Справа № 160/1110/20
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2021-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

09 грудня 2021 року м. Дніпросправа № 160/1110/20

головуючий суддя І інстанції Боженко Н.В.

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді (доповідача) Іванова С.М.,

суддів: Панченко О.М., Чередниченка В.Є.,

за участю секретаря судового засідання Макарової С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.05.2021 року в адміністративній справі №160/1110/20 за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ФІНГРУП ФАКТОР" про визнання протиправними та скасування розпоряджень,- ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного банку України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ФІНГРУП ФАКТОР", в якому просив:

- визнати протиправними та скасувати прийняті Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, розпорядження про призначення позапланового заходу державного нагляду (контролю) від 17.07.2018 р. №1275, прийнятого на підставі звернення фізичної особи ОСОБА_2 та з урахуванням погодження Державної регуляторної служби України від 22.06.2018 р. №5993 на проведення позапланового заходу, та розпорядження від 13.11.2018 р. № 1994 «Про анулювання ліцензій на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) ТОВ «ФК «Фінгруп Фактор».

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.05.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 було залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати вищезазначене рішення як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що анулюванням ліцензій на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, фактично зупиняється виконання робіт підприємства, що може спричинити фінансові збитки для його власників, одним з яких, зокрема є позивач. Зауважено, що ОСОБА_2 не була належним споживачем фінансових послуг і не могла бути належною особою, за зверненням якої могла бути проведена позапланова перевірка.

Національним банком України було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції, останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Учасники судового процесу в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що у відповідності до ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи без участі останніх та без фіксування судового розгляду технічними засобами.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, ТОВ «ФК «Фінгруп Фактор» () є суб`єктом господарської діяльності, фінансовою установою, основним видом діяльності якого є інші види кредитування (код КВЕД 64.92). ТОВ «ФК «Фінгруп Фактор» Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, відповідно до розпорядження №3375 від 3 серпня 2017 року видано ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), а саме на надання послуг з факторингу; надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту.

Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на підставі звернення фізичної особи ОСОБА_2 та погодження Державної регуляторної служби України від 22.06.2018 №5993 на проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) на підставі обґрунтованого звернення фізичної особи про порушення суб`єктом господарювання її законних прав було прийнято розпорядження №1275 «Про здійснення позапланового заходу державного нагляду (контролю) ТОВ «ФК «ФІНГРУП ФАКТОР» на предмет дотримання вимог законодавства про фінансові послуги під час укладання, виконання та припинення дії договорів з надання фінансових послуг, стосовно громадянки ОСОБА_2

25 липня 2018 року, відповідно до підпункту 36 пункту 4 Положення Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, затвердженого Указом Президента України від 23 листопада 2011 року за №1070/2011 (далі - Положення), відповідач провів позаплановий захід державного нагляду (контролю) щодо додержання суб`єктом господарювання ТОВ «ФК «Фінгруп Фактор» законодавства у сфері господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), що ліцензуються, за результатами якого складено акт №913/16-4/21.

30 липня 2018 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, на підставі акту перевірки №913/16-4/2 від 25 липня 2018 року, відповідно до повноважень, визначених пунктом 10 частини першої статті 28, статті 39, пункту 1 частини першої статті 40 Закону №2664-ІІІ, абзаців першого та другого частини дев`ятої статті 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», абзацу першого частини п`ятнадцятої, частини шістнадцятої статті 19 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», пункту 13, підпунктів 40 та 41 пункту 4 Положення, було прийняте розпорядження №1346 «Про усунення порушень ТОВ «ФК «Фінгруп Фактор» ліцензійних умов», яким зобов`язано Товариство включно до 15 вересня 2018 року усунути порушення законодавства про фінансові послуги, у тому числі відповідних ліцензійних умов, встановлені актом, а саме:

- статті 1083 глави 73 книги 5 ЦК України, відповідно до якої, наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо договором факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до положень глави 73 ЦК України;

- частини п`ятої статті 5 Закону №2664-ІІІ відповідно до якої, фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог ЦК України та цього Закону;

- абзацу дев`ятнадцятого пункту 24 Ліцензійних умов, відповідно до якого фінансова установа зобов`язана дотримуватися вимог статей 4-18 Закону №2664-ІІІ, статей 6, 7, 9-17 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення».

Також зазначеним розпорядженням зобов`язано Товариство повідомити Нацкомфінпослуг про усунення вищезазначених порушень із наданням підтверджуючих документів.

ТОВ «ФК «Фінгруп Фактор» не визнано факту порушення Ліцензійних умов з підстав, зазначених у розпорядженні від 30 липня 2018 року №1346, внаслідок чого відповідачем 6 листопада 2018 року складено акт №1314/16-4/3 про невиконання ТОВ «ФК «Фінгруп Фактор» розпорядження про усунення порушень Ліцензійних умов.

Розглянувши акт, відповідач прийняв розпорядження від 13 листопада 2018 року №1994 «Про анулювання ліцензій на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) ТОВ «ФК «Фінгруп Фактор», яким анульовано ліцензії ТОВ «ФК «Фінгруп Фактор», видані розпорядженням Нацкомфінпослуг від 3 серпня 2017 року №3375 на провадження господарської діяльності з надання послуг факторингу та на надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту. Розпорядження обґрунтовано невиконанням позивачем розпорядження Нацкомфінпослуг від 30 липня 2018 року №1346 «Про усунення порушень ТОВ «ФК «Фінгруп Фактор» ліцензійних умов». Підставою прийняття розпорядження вказано пункт 5 частина друга, абзац п`ятий частини четвертої та частина восьма статті 16 Закону №2664-ІІІ, підпункт 40 пункту 4 Положення.

Вважаючи вищевказані розпорядження про призначення позапланового заходу державного нагляду (контролю) від 17.07.2018 р. №1275, прийнятого на підставі звернення фізичної особи ОСОБА_2 та з урахуванням погодження Державної регуляторної служби України від 22.06.2018 р. №5993 на проведення позапланового заходу, та розпорядження від 13.11.2018 р. № 1994 «Про анулювання ліцензій на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) ТОВ «ФК «Фінгруп Фактор» протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи, що оскаржувані розпорядження були винесені відносно ТОВ «ФК «ФІНГРУП ФАКТОР», то останні стосуються, саме прав або інтересів останнього.

Суд апеляційної інстанції погоджується з зазначеними висновками, з огляду на наступні обставини.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням адміністративного судочинства згідно із частиною першою статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Отже, в контексті завдань адміністративного судочинства звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача.

Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому. Тому для відкриття провадження у справі недостатньо лише твердження позивача, наведеного у позовній заяві, про порушення права, свободи або законного інтересу.

Судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який має такі ознаки:

(а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання;

(б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом;

(в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає;

(г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово «її»);

(д) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.

Такий підхід до розуміння норм права неодноразово висловлювався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 березня 2021 року у справі №826/3706/17, від 20 лютого 2019 року у справі № 522/3665/17.

При з`ясуванні статусу позивача як «потерпілого», Суд керується практикою, напрацьованою Європейським судом з прав людини. Поняття «потерпілий» має автономне значення (не залежить від національного законодавства) і має значення лише для цілей застосування Конвенції. Водночас, підходи ЄСПЛ мають важливе методологічне значення для розвитку практики національних судів.

Щодо скарг, які стосуються компаній, Суд вважає, що фізична особа не може скаржитися на порушення своїх прав під час судового розгляду, стороною якого він або вона не є, навіть якщо він або вона був акціонером і (або) директором компанії, яка є стороною судового розгляду. Незважаючи на те, що в певних обставинах єдиний власник компанії може вимагати визнання його / її «жертвою» в значенні статті 34 Конвенції у випадках, коли щодо його або її компанії були вжиті оспорювані заходи, в інших випадках ігнорування правоздатності компанії може бути виправдано тільки у виняткових обставинах, зокрема, коли явно встановлено, що компанія не має можливості звернутися до Суду через органи, засновані на підставі її статуту, або (в разі ліквідації) через своїх арбітражних керуючих (Centro Europa 7 S.r.l. та Ді Стефано проти Італії [ВП], № 38433/09, п. 92, від 7 червня 2012).

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

З аналізу викладених вище положень законодавства вбачається, що право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

За приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що оскаржувані розпорядження мають індивідуальний і персоніфікований характер та прийняті відносно ТОВ «ФК «ФІНГРУП ФАКТОР».

При цьому, за встановленими обставинами справи, підставою для прийняття спірних розпоряджень були висновки відповідача про порушення сам ТОВ «ФК «ФІНГРУП ФАКТОР», а не його учасниками, приписів законодавства, відповідно, юридична відповідальність ТОВ «ФК «ФІНГРУП ФАКТОР» має індивідуальний характер (частина друга статті 61 Конституції України). За таких обставин, саме ТОВ «ФК «ФІНГРУП ФАКТОР» і наділено правом звернення до суду з позовом про скасування розпоряджень.

Не заперечуючи, що прийнятті відносно ТОВ «ФК «ФІНГРУП ФАКТОР» спірні розпорядження мають вплив на майновий стан його учасників, колегія суддів вважає, що ці обставини не можуть бути підставою для зміни суб`єкта, який має адміністративну процесуальну дієздатність захищати свої права самостійно.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 не є учасником (суб`єктом) правовідносин щодо прийняття спірних розпоряджень, то відповідно останній не має права на звернення до суду з даним позовом, що в свою чергу свідчить про відсутність підстав для його задоволення.

Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, ст. 315, ст. 316 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.05.2021 року в адміністративній справі №160/1110/20 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.М. Іванов

суддя О.М. Панченко

суддя В.Є. Чередниченко