Справа № 440/8429/21
Суддя: О.О. Кукоба
Дата ухвалення: 2021-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

14 грудня 2021 року м. ПолтаваСправа №440/8429/21

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Кукоби О.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

В С Т А Н О В И В:

1. Стислий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Полтавській області (надалі також відповідач), у якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 18.06.2019 №Ф-7190-50, від 29.11.2018 №Ф-7190-50У.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що податковим органом без належних на те правових підстав самостійно визначено зобов`язання ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску, оскільки позивач, як фізична особа - підприємець, фактично підприємницькою діяльністю у спірний період не займався, дохід від ведення такої діяльності не отримував, а єдиний внесок за нього сплачено роботодавцем. На переконання позивача, подвійна сплата єдиного внеску за одну й ту саму особу не відповідає меті такого платежу.

2. Позиція відповідача.

Відповідач позов не визнав, у наданому до суду відзиві на позов представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність /а.с. 66-69/. Свою позицію мотивував посиланням на те, що позивач у спірний період був зареєстрований як фізична особа - підприємець та перебував на обліку в ДПІ у м. Полтаві як платник єдиного внеску. Зазначив, що роботодавці та фізичні особи - підприємці визначені законом окремими платниками єдиного внеску, а тому позивач, як найманий працівник, не звільнений від сплати єдиного внеску за себе як за фізичну особу-підприємця.

3. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 02.08.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у цій справі, а її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників (у письмовому провадженні).

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 13.08.2021 заперечення представника Головного управління ДПС у Полтавській області проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження залишені без задоволення.

13.09.2021 до суду надійшли додаткові пояснення представника відповідача до відзиву на позов, у яких зазначено, що довідка ТОВ "Промо Стар Україна" не є достатнім доказом сплати вказаним підприємством єдиного внеску за ФОП ОСОБА_1 /а.с. 89-90/.

Того ж дня судом одержано відповідь на відзив, у якій позивач наголошував на правомірності позовних вимог та відсутності у нього обов`язку зі сплати єдиного внеску за спірний період, що встановлено судами у ході розгляду справи №440/4952/20 /а.с. 107-108/.

20.09.2021 до суду надійшла відповідь позивача на додаткові пояснення відповідача, у яких позивач звертав увагу на безпідставність доводів податкового органу /а.с. 114-116/.

Ухвалами Полтавського окружного адміністративного суду від 16.11.2021 та 01.12.2021 витребувані додаткові докази у справі.

Згідно з частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

За відсутності клопотань учасників справи про розгляд справи у відкритому судовому засіданні, зважаючи на достатність наданих сторонами доказів та повідомлених обставин, суд розглянув справу у порядку письмового провадження.

Обставини справи

ОСОБА_1 у період з 16.02.2001 по 04.12.2020 був зареєстрований як фізична особа - підприємець та перебував на обліку як платник податків в ДПІ у м. Полтаві /а.с. 74/.

Залученою до матеріалів справи копією форми ОК-5 "Індивідуальні відомості про застраховану особу" з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування підтверджено, що позивач з березня 2017 року щомісячно отримував дохід від Товариства з обмеженою відповідальністю "Промо Стар Україна" () /а.с. 125-126/.

У матеріалах справи наявна довідка ТОВ "Промо Стар Україна" від 09.12.2021 вих.№09/12-1, яким повідомлено, що ОСОБА_1 з 15.03.2017 по теперішній час працює у ТОВ "Промо Стар Україна" за основним місцем роботи /а.с. 141/. У довідці наведені відомості про нараховану та виплачену позивачу заробітну плату, а також сплачений єдиний внесок за період з березня 2017 року по червень 2019 року.

Поряд з цим, до матеріалів справи залучено витяг з інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 , у якому станом на 31.05.2019 відображено недоїмку зі сплати єдиного внеску у розмірі 21030,90 грн /а.с. 71/.

За повідомленням Головного управління ДПС у Полтавській області недоїмка зі сплати єдиного внеску загалом у розмірі 21030,90 грн включає в себе нараховані контролюючим органом ОСОБА_1 зобов`язання зі сплати єдиного внеску за такі періоди: єдиний внесок за 2017 рік - 8448,00 грн, єдиний внесок за І-IV квартали 2018 року - по 2457,18 грн за кожний квартал, єдиний внесок за І квартал 2019 року - 2754,18 грн /а.с. 67/.

18.06.2019 Головним управлінням ДФС у Полтавській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-7190-50, якою позивача повідомлено про необхідність сплати єдиного внеску загалом у розмірі 21030,90 грн /а.с. 75/.

06.11.2019 вимогу від 18.06.2019 №Ф-7190-50-У передано Головним управлінням ДПС у Полтавській області для примусового виконання до органу державної виконавчої служби в межах суми недоїмки у розмірі 5211,36 грн /а.с. 131/.

Не погодившись з правомірністю нарахування недоїмки зі сплати єдиного внеску, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Норми права, якими урегульовані спірні відносини

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Згідно зі статтею 1 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування (надалі - Основи) загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає надання соціального захисту, що включає матеріальне забезпечення громадян у разі хвороби, повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати страхових внесків власником або уповноваженим ним органом (далі - роботодавець), громадянами, а також бюджетних та інших джерел, передбачених законом.

Частиною третьою статті 2 Основ визначено, що завданням законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування є встановлення гарантій щодо захисту прав та інтересів громадян, які мають право на пенсію, а також на інші види соціального захисту, що включають право на забезпечення їх у разі хвороби, постійної або тимчасової втрати працездатності; безробіття з незалежних від них обставин, необхідності догляду за дитиною з інвалідністю, хворим членом сім`ї, смерті громадянина та членів його сім`ї тощо.

Статтею 4 Основ визначено, що залежно від страхового випадку є такі види загальнообов`язкового державного соціального страхування: пенсійне страхування; страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності; медичне страхування; страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності; страхування на випадок безробіття; інші види страхування, передбачені законами України.

Відносини, що виникають за зазначеними у частині першій цієї статті видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, регулюються законами, прийнятими відповідно до цих Основ.

Спірні відносини урегульовані нормами Податкового кодексу України (надалі - ПК України) в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України від 08.07.2010 №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (надалі - Закон №2464-VI) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Так, відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю "працівник" - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям: застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок; страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Оцінка судом обставин справи

Згідно з частиною другою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Спір у цій справі виник з приводу правомірності нарахування контролюючим органом позивачу єдиного внеску за період, коли ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа - підприємець.

Суд зазначає, що єдиний внесок не є податком і не входить до сукупності загальнодержавних та місцевих податків та зборів, що справляються в установленому Податковим кодексом України порядку. А тому, завдання збору єдиного внеску не полягає у наповненні бюджету та забезпеченні функціонування податкової системи України.

Натомість, сплата єдиного внеску є формою участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Мета такої участі полягає у гарантуванні особі матеріального забезпечення у разі настання страхового випадку (як то безробіття, тимчасова непрацездатність, нещасний випадок на виробництві чи професійне захворювання, досягнення пенсійного віку тощо).

Тобто, соціальне страхування є складовим елементом системи соціального захисту.

Платниками єдиного внеску є роботодавці та особи, які забезпечують себе працею самостійно (у т.ч. фізичні особи - підприємці).

У цьому контексті загалом слушним є довід відповідача про те, що в силу вимог статті 4 Закону №2464-VI роботодавців та фізичних осіб - підприємців визначено окремими платниками єдиного внеску.

Проте, наведене має місце з огляду на різний статус цих осіб у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Так, у випадку з найманим працівником він є застрахованою особою, а роботодавець - страхувальником. У свою чергу, державна реєстрація фізичною особою індивідуальної підприємницької діяльності є формою самостійного забезпечення працею, а тому відповідна особа одночасно є і застрахованою особою і страхувальником.

У силу вимог Закону №2464-VI за найманого працівника єдиний внесок сплачує роботодавець; фізична особа - підприємець сплачує єдиний внесок самостійно.

Зазначені механізми передбачені з метою участі усіх без винятку працюючим осіб (у тому числі, і тих, що забезпечують себе працею самостійно) у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У цій справі судом встановлено, що до вимоги Головного управління ДПС у Полтавській області від 18.06.2019 №Ф-7190-50, правомірність якої є предметом цього спору, внесено недоїмку зі сплати ОСОБА_1 єдиного внеску за 2017-2018 роки та І квартал 2019 року загалом у розмірі 21030,90 грн.

При цьому судом також встановлено, що за період з березня 2017 року до березня 2019 року єдиний внесок за ОСОБА_1 нарахований та сплачений роботодавцем - ТОВ "Промо Стар Україна", на підтвердження чого до матеріалів справи залучено довідку ТОВ "Промо Стар Україна" від 09.12.2021 вих.№09/12-1 /а.с. 141/, копія форми ОК-5 /а.с. 125-126/.

Верховний Суд у постановах від 04.12.2019 у справі №440/2149/19 та від 23.01.2020 у справі №480/4656/18 зазначив, що відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз відповідних норм Закону №2464-VI свідчить про те, що платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону №2464-VI, на якому наполягає відповідач, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 23.01.2020 у справі №480/4656/18.

За таких обставин, оскільки за періоди з березня 2017 року по березень 2019 року єдиний внесок за позивача сплачений роботодавцем, суд дійшов висновку про відсутність підстав для донарахування позивачу єдиного внеску за ці періоди.

Відсутність у Реєстрі застрахований осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відомостей про сплату за ОСОБА_1 єдиного внеску за серпень 2018 року не впливає на висновок суду про відсутність у позивача обов`язку зі сплати єдиного внеску за цей період, адже особою, відповідальною за перерахування єдиного внеску до Державного бюджету, є роботодавець - ТОВ "Промо Стар Україна", тоді як матеріалами справи підтверджено, що позивач у цей період працював на згаданому підприємстві, йому за серпень 2018 року нарахована та виплачена заробітна плата, на суму якої нарахований єдиний внесок.

Окрім того, суд враховує, що питання правомірності визначення позивачу недоїмки зі сплати єдиного внеску було предметом судового розгляду у справі №440/4952/20.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 24.11.2020, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2021, позов ФОП ОСОБА_1 задоволено, визнані протиправними та скасовані вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 29.11.2018 №Ф-7190-50 на суму 15819,54 грн та від 14.02.2020 №Ф-7190-50 на суму 29293,44 грн /а.с. 78-81, 83-86/.

Так, судами у ході розгляду справи №440/4952/20 встановлено безпідставність нарахування позивачу недоїмки зі сплати єдиного внеску за 2017-2019 роки з огляду на його працевлаштування у ТОВ "Промо Стар Україна" та сплату за нього єдиного внеску роботодавцем.

Крім того, суд апеляційної інстанції у постанові від 18.03.2021 дійшов висновку про порушення позивачем порядку формування вимог про сплату боргу (недоїмки) в частині дотримання податковим органом строку їх надсилання платнику.

Згідно з частиною четвертою статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, обставини щодо відсутності у позивача обов`язку зі сплати єдиного внеску за 2017, 2018 роки та І квартал 2019 року встановлені судовими рішеннями у справі №440/4952/20 та не потребують доведення під час розгляду цієї справи.

До того ж, відповідно до абзацу другого пункту 2 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449 (надалі - Інструкція №449), у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.

За змістом пункту 3 розділу VI Інструкції №449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадку, передбаченому абзацом другим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) приймається відповідним органом доходів і зборів протягом 10 робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника єдиного внеску до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки.

Орган доходів і зборів надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом трьох робочих днів з дня її винесення.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається):

платникам, зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій);

платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

З аналізу норм Інструкції №449 слідує, що у разі наявності у платника на кінець календарного місяця недоїмки зі сплати єдиного внеску, фіскальний орган на підставі даних звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи фіскального органу формує та надсилає (вручає) платнику податків вимогу про сплату боргу (недоїмки) на суму такої недоїмки.

Відповідач у відзиві на позов зазначив, що розрахункову суму єдиного внеску за 2017 рік позивачу нараховано на підставі облікових даних інформаційної системи Головного управління ДПС у Полтавській області 09.02.2018, за І квартал 2018 року - 19.04.2018, за ІІ квартал 2018 року - 19.07.2018, за ІІІ квартал 2018 року - 19.10.2018, за IV квартал 2018 року - 21.01.2019 року, за І квартал 2019 року - 19.04.2019.

Як встановлено судом за даними інтегрованої картки платника ОСОБА_1 , заборгованість останнього з єдиного внеску в розмірі 21030,90 грн облікована контролюючим органом станом на 19.04.2019, тобто, останній день 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла сума недоїмки зі сплати єдиного внеску, протягом яких відповідач надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки), є 19.04.2019.

Разом з цим, оформлення Головним управлінням ДПС у Полтавській області вимоги №Ф-7190-50 на суму 21030,90 грн 18.06.2019 свідчить про допущення контролюючим органом порушення приписів пункту 3 розділу VІ Інструкції №449.

Твердження податкового органу про те, що вимога №Ф-7190-50 сформована 18.06.2019 на суму недоїмки зі сплати єдиного внеску станом на 31.05.2019, що становила 21030,90 грн, суд визнає безпідставними, адже недоїмка у зазначеній вище сумі облікована податковим органом 19.04.2019, у травні 2019 будь які нарахування єдиного внеску в ІКП позивача відсутні /а.с. 71/.

Посилання відповідача на положення частини сьомої статті 78 КАС України, відповідно до якої правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду, в контексті доводів про відсутність відомостей про сплату за позивача єдиного внеску упродовж січня-лютого 2017 року, а також інформації про сплату роботодавцем за ОСОБА_1 єдиного внеску у розмірі не менше мінімального, суд оцінює у призмі дотримання принципу поваги до остаточного судового рішення (res judicata). Сутність цього принципу полягає у тому, що в разі винесення судом рішення, що набрало законної сили, воно не може бути піддане сумніву.

Так, судами у ході розгляду справи №440/4952/20 встановлено відсутність у позивача обов`язку зі сплати єдиного внеску, у т.ч. й за 2017, 2018 роки та І квартал 2019 року; судові рішення у згаданій справи набрали законної сили, є остаточними та підлягають безумовному виконанню відповідачем.

Відповідно до статті 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

У силу положень пункту 6 розділу VI Інструкції №449, вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається відкликаною, якщо вимога податкового органу про сплату боргу (недоїмки) скасовується судом - у день набрання судовим рішенням законної сили.

Організацію діяльності з ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) на момент виникнення спірних відносин було визначено Порядком ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженим Наказом Міністерства фінансів України від 07.04.2016 №422 (далі - Порядок №422).

Згідно з абзацом другим підпункту 2 пункту 1 розділу VІ Порядку №422 первинними документами, на підставі яких в ІКП здійснюється погашення (зменшення) суми податкового боргу та заборгованості зі сплати єдиного внеску, є, зокрема, рішення суду про вирішення питання по суті (скасування раніше прийнятих рішень щодо нарахування суми грошового зобов`язання та пені / суми єдиного внеску за результатами судового оскарження).

Аналіз наведених положень свідчить про те, що у разі скасування вимоги про сплату недоїмки, податковий орган повинен вчинити дії щодо відображення/коригування у особовій картці платника дійсного стану зобов`язань перед бюджетом.

Проте, як встановлено судом зі змісту витягу з ІКП ОСОБА_1 /а.с. 73/, внаслідок набрання законної сили судовим рішенням у справі №440/4952/20 відповідач не зменшив суму нарахованої позивачу недоїмки зі сплати єдиного внеску, зокрема, в частині безпідставно проведених нарахувань за 2017, 2018 роки та І квартал 2019 року.

Суд зауважує, що одним з основоположних аспектів верховенства права є вимога щодо юридичної визначеності, згідно з якою у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа "Брумареску проти Румунії" (Brumarescu v. Romania), заява №28342/95, пункт 61).

До того ж, завданням адміністративного суду є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та їх відповідності правовим актам вищої юридичної сили. Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Тому завданням адміністративного суду є саме контроль за легітимністю прийняття рішень.

За обставин цього спору відповідач, формуючи спірну вимогу про необхідність сплати позивачем недоїмки з єдиного внеску за 2017, 2018 роки та І квартал 2019 року загалом у розмірі 21030,90 грн, виходив виключно з наявності у ОСОБА_1 обов`язку зі сплати єдиного внеску за цей період з огляду на реєстрацію ним індивідуальної підприємницької діяльності. При цьому податковий орган не перевіряв ні обставини фактичного ведення позивачем підприємницької діяльності, ані обставини сплати єдиного внеску за нього, як за найманого працівника, роботодавцем.

Як наслідок, проведення судом відповідних розрахунків не відповідатиме завданням адміністративного судочинства, виходитиме за межі судового провадження у цій справі та суперечитиме встановленій законом адміністративній процедурі прийняття рішення суб`єктом владних повноважень.

Самостійне обчислення судом суми заборгованості зі сплати єдиного внеску (до того ж, за наявності обов`язкового до виконання судового рішення у справі №440/4952/20) свідчитиме про перебирання судом на себе повноважень податкового органу, що суперечитиме принципу розподілу влади та буде втручанням у дискреційні повноваження Головного управління ДПС у Полтавській області.

За таких обставин, зважаючи на недоведення відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, правомірності своїх доводів про наявність у ОСОБА_1 обов`язку зі сплати єдиного внеску а 2017, 2018 роки та І квартал 2019 року загалом у розмірі 21030,90 грн, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправними та скасування вимог Головного управління ДПС у Полтавській області, якими позивача повідомлено про необхідність сплати єдиного внеску у вищезазначеному розмірі.

При цьому суд враховує, що позивачу надіслана вимога від 18.06.2019 №Ф-7190-50 на суму 21030,90 грн. Крім того, відповідачем сформована вимога від 18.06.2019 №Ф-7190-50У, що 06.11.2019 передана для примусового виконання до Шевченківського ВДВС м. Полтава в частині стягнення недоїмки у розмірі 5211,36 грн.

За наведених обставин позивачем у прохальній частині позовної заяви допущено описку у зазначенні дати формування спірної вимоги.

Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З урахуванням вищевикладеного, позовні вимоги ОСОБА_1 належить задовольнити частково шляхом визнання протиправними та скасування вимоги Головного управління ДФС у Полтавській області від 18.06.2019 №Ф-7190-50 на суму 21030,90 грн та вимоги Головного управління ДПС у Полтавській області від 18.06.2019 від 18.06.2019 №Ф-7190-50У на суму 5211,36 грн.

Розподіл судових витрат

Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір за подання позову у розмірі 908,00 грн, що зарахований до спеціального фонду Державного бюджету /а.с. 45, 46/.

Відповідач доказів понесення судових витрат не надав.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Разом з цим, як визначено частиною восьмою цієї статті, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

А відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Оскільки передумовою для виникнення цього спору є протиправні рішення відповідача про визначення ОСОБА_1 недоїмки зі сплати єдиного внеску без наявних на те законних підстав, суд вважає за необхідне стягнути судові витрати позивача зі сплати судового збору у повному розмірі.

Керуючись статтями 2, 3, 5-10, 72-77, 90, 132, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, Полтавський окружний адміністративний суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Полтавській області від 18.06.2019 №Ф-7190-50 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску у розмірі 21030,90 грн (двадцять одна тисяча тридцять гривень дев`яносто копійок).

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Полтавській області від 18.06.2019 №Ф-7190-50У про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску станом на 11.10.2019 у розмірі 5211,36 грн (пять тисяч двісті одинадцять гривень тридцять шість копійок).

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 908,00 грн (дев`ятсот вісім гривень).

Позивач: ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Головне управління ДПС у Полтавській області (код ЄДРПОУ ВП 44057192; вул. Європейська, 4, м. Полтава, Полтавська область, 36014).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга в електронній формі подається через Електронний кабінет користувача підсистеми "Електронний суд" безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду, а у паперовій формі через Полтавський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів після складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.О. Кукоба