрунтовано встановлено юридичний факт - порушення ОСОБА_1 ст. 58, ч. 6 ст. 128 ГК України, а тому, відповідно, контролюючим органом не доведено порушення позивачем п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу України в частині ненадання книги обліку доходів і витрат.

Статтею 9 КАС України закріплено принцип законності, який вимагає, щоб органи державної влади та їх посадові особи діяли тільки на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання цих вимог відповідач як суб`єкт владних повноважень належних і достатніх доказів, які б повністю спростували доводи позивача, не надав.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 10 510,00 грн.. Відтак, судові витрати щодо сплати судового збору підлягають присудженню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління ДПС у Київській області.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242 - 246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення винесене Головним управлінням ДПС у Київській області від 06.05.2020 року № про збільшення суми грошового зобов`язання фізичній особі-платнику податків ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування; код платежу 11010500; на загальну суму 5 131 084,06 грн..

Визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення винесене Головним управлінням ДПС у Київській області від 06.05.2020 року № про збільшення суми грошового зобов`язання фізичній особі-платнику податків ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) за платежем військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування; код платежу 11011000; на суму 325 191,08 грн..

Визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення винесене Головним управлінням ДПС у Київській області від 06.05.2020 року № про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) до фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) у сумі 1 020,00 грн. за порушення п. 49.2 ст. 49, п.п. 49.18.1 п.п. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49, п. 177.11 ст. 177 Податкового кодексу України.

Визнати протиправним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення винесене Головним управлінням ДПС у Київській області від 06.05.2020 року № про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) до фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) у сумі 510,00 грн. за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування; код платежу 11010500.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 10 510 (десять тисяч п`ятсот десять) гривень 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань - Головного управління ДПС у Київській області ().

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лиска І.Г.