Справа № 640/18985/18
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2021-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2021 року м. Київ № 640/18985/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Келеберди В.І., розглянувши у письмовому порядку за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Селл-Фаст Україна» до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Селл-Фаст Україна» звернулось до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 10 вересня 2018 року № 002241401, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість з вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у розмірі 1249976,00 грн, з яких за основним платежем - 999981,00 грн, штрафні (фінансові) санкції - 249995,00 грн, з мотивів безпідставності його прийняття.

Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 09 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2020 року, відмовив товариству в задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16.06.2020 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Селл-Фаст Україна» задоволено частково, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 вересня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2020 року скасовано, а справу № 640/18985/18 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.06.2020 прийнято до провадження дану справу, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

16.07.2020 судом замінено відповідача на його правонаступника - ГУ ДПС у м. Києві, закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.

03.09.2020 судом ухвалено перейти до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається із матеріалів даної справи, у липні - серпні 2018 року відповідач провів документальну планову виїзну перевірку товариства з питань податкового, валютного законодавства за період з 01.01.2015 по 31.03.2018, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01.01.2013 по 31.03.2018, за результатами якої складено акт від 22.08.2018 №558/26-15-14-01-03/34288558.

Перевіркою встановлено порушення позивачем, зокрема, пункту 188.1 статті 188, пункту 198.5 статті 198, пунктів 201.1, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 1 016 292,00 грн, в тому числі за січень 2015 року на суму 5 556,00 грн, за квітень 2015 року на суму 16 312,00 грн, за липень 2015 року на суму 78 522,00 грн, за жовтень 2015 року на суму 77 620,00 грн, за травень 2016 року на суму 16 275,00 грн, за червень 2016 року на суму 190 345,00 грн, за вересень 2016 року на суму 29 277,00 грн, за квітень 2017 року на суму 2 374,00 грн, за травень 2017 року на суму 305 630,00 грн, за серпень 2017 року на суму 64 902,00 грн, за грудень 2017 року на суму 44 029,00 грн, за січень 2018 року на суму 185 450,00 грн.

10 вересня 2018 року на підставі акта перевірки, згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54, пунктом 58.1 статті 58 Податкового кодексу України, керівник податкового органу прийняв податкове повідомлення-рішення № 002241401, яким позивачу за порушення пункту 188.1 статті 188, пункту 198.5 статті 198, пунктів 201.1, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість з вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у розмірі 1249976,00 грн, з яких за основним платежем - 999981,00 грн та застосовані штрафні (фінансові) санкції - 249995,00 грн. на підставі пункту 57.3 статті 57, пункту 123.1 статті 123 цього Кодексу.

Так, підставою для прийняття спірного рішення, став висновок контролюючого органу про те, що позивач не нарахував податкові зобов`язання з податку на додану вартість по операціям з безоплатної роздачі учасникам (покупцям) під час проведення рекламно-маркетингових заходів рекламних матеріалів інформаційного характеру, а також придбаних у ТОВ «Реклама і Маркетинг» рекламних матеріалів, які були включені до складу податкового кредиту відповідних періодів під час їх придбання та, у подальшому, не відображені у складі податкових зобов`язань за правилами пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України, виходячи з бази оподаткування, визначеної пунктом 188.1 статті 188 цього Кодексу.

У акті перевірки зазначено, що позивач за перевіряємий період ввіз на митну територію України в рамках укладених з «Cell-Fast Sp. Zoo» (Польща) договорів рекламні матеріали інформаційного характеру (стенди, зразки кольорів, софіта, панелі BRYZA, зразки кольорів водостоків INES, зразки кольорів (ринв, муфт, лійок, заглушок) безрукавок BRYZA, кепок CELLFAST, курток, ручок BRYZA, футболок BRYZA та інше) на загальну суму 4440503,71 грн, які відображені у бухгалтерському обліку Дт 209 Кт 632; позивач у перевіряємому періоді придбав у ТОВ «Реклама і Маркетинг» рекламні матеріали (рекламні постери, візитівки, гарантійні талони BRYZA, буклети та інше) на загальну суму 469723,07 грн, які відображені у бухгалтерському обліку Дт 209 Кт 632. Суми податку на додану вартість, сплачені при ввезенні на митну територію України рекламних матеріалів інформаційного характеру та придбаних у ТОВ «Реклама і Маркетинг» рекламних матеріалів, позивач включив до складу податкового кредиту за відповідні періоди.

Позивач вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей, які безоплатно роздані учасникам (покупцям) під час проведення рекламно-маркетингових заходів, відобразив у складі витрат на збут (рахунок 93) на підставі П(С)БО 16 "Витрати". Відповідач не заперечує факт віднесення безоплатно розданої продукції до складу витрат позивача.

На підтвердження проведення рекламно-маркетингових заходів, позивач надав копії наказу ТОВ «Селл-Фаст Україна» про проведення рекламного заходу, а саме святкування з нагоди 10-річчя компанії, додаток до наказу - рекламні засоби, які плануються використати в рекламно-презентаційному заході, а саме святкування з нагоди 10-річчя компанії, календарний план проведення заходів, кошторис витрат та звіти про проведення рекламно-презентаційного заходу, наявні в матеріалах справи. Також, фактичне використання рекламних матеріалів підтверджується фотоматеріалами, що зроблені під час таких заходів, які надавалися до перевірки, актами списання товарів та поясненнями генерального директора Товариства Михайлова О. В., що відображено в акті перевірки.

Позивач зазначає про неправильне застосування податковим органом норм пункту 185.1 статті 185, пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України, щодо віднесення операції з безоплатної роздачі рекламної продукції для рекламних цілей до операцій поставки, що підлягає оподаткуванню ПДВ. Також, товариство наголошує про відсутність законодавчо визначеного обов`язку позивача підтверджувати включення вартості безоплатно переданих товарів рекламного призначення до складу вартості інших самостійно виготовлених товарів/послуг.

Не погоджуючись з вказаним вище податковим повідомленням-рішенням, вважаючи його протиправним та таким, що підлягає визнанню протиправним та скасуванню, позивач звернувся до суду з даними позовом.

Так, відмовляючи в задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанції висновувалися з доведеності податковим органом складу податкових правопорушень, покладених в основу прийняття спірного рішення відповідача.

Водночас, скасовуючи рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 вересня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2020 року та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд наголосив на наступному:

- Верховний Суд не погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивач не надав будь-яких доказів, які б підтверджували включення позивачем вартості безоплатно переданих товарів рекламного призначення згідно з відповідними стандартами бухгалтерського обліку до складу вартості інших самостійно виготовлених товарів/послуг, які в подальшому приймають участь в оподатковуваних операціях, а їх вартість компенсується їх споживачами, збільшуючи при цьому базу оподаткування податку на додану вартість. Також про те, що не підтверджено дата, час, місце їх передачі під час проведення рекламно-маркетингових заходів, мети здійснення зазначених операцій. Крім того, за висновками судів попередніх інстанцій позивач не навів у чому полягала сутність проведення рекламно-маркетингових заходів і не надав будь-яких первинних, звітних та облікових документів по спірним операціям, з яких можливо б було встановити сутність господарських операцій з передачі товарно-матеріальних цінностей в рекламних цілях та рекламно-маркетингових заходів;

- суди попередніх інстанцій не дослідили акт перевірки на предмет встановлення ним операцій проведення позивачем рекламно-маркетингових заходів, суб`єктів замовлення та безпосереднього проведення цих заходів, а також, за необхідності, не витребували первинні документи та інші письмові докази щодо підстав виконання кожної із спірних господарських операцій, правових наслідків здійснення імпорту позивачем рекламних матеріалів;

- під час нового розгляду справи предметом дослідження мають стати матеріали справи, якими підтверджується сутність проведення рекламно-маркетингових заходів, мета, дата та місце вчинення зазначених операцій.

При вирішенні спору на новому розгляді, суд виходить з наступного.

Згідно змісту підпункту 14.1.202 пункту 14.1 статті 14 ПК України, продаж (реалізація) товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів.

У силу норм підпункту "а" підпункту 14.1.13 пункту 14.1 статті 14 ПК України, безоплатно надані товари, роботи, послуги: товари, що надаються згідно з договорами дарування, іншими договорами, за якими не передбачається грошова або інша компенсація вартості таких товарів чи їх повернення, або без укладення таких договорів.

Відповідно до підпункту 14.1.244 пункту 14.1 статті 14 ПК України, товари - матеріальні та нематеріальні активи, у тому числі земельні ділянки, земельні частки (паї), а також цінні папери та деривативи, що використовуються у будь-яких операціях, крім операцій з їх випуску (емісії) та погашення.

За підпунктом "а" пункту 185.1 статті 185 ПК України, об`єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Нормами пункту 188.1 статті 188 ПК України, передбачено, що база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

За змістом ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-XIV, активи - ресурси, контрольовані підприємством у результаті минулих подій, використання яких, як очікується, приведе до отримання економічних вигод у майбутньому. Господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до положень частини п`ятої статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-XIV, підприємство самостійно визначає за погодженням з власником (власниками) або уповноваженим ним органом (посадовою особою) відповідно до установчих документів облікову політику підприємства.

При цьому, згідно частин першої та другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-XIV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджене наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

За змістом пункту 2.15 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджене наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників.

Також, слід врахувати приписи Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затверджений Наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 за № 27/4248, зокрема, абзац 8 пункту 11: Перелік і склад статей калькулювання виробничої собівартості продукції (робіт, послуг) установлюються підприємством; пункт 19: витрати на збут включають такі витрати, пов`язані з реалізацією (збутом) продукції (товарів, робіт, послуг), зокрема витрати на рекламу та дослідження ринку (маркетинг).

У силу норм ст. 1 Закону України «Про рекламу» від 03 липня 1996 року № 270/96-ВР,

реклама - інформація про особу чи товар, розповсюджена в будь-якій формі та в будь-який спосіб і призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару.

Суд зазначає, що для правильного вирішення спору, при новому його розгляді, слід дослідили акт перевірки на предмет встановлення ним операцій проведення позивачем рекламно-маркетингових заходів, суб`єктів замовлення та безпосереднього проведення цих заходів, а також, за необхідності, врахувати зміст та суть наданих стороною позивача на витребування первинних документів та інших письмових доказів щодо підстав виконання кожної із спірних господарських операцій, правових наслідків здійснення імпорту позивачем рекламних матеріалів.

При цьому, слід врахувати, що розповсюджена у рекламній продукції інформація про особу та товар має на меті проінформувати споживачів та сформувати в них інтерес щодо таких особи та товару. Матеріальні носії реклами є виключно засобами розповсюдження інформації про товар, який реалізує продавець. Рекламна продукція не може бути використана споживачем інакше ніж як джерело інформації, а отже, не є активом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Безоплатна роздача учасникам (покупцям) під час проведення рекламно-маркетингових заходів рекламної продукції, не є операціями з безоплатного надання товарів, про які йдеться у підпункті "а" пункту 14.1.13, а відтак, не є операціями з продажу (реалізації) товарів, про які йдеться у підпункті 14.1.202 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України. До того ж, суд вважає, що безоплатна роздача рекламних матеріалів, не дає підстави визначати з таких операцій базу оподаткування податком на додану вартість на підставі пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України.

Аналізуючи висловлені у судовому засіданні пояснення кожною із сторін, надані до матеріалів справи докази, суд вважає прийнятними доводи позивача про віднесення вартості придбаних товарно-матеріальних цінностей, які безоплатно роздані учасникам (покупцям) під час проведення рекламно-маркетингових заходів, до складу витрат на збут та формування податкового кредиту за фактом проведення імпортних операцій, адже, до справи залучено первинні документи, якими підтверджується сутність проведення рекламно-маркетингових заходів, мета, дата та місце вчинення зазначених операцій. Суд вважає слушними посилання позивача на те, що витрати на рекламно-маркетингові заходи, списання зразків продукції включалися до торгівельної націнки товару позивача для продажу (іншого ніж рекламні матеріали), як змінні витрати, які не потрапили до первісної собівартості товару, що підтверджується рішенням товариства від 14.01.2014 № 1/1/2014, яким затверджено облікову політику підприємства з формування ціни товару у господарських операціях, що відповідає правилам бухгалтерського обліку, та є правом позивача відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та абзацу 8 пункту 11 П(С)БО 16 «Витрати».

Також, на підтвердження проведення рекламно-маркетингових заходів, позивач надав копії наказу ТОВ «Селл-Фаст Україна» про проведення рекламного заходу, а саме, святкування з нагоди 10-річчя компанії, додаток до наказу - рекламні засоби, які плануються використати в рекламно-презентаційному заході, а саме, святкування з нагоди 10-річчя компанії, календарний план проведення заходів, кошторис витрат та звіти про проведення рекламно-презентаційного заходу, наявні в матеріалах справи. Також, фактичне використання рекламних матеріалів підтверджується фотоматеріалами, що зроблені під час таких заходів, які надавалися до перевірки, актами списання товарів та поясненнями генерального директора Товариства Михайлова О. В.

08.07.2020 до суду від ТОВ «Селл-Фаст Україна» надійшло клопотання про долучення письмових доказів до матеріалів справи, у яких стороною позивача надано первинні документи та інші письмових докази щодо підстав виконання кожної із спірних господарських операцій, правових наслідків здійснення імпорту позивачем рекламних матеріалів, зокрема: торговельний договір з Cellfast від 17.12.2010 та від 14.12.2016; вантажно-митні декларації (інвойс, СМР) (121 позиція); рішення № 1/1/2014 р. єдиного Учасника ТОВ «Селл-Фаст Україна» від 14.01.2014 р.; накази від 12.01.2015, від 19.05.2015, від 08.02.2016, від 04.04.2016, від 14.11.2016, від 15.01.2017, від 20.03.2017, від 15.05.2017, від 17.10.2017 про проведення рекламного заходу з додатками (додаток 1: рекламні засоби, які плануються використати в рекламно презентаційному заході; календарний план; звіти про проведення рекламно-презентаційного заходу); акти про списання (33 позиції); накладна вимога; додаток до договору (18 позицій); договір про надання рекламних послуг з ТОВ «Реклама і Маркетинг» від 04.01.2017; видаткові накладні (14 позицій); фотографії з рекламно-презентаційних заходів. (а.с. 9-205 т. 3, т. 4, т. 5, т. 6, т. 7, т. 8, т. 9)

Суд бере до уваги те, що вищевказані документи є доказами належного оформлення та реального здійснення імпорту рекламних матеріалів та проведення рекламно-маркетингових заходів з безоплатною розданою учасникам рекламно-маркетингових заходів таких рекламних матеріалів позивача, які перелічені на сторінках 14-20 акта перевірки (буклети, листівки, щоденники, ручки, зразки кольорів та інші рекламні матеріали із торговельними марками «BRYZA», ТМ «INES» та ТМ «CELLFAST») протягом періоду податкової перевірки з 01.01.2015 - 31.03.2018 р.

Як зазначено у вищевказаних наказах про проведення рекламних заходів, метою проведення таких заходів була підтримка обізнаності покупців товару ТОВ «СЕЛЛ-ФАСТ УКРАЇНА», подальше просування товарів на ринку та збільшення обсягів його продажу.

Також, вищевказані документи і фотоматеріали надавались інспекторам ревізорам- інспекторам Головного управлінням ДФС України у м. Києві під час планової перевірки, в результаті якої, відповідачем встановлено правомірність та реальність імпорту і використання імпортованих ТМЦ у рекламно-маркетингових заходах позивача, як правові наслідки здійснення імпорту рекламних матеріалів, що підтверджується актом перевірки від 22 серпня 2018 року. Також, згідно з актом перевірки, перевірялись і банківські виписки, податкові накладні, оборотно сальдові-відомості, аналізи по рахункам.

Рішенням №1/1/2014 р. єдиного Учасника ТОВ «Селл-Фаст Україна» від 14.01.2014 р. були затверджені правила розрахунку базової продажної ціни товарів, відповідно до яких торговельна націнка включає, зокрема, витрати на рекламно-маркетингові заходи, списання зразків продукції, та затверджено формулу визначення розміру торговельної націнки: ТН= ЗВ : ПВ х 100. Тобто, дане рішення є свідченням того, що вартість безоплатно переданих товарів рекламного призначення згідно з відповідними стандартами бухгалтерського обліку включається до складу вартості інших самостійно виготовлених товарів/послуг, які в подальшому приймають участь в оподатковуваних операціях, а їх вартість компенсується їх споживачами.

Рішення № 1/1/2014 р. єдиного Учасника ТОВ «Селл-Фаст Україна» від 14.01.2014 р., є розпорядженням власника про порядок формування ціни товару, відповідно до якого, позивач визначає ціну реалізованих товарів та веде облік господарських операцій, є належним і допустимим доказом щодо визначення ціни товару. Визначення формування ціни товару даним рішенням власника позивача відповідає нормам законодавства.

Вищевказане підтверджує те, що позивачем вірно забезпечено облік операцій, пов`язаних зі списанням рекламних матеріалів, розданих безоплатно під час проведення рекламно-маркетингових заходів, та включення вартості (зокрема, понесених витрат на їх списання) таких рекламних матеріалів до вартості інших товарів для продажу, у зв`язку з чим, ПДВ у зв`язку з безоплатною роздачею матеріалів правомірно не нараховувався позивачем.

Таким чином, суд вважає, що відповідач безпідставно вказує про необхідність враховувати операції рекламного характеру для визначення бази оподаткування податком на додану вартість на підставі пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України, з огляду на що, доведеними та обґрунтованими є посилання сторони позивача на те, що позивач правомірно відніс вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей, які безоплатно роздані учасникам (покупцям) під час проведення рекламно-маркетингових заходів, до складу витрат на збут та формування податкового кредиту за фактом проведення імпортних операцій.

Презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об`єктивно відтворюють господарські операції, що є об`єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов`язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом. У площині процесуального регулювання презумпції добросовісності платника податків відповідає обов`язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного, в розумінні частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Тому, відповідні висновки податкового органу, що стали підставою для прийняття оскаржуваного ППР, є хибними та такими, що ґрунтуються на довільному тлумаченні норм податкового законодавства.

Отже, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Принцип всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів судом при розгляді адміністративної справи закріплений частиною першою статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України. Зазначений принцип передбачає, зокрема, всебічну перевірку доводів сторін, на які вони посилаються в підтвердження своїх позовних вимог чи заперечень на позов.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги, у даному випадку, підлягають задоволенню, а оскаржуване рішення - скасуванню.

У відповідності до положень ст. 139 КАС України, судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань податкового органу - ГУ ДПС у м. Києві.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 139, 242 - 246, 250, 255 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Селл-Фаст Україна» до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 10 вересня 2018 року № 002241401, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість з вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у розмірі 1249976,00 грн, з яких за основним платежем - 999981,00 грн, штрафні (фінансові) санкції - 249995,00 грн.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Селл-Фаст Україна» понесені ним судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційних скарг в розмірі 82678,92 грн. (вісімдесят дві тисячі шістсот сімдесят вісім гривень 92 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у м. Києві.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Селл-Фаст Україна» (, 03118, пр-т. Валерія Лобановського, 115);

Відповідач: Головне управління ДПС у м. Києві (, 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19).

Суддя В.І. Келеберда