Справа № 9901/349/20
Суддя: Сімоненко Валентина Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-10-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

суддів Великої Палати Верховного Суду Сімоненко В. М., Власова Ю. Л., на постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 жовтня 2021 року в адміністративній справі № 9901/349/20 (провадження № 11-227заі21) за позовом ОСОБА_1 доВищої ради правосуддя (далі - ВРП) про визнання протиправним і скасування рішення
Короткий виклад історії справи
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувсядо Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом, у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення ВРП від 13 жовтня 2020 року № 2823/0/15-20, яким вирішено звільнити ОСОБА_1 з посади судді Дніпровського районного суду міста Києва на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України у зв`язку зі встановленням за результатами кваліфікаційного оцінювання невідповідності його займаній посаді.
На обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 зазначив, що оскаржуване рішення відповідача не містить мотивів, які б узгоджувались з нормами матеріального права та наявними у справі доказами з приводу невідповідності судді ОСОБА_1 таким критеріям кваліфікаційного оцінювання судді, як професійна етика та доброчесність.
Крім того, ОСОБА_1 не погоджується з твердженням ВРП в оскаржуваному рішенні про те, що непередача належних йому корпоративних прав в управління третій особі не відповідає вимогам законодавства у сфері запобігання корупції. Так, в Законі України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII від 02 червня 2016 року, який набрав чинності 30 вересня 2016 року (далі - Закон України №1402-VIII), не передбачено строків та процедури передачі акцій судді в управління незалежній третій особі. У той час як позивач відчужив свої акції 13 квітня 2018 року та не порушував вимог Закону України № 1402-VIII.
Також ОСОБА_1 убачає дискримінацію в застосуванні до нього неоднакового підходу до визначення критеріїв професійної етики та доброчесності, оскільки при оцінюванні інших суддів Вища кваліфікаційна комісія суддів України (далі - ВККС) не врахувала наявність закритих дисціплінарних проваджень відносно цих суддів.
Рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 травня 2021 року ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позову, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду виходив з того, що ВРП за наслідками проведеного ВККС кваліфікаційного оцінювання позивача мала обґрунтовані підстави вважати позивача таким, що не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності. В оскаржуваному рішенні наведено достатні й об`єктивні доводи та аргументи з посиланням на конкретні обставини щодо дій (бездіяльності) судді ОСОБА_1 , які не узгоджуються з принципами та стандартами професійної та етичної поведінки судді та які враховані комісією при визначенні показників відповідності судді ОСОБА_1 критеріям професійної етики та доброчесності. Зокрема, в оскаржуваному рішенні ВРП при визначенні показника критерію професійної етики враховано істотне порушення позивачем при ухваленні рішень норм процесуального права та невідповідності вимогам Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» № 1188-VII від 08 квітня 2014 року, а при визначенні критерію доброчесності враховано недбале ставлення судді ОСОБА_1 до виконання покладених на нього обов`язків щодо дотримання вимог законодавства у сфері запобігання корупції, а саме непередання в управління іншій особі належних йому корпоративних прав.

Не погодившись із таким рішенням, ОСОБА_1 подав до Великої Палати Верховного Суду апеляційну скаргу.

Фактичні обставини, встановлені судом

Указом Президента України від 23 січня 2012 року № 29/2012 призначено ОСОБА_1 на посаду судді Дніпровського районного суду міста Києва строком на 5 років.

Рішенням ВККС від 20 жовтня 2017 року № 106/зп-17 призначено кваліфікаційне оцінювання 999 суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, зокрема судді Дніпровського районного суду міста Києва ОСОБА_1

29 січня 2018 року рішенням ВККС № 7/зп-18 призначено проведення іспиту під час кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді, в тому числі щодо позивача.

16 березня 2018 року рішенням ВККС затверджено кодовані результати складених суддями 26 лютого 2018 року анонімного письмового тестування та практичного завдання в межах процедури кваліфікаційного оцінювання суддів, відповідно до яких ОСОБА_1 допущено до другого етапу кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесіди».

За результатами кваліфікаційного оцінювання 13 квітня 2018 року ВККС прийняла рішення № 321/ко-18, яким визнала ОСОБА_1 таким, що не відповідає займаній посаді судді Дніпровського районного суду міста Києва; рекомендувала ВРП розглянути питання про звільнення позивача з посади судді Дніпровського районного суду міста Києва.

13 жовтня 2020 року ВРП прийняла рішення № 2823/0/15-20, яким вирішила звільнити ОСОБА_1 з посади судді Дніпровського районного суду міста Києва на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.

Велика Палата Верховного Суду постановою від 28 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишила без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 травня 2021 року - без змін.

Основні мотиви, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що судом першої інстанції правомірно встановлено, що оспорюване рішення ВРП містить обґрунтовані мотиви, за яких ВРП дійшла правильного висновку про наявність підстав для звільнення ОСОБА_1 з посади судді Дніпровського районного суду міста Києва. ВРП правильно встановила невідповідність ОСОБА_1 критеріям професійної етики та доброчесності. Велика Палата Верховного Суду вказала, що в оскаржуваному рішенні ВРП правильно взяла до уваги факти вчинення ОСОБА_1 проступку, за який суддя підлягав притягненню до дисціплінарної відповідальності, однак через закінчення строку суддю не було піддано покаранню.

В аспекті викладеного Велика Палата Верховного Суду вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що ВРП правомірно винесла рішення про невідповідність ОСОБА_1 займаній посаді судді, відтак правильним є рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду про відмову в задоволенні позовних вимог.

Підстави і мотиви для висловлення окремої думки

Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суддя, не згодний із судовим рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.

За частиною першою статті 55 Конституції України права і свободи людини та громадянина захищаються судом. Конституція України має найвищу юридичну силу. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини та громадянина гарантується безпосередньо на підставі Конституції України.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 42 Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки вказано, що з метою сприяння ефективному здійсненню правосуддя та постійному підвищенню його якості відповідно до параграфа 58 держави-члени мають впроваджувати системи оцінювання суддів органами судової влади.

Згідно з підпунктом 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності вказаним Законом, має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок та вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом.

Пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII установлено, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», оцінюється колегіями ВККС у порядку, визначеному цим Законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням ВРП на підставі подання відповідної колегії ВККС.

Відповідно до частин першої та другої статті 83 Закону № 1402-VIII кваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність.

На виконання вимог Закону № 1402-VІІІ ВККС рішенням від 03 листопада 2016 року № 143/зп-16 затвердила Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення (далі - Положення), а рішенням від 04 листопада 2016 року № 144/зп-16 - Порядок проведення іспиту та методику встановлення його результатів у процедурі кваліфікаційного оцінювання (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 34 розділу ІІІ Положення рішення ВККС, ухвалене за результатами кваліфікаційного оцінювання, складається зі вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин. Зокрема, у мотивувальній частині рішення зазначаються отримані суддею (кандидатом на посаду судді) бали з оцінювання відповідних критеріїв, відомості про загальну кількість балів за результатами кваліфікаційного оцінювання, посилання на визначені Законом № 1402-VІІІ підстави його ухвалення або мотиви, з яких Комісія дійшла таких висновків. За наявності висновку Громадської ради доброчесності про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності у мотивувальній частині також зазначаються мотиви його прийняття або відхилення. Резолютивна частина має містити висновок про те, чи підтвердив суддя (кандидат на посаду судді) здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді або чи відповідає суддя займаній посаді, а також кількість балів, набраних суддею за результатами успішного проходження процедури кваліфікаційного оцінювання.

Пунктами 10 та 11 розділу V Положення встановлено, що за результатами кваліфікаційного оцінювання судді для підтвердження відповідності займаній посаді Комісія ухвалює одне з таких рішень: про відповідність займаній посаді судді; про невідповідність займаній посаді судді.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що кваліфікаційне оцінювання є спеціальною процедурою, що має на меті визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 9901/396/19 (провадження № 11-67заі21), від 09 червня 2021 року у справі № 9901/55/19 (провадження № 11-257заі20), від 30 вересня 2020 року у справі № 9901/852/18 (провадження № 11-1199заі19).

Разом з цим це не означає, що таке оцінювання може бути проведено з порушенням принципів незалежності суддів, принципів невинуватості, якщо це тільки не встановлено відповідним компетентним органом, принципу пропорційності між негативними діями судді, які викликають сумнів у його компетентності чи доброчесності, та його попереднім досвідом роботи, її якістю та його поведінкою.

Відповідно до пункту 29 Висновку № 17 (2014) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи про оцінювання роботи суддів, якості правосуддя та повагу до незалежності судової влади зазначено, що порушення етичних та професійних правил / стандартів можуть розглядатись у процесі оцінювання, держави - члени мають чітко відокремлювати оцінювання від дисциплінарних заходів та проваджень.

Підставою для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження є вчинення суддею порушень, перелік яких наведено у статті 106 Закону України 1402-VIII і які мають бути вчинені навмисно або внаслідок грубої недбалості, коли суддя усвідомлював неправомірність своєї поведінки, передбачав її несприятливі наслідки і бажав або свідомо допускав їх настання.

Види дисциплінарних стягнень, які можуть бути застосовані до суддів, передбачені статтею 109 Закону України 1402-VIII.

Разом з тим, за загальним правилом особа вважається такою, що не була притягнута до відповідальності, якщо відсутнє рішення відповідного компетентного органу про це або спливли строки такого притягнення чи визначені законодавством строки, коли особа вважається такою, що була притягнута до відповідальності.

При цьому слід також мати на увазі, що непогодження зі змістом судових рішень та межі суддівського розсуду не може бути предметом оцінювання, а визначені законом підстави для притягнення до дисціплінарної відповідальності, пов`язані з порушенням процесуальних норм, повинні бути саме підставою для дисціплінарної відповідальності, і лише систематичність таких порушень, як характеристика професійних якостей судді, може бути предметом обговорення при проведенні оцінювання судді.

У справі, що розглядається, ВРП при проведенні кваліфікаційного оцінювання ОСОБА_1 мотивувало невідповідність останнього критерію професійної етики допущенням дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 1 частини першої статті 83 Закону України № 1402-VIII, а саме істотного порушення норм процесуального права при здійсненні правосуддя, що встановлено рішенням Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ) від 15 вересня 2016 року.

Разом з цим, рішенням Вищої ради юстиції від 15 вересня 2016 року у відкритті цієї дисциплінарної справи відносно ОСОБА_1 було відмовлено у зв`язку з закінчення строку притягнення до відповідальності. При цьому жодних інших аналогічних порушень, що були предметом розгляду дисціплінарного органу, наведено не було. За таких обставин у ВККС не було підстав враховувати таке порушення, як одну з підстав для негативного висновку у процедурі оцінювання судді.

Звертає на себе увагу також той факт, що при оцінюванні за критеріями професійної компетентності ОСОБА_1 набрав необхідну кількість балів та відповідно свою компетентність підтвердив.

На нашу думку, мотивація ВРП фактично є мотивацією дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 1 частини першої статті 83 Закону України №1402-VIII.

При цьому, обґрунтовуючи своє рішення наявністю порушеного та закритого дисциплінарного провадження про порушення процесуальних норм, як ВККС, та ВРП одночасно дійшли висновку про порушення суддею етики та правил доброчесності.

Враховуючи викладене вище, вважаємо, що такий висновок ВРП не є логічним та не є таким, що відповідає мотивації звільнення судді з підстав невідповідності критеріям професійної етики та доброчесності за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання.

Щодо встановлення невідповідності судді ОСОБА_1 займаній посаді за критерієм професійної етики зазначаємо таке.

Згідно з пунктом 20 розділу ІІІ Положення під час співбесіди обов`язковому обговоренню із суддею (кандидатом) підлягають дані щодо його відповідності критеріям професійної етики та доброчесності.

Пунктом 2 глави 2 розділу II Положення відповідність судді критерію професійної етики оцінюється (встановлюється) за такими показниками: відповідність витрат і майна судді та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам; відповідність судді вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; політична нейтральність; дотримання Кодексу суддівської етики та наявність обставин, передбачених підпунктами 3, 5-8, 13 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII; морально-психологічні якості (інтегративність) (розуміння і дотримання правил та норм, здатність відстоювати власні переконання, дисциплінованість, повага до інших).

Пунктом 2 частини сьомої статті 56 Закону № 1402-VIII визначено, що суддя зобов`язаний дотримуватися правил суддівської етики, у тому числі виявляти та підтримувати високі стандарти поведінки у будь-якій діяльності з метою укріплення суспільної довіри до суду, забезпечення впевненості суспільства в чесності та непідкупності суддів.

Згідно зі статтею 58 Закону № 1402-VIII питання етики суддів визначаються Кодексом суддівської етики, що затверджується з`їздом суддів України за пропозицією Ради суддів України.

Відповідно до статей 1, 3 Кодексу суддівської етики, затвердженого XI з`їздом суддів України 22 лютого 2013 року, суддя повинен бути прикладом неухильного додержання вимог закону і принципу верховенства права, присяги судді, також дотримання високих стандартів поведінки з метою зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду. Суддя має докладати всіх зусиль до того, щоб на думку розсудливої, законослухняної та поінформованої людини його поведінка була бездоганною.

Таким чином, відповідність дій судді критерію професійної етики при проведенні кваліфікаційного оцінювання визначається виходячи з дотримання суддею високих стандартів поведінки, які полягають у тому, що суддя як на роботі, так і поза її межами, в повсякденному житті, демонструє таку поведінку, щоб учасники процесу й оточуючі люди бачили в ньому еталон порядності і справедливості - високоморальну, чесну, стриману, врівноважену людину.

Водночас ВРП вказані вище ознаки порушень професійної етики ОСОБА_1 у спірному рішенні не мотивувала та не навела.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що орган державної влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення від 1 липня 2003 року у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 3780001/97, пункт 36).

Щодо недотримання суддею ОСОБА_1 вимог законодавства щодо передачі в управління іншій особі належних йому корпоративних прав зазначаємо таке.

30 вересня 2016 року набрав чинності Закон № 1402-VІІІ, частиною третьою статті 54 якого передбачено, що на осіб, які є власниками акцій або володіють іншими корпоративними правами чи мають інші майнові права або інший майновий інтерес у діяльності будь-якої юридичної особи, що має на меті отримання прибутку, покладено обов`язок передати такі акції (корпоративні права) або інші відповідні права в управління незалежній третій особі (без права надання інструкцій такій особі щодо розпорядження такими акціями, корпоративними або іншими правами, або щодо реалізації прав, які з них виникають) на час перебування на посаді судді. Суддя може отримувати відсотки, дивіденди та інші пасивні доходи від майна, власником якого він є.

На час призначення ОСОБА_1 на посаду судді (23 січня 2012 року) вказані вище положення Закону № 1402-VІІІ були відсутні, однак вони набули чинності на момент перебування останнього на посаді судді.

Таким чином, починаючи з 30 вересня 2016 року, суддя ОСОБА_1 відповідно до частини третьої статті 54 Закону № 1402-VІІІ був зобов`язаний передати свої корпоративні права в управління незалежній третій особі (без права надання інструкцій такій особі щодо розпорядження такими акціями, корпоративними або іншими правами, або щодо реалізації прав, які з них виникають) на час перебування на посаді судді.

Водночас з огляду на те, що на момент оцінювання ОСОБА_1 відчужив акції, порушення ним вимог законодавства щодо передачі корпоративних прав в управління третій особі є усунутим.

Перевіряючи обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення ВРП виходимо з того, що частиною другою статті 57 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII передбачено підстави, за яких може бути оскаржене та скасоване рішення ВРП про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України.

Так, рішення ВРП про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 26 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати; 2) рішення не підписано будь-ким із складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні; 3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.

У пункті 58 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки вказано, що рішення, які стосуються добору та підвищення суддів по службі, мають ґрунтуватися на об`єктивних критеріях, які попередньо визначені законом чи компетентними органами влади.

Відповідно до пунктів 31-32 Висновку Консультативної ради європейських суддів від 24 жовтня 2014 року № 17 щодо оцінювання діяльності суддів, якості правосуддя і поваги до незалежності судової влади зазначено, що оцінювання судді має бути засноване на об`єктивних критеріях. Критерії оцінювання професійної діяльності судді мають бути всебічними, мають включати як кількісні, так і якісні показники задля проведення повного та глибокого оцінювання професійної діяльності суддів.

Пунктом 44 вказаного Висновку визначено, що звільнення судді з посади не має бути наслідком одних лише незадовільних результатів оцінювання, але може мати місце в разі серйозного порушення дисциплінарних правил або кримінального законодавства, відповідно до належної процедури та ґрунтуючись на достовірних доказах.

Отже, кваліфікаційне оцінювання суддів дисциплінарний орган повинен проводити за принципом пропорційності, здійснювати вказану процедуру прозоро на основі об`єктивних критеріїв, установлених законом, з урахуванням заслуг, кваліфікації та сумлінності судді, його вмінь та ефективності роботи, якісних і кількісних показників роботи судді.

Ухвалюючи рішення про погодження з рішенням ВККС та звільнення судді з посади і не мотивуючи відповідно до вимог закону порушення суддею норм етики та доброчесності, ВРП також не зазначила, що на час оцінювання ОСОБА_1 усунув порушення, пов`язане з володінням акціями, не мотивувала свого рішення з точки зору пропорційності, впливу усунення порушень на кінцевий результат оцінювання, пропорційності звільнення з огляду на досвід роботи судді, його професійні якості та показники, а висновок про невідповідність судді займаній посаді не є таким, що достатньо мотивований.

За наведених обставин вважаємо рішення ВРП таким, що підлягає скасуванню.

З огляду на викладене вважаємо, що рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 травня 2021 року підлягало скасуванню з ухваленням нового рішення - про задоволення позову.

Судді Великої Палати Верховного Суду В. М. Сімоненко

Ю. Л. Власова