Справа № 160/10605/21
Суддя: Божко Л.А.
Дата ухвалення: 2021-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 жовтня 2021 року м. Дніпросправа № 160/10605/21

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Божко Л.А. (доповідач),

суддів: Лукманової О.М., Дурасової Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю БаДМ на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.07.2021, ухвалене суддею Рябчук О.С., по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю БаДМ до Головного управління Держпродспоживслужби в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю БаДМ звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Держпродспоживслужби в Рівненській області з позовними вимогами в яких він просив визнати протиправним та скасувати рішення Г оловного управління Держпродспоживслужби в Рівненській області № 2021/4 від 17.06.2021 р. про застосування адміністративно-господарських санкцій за порушення законодавства про ціни та ціноутворення.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.07.2021 року позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю БаДМ повернути позивачу на підставі того, що до позовної заяви не надано копії документа на підтвердження права ОСОБА_1 займатися адвокатською діяльністю, а саме, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Не погодившись з ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.07.2021 року, представником позивача подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зазначає, що жодна норма діючого законодавства не вимагає надання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю на підтвердження повноважень адвоката на представництво у адміністративному судочинстві. Більш того, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю не може підтверджувати наявність повноважень представника, їх обсяг, та факт здійснення адвокатської діяльності.

Статтею 59 Кодексу адміністративного судочинства України визначено виключний перелік документів, що підтверджують повноваження представників. Відповідно до частини 4 цієї статті, повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України Про адвокатуру і адвокатську діяльність.

Згідно з частиною 1 статті 26 Закону України Про адвокатуру і адвокатську діяльність адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

За правилами ч.З ст.26 цього ж Закону повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом.

Виходячи з вищенаведеного, суд апеляційної інстанції вважає помилковими висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваній ухвалі суду, адже Кодекс адміністративного судочинства України не встановлює обов`язок надання свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю на підтвердження повноважень адвоката як представника.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 у справі № П/9901/736/18 звернула увагу, що виходячи зі змісту ч. 1, 3 ст. 26 Закону № 5076-VI, ордер може бути оформлений адвокатом (адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням) лише на підставі вже укладеного договору. Крім того, адвокат несе кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення суду про повноваження представляти іншу особу в суді, а так само умисне невнесення адвокатом до ордера відомостей щодо обмежень повноважень, установлених договором про надання правничої допомоги (ст. 4001 Кримінального кодексу України). Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виходячи з норм Конституції України, а також з норм міжнародного права, повернення адміністративного позову з формальних підстав унеможливило доступ позивача до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.

З врахуванням наведених вище обставин суд першої інстанції необгрунтовано повернув позовну заяву, чим обмежив право позивача на звернення до суду.

Повернення заяв (скарг) за наявності процесуальної можливості пересвідчитись у наявності в особи повноважень на представництво під час розгляду справи (скарги) ставить під загрозу дотримання завдань адміністративного судочинства, закріплених у частині першій статті 2 КАС України, а також дотримання учасниками справи строків звернення до суду та оскарження судових рішень.

Таким чином, суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали дійшов передчасного висновку про повернення позовної заяви, а тому така ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Колегія суддів зазначає, що суд не повинен тлумачити положення статей КАС України у такий спосіб, щоб створювати штучні перешкоди для доступу до правосуддя в адміністративній справі.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституція України, як Закон прямої дії, має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у цілій низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі статтею 64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1, 2 резолютивної частини Рішення від 25.12.1997 № 9-зп, абзац 7 пункт З мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 № 11 - рп/2012).

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Таке право гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом (пункт 8 частини третьої статті 129), (пункт 3.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11 - рп/2012).

Крім цього, у низці рішень Європейського суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13.01.2000 та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28.10.1998 Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, вказані обставини справи свідчать про необхідність надати представнику позива можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Правова позиція з цього питання викладена в постанові Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 804/243/16.

Таким чином, колегія суддів приходить висновку, що суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, порушив норми процесуального права, що в свою чергу відповідно до п.4 ч.І ст.320 КАС України, є підставою для її скасування, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.312, 320, 321, 322, 325, 328,329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю БаДМ задовольнити.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.07.2021 - скасувати. Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова

суддя Ю. В. Дурасова