Справа № 420/11251/21
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2021-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

13 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 420/11251/21

адміністративне провадження № К/9901/42685/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Єресько Л.О.,

суддів: Загороднюка А.Г., Соколова В.М.,

перевіривши касаційну скаргу громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ворсуляк Олександр Валентинович, на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 30 липня 2021 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року у справі №420/11251/21 за позовом громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м.Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення,

УСТАНОВИВ:

01 липня 2021 року громадянин Республіки Казахстан ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі - відповідача) про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ДМС України у м. Києві №146638 від 20 серпня 2018 року про скасування дозволу на імміграцію громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і посвідки на постійне проживання НОМЕР_1 .

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 30 липня 2021 року, залишеною без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року, адміністративний позов громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення повернуто позивачеві з підстав пропуску строку звернення до суду.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, громадянин Республіки Казахстан ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ворсуляк Олександр Валентинович, звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що з наведених позивачем обставин та доказів наявних в матеріалах справи слідує, що позивач був обізнаним про наявність оскаржуваного рішення ще у 2019 році, а отже наведені позивачем причини пропуску строку не є поважними. Крім того суди попередніх інстанцій зазначили, що наведені представником позивача доводи не свідчать про те, що позивач не мав об`єктивної можливості отримати оскаржуване рішення раніше ніж у грудні 2020 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частинами першою та другою статті 123 КАС України встановлено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Частиною шостою статті 161 КАС України визначено, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Так, зі змісту оскаржуваних судових рішень слідує, що на виконання частини шостої статті 161 КАС України позивачем до позовної заяви додано заяву про поновлення строку звернення до суду на оскарження рішення ГУ ДМС України у м. Києві №146638 від 20 серпня 2018 року про скасування дозволу на імміграцію громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і посвідки на постійне проживання НОМЕР_1 . В обгрунтування пропуску строку вказує, що неналежне виконання посадових обов`язків працівниками ГУ ДМС України в м. Києві щодо не направлення копії оскаржуваного рішення позивачу, невручення цієї копії працівниками ГУ ДМС України в Одеській області після вилучення посвідки, не залучення перекладача і захисника позивачу, а також в подальшому - помилкове визначення предмета оскарження адвокатом є наслідком пропуску строку звернення до суду із цим позовом. Всі ці помилки є помилками осіб, які мають певні обов`язки відповідно до законів України, і неналежне виконання цих обов`язків не може вирішуватися за рахунок позивача.

Судами попередніх інстанцій було встановлено, що після прийняття оскаржуваного рішення позивач двічі був затриманий співробітниками ГУ ДМС в Одеській області. Вперше 23 травня 2019 року та вдруге 17 вересня 2020 року. Відповідно у відношенні позивача складені протоколи про адміністративне правопорушення та постанови про накладення адміністративного стягнення. При цьому, позивачу 23 травня 2019 року також повідомлено про прийняття рішення №355 про примусове повернення в країну походження, однак не надавши його копії позивачу. Тобто, позивач з 23 травня 2019 року був обізнаний про те, що він перебуває на території України без дійсних документів, проте жодних дій щодо відновлення, на його думку порушених прав, не вчинив.

В подальшому вже у вересні 2020 року ГУ ДМС в Одеській області, після повторного затримання позивача, звернулося до суду з адміністративним позовом про затримання громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 та забезпечення примусового видворення за межі території України. В свою чергу, як слідує з рішення Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/16038/20 від 17 вересня 2020 року позивач приймав участь у розгляді справи зі своїм представником. Отже, з дня первинного затримання позивача співробітниками міграційної служби особа вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання інформації про скасування дозволу на імміграцію та вилучення посвідки на постійне проживання, демонструючи свою необізнаність щодо застосованих до неї заходів звернулася до міграційного органу із заявою про надання їй відповідної інформації та копій рішень. В такому випадку особа вважається такою, що дізналася про порушення її прав при отриманні від міграційного органу відповіді на подану нею заяву.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 06 липня 2021 року визнано неповажними причини пропуску позивачем строку звернення до суду залишеної позовної заяви без руху, а позивачу встановлено строк для усунення зазначених у мотивувальній частині ухвали.

На виконання вимог ухвали суду від 06 липня 2021 року, представник позивача надав до суду клопотання про поновлення строку звернення з адміністративним позовом.

Поважність причин пропуску строку представник позивача обґрунтував тим, що позивач, звернувшись до осіб, які брали на себе зобов`язання організувати належне оформлення дозвільних документів для законного проживання на території України позивача, отримав від них інформацію, що сталася помилка (непорозуміння), яка має бути виправлена. При цьому позивачу було підготовлено і вручено адміністративний позов, позовні вимоги за яким є аналогічними дійсному позову. Позивач отримав усну інструкцію здати позовну заяву до суду, що і зробив 05 червня 2019 року.

Додатковим аргументом на переконання того, що дійсно сталося непорозуміння, представник позивача зазначає про те, що посвідка позивача НОМЕР_1 значилася і продовжує значитися в офіційному сервісі на сайті ДМС України як дійсна.

Представник позивача наполягає на тому, що довіра позивача до осіб, котрі брали на себе зобов`язання щодо оформлення позивачу дозвільних документів і переконували у тому, що адміністративний позов буде вирішено швидко, та ГУ ДМС у м. Києві, отримавши запит суду, одразу виправить помилку, а факт звернення із адміністративним позовом виключає можливість державних органів видворити позивача сприяли тому, що у позивача було враження правильності його дій.

Але головне для цілей цієї заяви, представник позивача вважає те, що позивач не зволікав із захистом своїх прав, а звернувся до осіб, котрим на той момент довіряв, а згодом до органів державної влади України в особі адміністративного суду, і мав право розраховувати на те, що його питання буде вирішено відповідно до закону, а тому строк на звернення до суду не порушив.

За твердженнями представника позивача, позивач тривалий час був введений в оману стосовно розгляду його справи, сподівався на сумлінність осіб, що нібито надавали йому допомогу, тому вважав, що справа перебуває у провадженні суду. Позивач не був сповіщений про те, що його позовна заява у справі № 420/3386/19 вважається повернутою, а справа не розглядається.

Також позивач, хоч і не знає законодавства України, тим не менш був поінформований від своїх земляків-іммігрантів, що факт звернення до суду робить неможливим його видворення за межі України, а проживання його в Україні, за умови, що він залишається документованим національним паспортом країни походження, визнається законним до вирішення судом спору по суті. Разом з тим, позивач продовжував перевіряти дійсність вилученої у нього посвідки на сайті ДМС України, і весь час отримував інформацію, що його посвідка НОМЕР_1 серед таких, які визнані недійсними, не значиться. Ця обставина давала позивачу підстави вважати, що вилучення ГУ ДМС України в Одеській області посвідки позивача все ж таки було помилковим.

Також, представник позивача зазначив про те, що позивач весь час починаючи з першого його затримання співробітниками міграційної служби у 2019 році не зволікав та звертався до осіб, яким довіряв щодо вирішення його питання про документування посвідкою.

Разом з тим, представник позивача посилається на те, що на веб-порталі «Судова влада України» за формою запиту сторони у справі «Каірбай Асхат» відомості були відсутні. Готуючи відзив на адміністративний позов у справі №522/16035/20 представник відшукав на веб-порталі «Судова влада України» адміністративну справу № 420/3386/19 (прізвище позивача вказане не « ОСОБА_2 », а « ОСОБА_3 », що утруднювало пошук). Саме з цього часу (18 вересня 2020 року) позивачу і представнику стало відомо, що адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Строк на оскарження рішення про скасування дозволу на імміграцію і посвідки представник і позивач рахували з 17 вересня 2020 року, оскільки саме в цей день отримали копію оскаржуваного рішення, тому вважали необхідним заходом провести відповідну перевірку до подачі позову, задля того, щоб не нашкодити ОСОБА_1 внаслідок неможливості підготувати тактику захисту заздалегідь.

Крім того, представник позивача зазначає, що ним двічі були подані до Одеського окружного адміністративного суду адміністративні позови, проте поданий засобом електронного зв`язку у жовтні 2020 року позов не був зареєстрований з технічних причин, а у відкритті провадження за поданим до Одеського окружного адміністративного суду позовом у червні 2021 року відмовлено.

Надаючи правову оцінку вказаним аргументам скаржника, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, зазначив, що відповідно до матеріалів міграційної справи, доданої до адміністративного позову після прийняття оскаржуваного рішення позивач двічі був затриманий співробітниками ГУ ДМС в Одеській області, вперше 23 травня 2019 року та вдруге 17 вересня 2020 року. Відповідно у відношенні позивача складені протоколи про адміністративне правопорушення та постанови про накладення адміністративного стягнення.

Також суди попередніх інстанцій звернули увагу, що 23 травня 2019 року позивача також було повідомлено про прийняття рішення №355 про примусове повернення в країну походження, однак не було надано його копію позивачу. Тобто, на думку судів попередніх інстанцій, позивач з 23 травня 2019 року достеменно був обізнаний про те, що він перебуває на території України без дійсних документів, проте жодних дій щодо відновлення, на його думку порушених прав, не вчинив. При цьому, звернули увагу на те, що зазначені доводи підтверджені в заяві позивача до поліції про вчинення злочину від 06 січня 2021 року вх.№К-33. Таким чином, зазначені підстави свідчать про те, що з травня 2019 року позивачу було достеменно відомо про наявність рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Суди попередніх інстанцій відхилили доводи представника позивача про те, що позивач не усвідомлював наслідків прийнятого у відношення до нього рішення, оскільки, як зазначив представник позивача, після того як позивач був відпущений співробітниками ГУ ДМС в Одеській області, та як слідує із заяви до поліції, позивач одразу звернувся до осіб, які взяли на себе обов`язок оформити позивачу дозвільні документи та відповідно повідомив їх про вилучення посвідки, як такої яка скасована. Тому, позивачу було зрозуміло про наслідки прийнятого у відношення до нього рішення. При цьому, звернули увагу на те, що позивач розуміє російську мову, що не заперечується позивачем.

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що в подальшому у вересні 2020 року ГУ ДМС в Одеській області, після повторного затримання позивача, звернулось до суду з адміністративним позовом про його затримання та забезпечення примусового видворення за межі території України. В свою чергу, з рішення Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/16038/20 від 17 вересня 2020 року слідує, що позивач приймав участь у розгляді справи зі своїм представником, проте навіть з цього часу позивачем недотримано строків звернення до суду з цим адміністративним позовом, зважаючи на те, що позивач достеменно вже був обізнаний про те, що перебуває на території України без законних підстав, а документи, які надавали йому право перебувати на території України скасовано міграційним органом, при цьому будь-які докази звернення позивача до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м.Києві та Київській із заявами про отримання оскаржуваного рішення матеріали справи не містять.

Колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне зазначити, що за змістом процесуального закону поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Суд зауважує, що строк звернення до суду, як одна із складових гарантії "права на суд", може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.

Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.

Відповідно до приписів статті 44 КАС України сторони, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на апеляційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання апеляційної скарги, її форми та змісту, для чого, як особи, зацікавлені у її поданні, повинні вчиняти всі можливі та залежні від них дії, використовувати всі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.

Суд звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.

Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Верховний Суд у постанові від 23 квітня 2020 року у справі №813/3756/17 досліджував питання строків звернення до адміністративного суду. Так, суд зазначив, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.

Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

При цьому для цілей застосування правил статті 122 КАС України «повинна була дізнатися» слід розуміти, зокрема у випадках, коли особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, що б дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені; рішення скероване на її адресу поштовим повідомленням, яке вона відмовилася отримати або не отримала внаслідок неповідомлення відправника про зміну місця проживання; про порушення її прав знали представник, працівники, партнери, близькі особи.

У своїх постановах Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала, що поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Таким чином вірним є висновок судів попередніх інстанцій, що зазначені представником позивача обставини в касаційній скарзі, з якими він пов`язує час пред`явлення ним позову, за жодних умов не можуть бути визнані такими, які є об`єктивно непереборними, не залежали від його волевиявлення або пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.

Колегія суддів констатує, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився у суд апеляційної інстанції, повертаючи позовну заяву, вірно застосував положення частини другої статті 123 КАС України, правильне їх застосовування є очевидним, а доводи касаційної скарги не викликають сумніву щодо застосування чи тлумачення зазначених норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами 2, 3 цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

За змістом пункту 2 частини другої статті 333 КАС України у справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи), суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Дія цієї норми поширюється, серед іншого, на ухвали судів першої інстанції та прийняті за їх наслідками постанови суду апеляційної інстанції, перелік яких наведений у частині другій статті 328 КАС України.

За такого правового регулювання та обставин справи у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 333 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ворсуляк Олександр Валентинович, на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 30 липня 2021 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року у справі №420/11251/21 за позовом громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м.Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення.

Копію цієї ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

СуддіЛ.О. Єресько А.Г. Загороднюк В.М. Соколов