Справа № 260/2642/21
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2021-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

06 грудня 2021 року м. Ужгород№ 260/2642/21
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Іванчулинця Д.В.,

при секретарі судового засідання - Костелей І.Ф.,

за участі сторін та осіб, які беруть участь у розгляді справи:

представника позивача - Леміша М.О.,

представник відповідача 1 не з`явився

представника відповідача 2 та 3- Пензова С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в особі представників: Леміша Миколи Олексійовича ( АДРЕСА_2 ) та Леміша Олексія Олексійовича ( АДРЕСА_2 ) до Державної фіскальної служби України (пл. Львівська, буд. 8, м. Київ, 04053, ), Закарпатської митниці Держмитслужби (вул. Собранецька, буд. 20, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, ), Державної митної служби України (місцезнаходження: вул. Дегтерівська, буд. 11г, м. Київ, 04119, ) про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

У відповідності до ч. 3 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 06 грудня 2021 року проголошено вступну та резолютивну частини Рішення. Рішення в повному обсязі складено та підписано 16 грудня 2021 року.

25 червня 2021 року, ОСОБА_1 (далі - позивач) в особі представників: Леміша Миколи Олексійовича та Леміша Олексія Олексійовича звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом до Державної фіскальної служби України (далі - відповідач 1), Закарпатської митниці ДФС (далі - відповідач 2), Закарпатської митниці Держмитслужби (далі - відповідач 3), яким просить суд:

1) визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 02 червня 2021 року за № 847-о «Про звільнення ОСОБА_1 »;

2) поновити ОСОБА_1 з 03 червня 2021 року на займаній до звільнення посаді заступника начальника Закарпатської митниці ДФС;

3) стягнути із Закарпатського митниці Держмитслужби на користь ОСОБА_1 визначену судом суму заробітної плати за весь час вимушеного прогулу, з 03 червня 2021 року по дату постановлення судового рішення, із утриманням із цієї суми обов`язкових податків та зборів до Державного бюджету України;

4) допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць (том І, а.с.1-3).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом Державної фіскальної служби України №847-о від 02.06.2021 року, припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 03.06.2021 року з посади заступника начальника Закарпатської митниці ДФС - у зв`язку із реорганізацією, скороченням штатної чисельності та штату державних службовців на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». Даний наказ вважає протиправним та звернувся до суду для захисту свого порушеного права.

30 червня 2021 року, ухвалою судді Закарпатського окружного адміністративного суду було відкрито провадження в даній адміністративній справі та призначено розгляд такої за правилами загального позовного провадження (том І, а.с.13, 14).

16 липня 2021 року, представником Закарпатської митниці ДФС та Закарпатської митниці Держмитслужби було подано відзив на позовну заяву, згідно якого останній не погоджується з позовними вимогами повністю, вважає їх безпідставними, оскаржуваний наказ від 02 червня 2021 року за № 847-о вважає прийнятим правомірно та у зв`язку із реорганізацією Закарпатської митниці ДФС, а дії вчиненні відповідачам 2 та 3 при винесені оскаржуваних наказів та звільнення з митної служби позивача - правомірними. Просив суд відмовити позивачеві у задоволенні позовних вимог (том І, а.с.19-21).

27 липня 2021 року, представником Державної фіскальної служби України подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого, вважає доводи наведені у позовній заяві необґрунтованими, а позов - безпідставним. Відзив обґрунтований тим, що позивача звільнено з посади у зв`язку реорганізацією та скороченням чисельності штату Закарпатської митниці ДФС. На підставі статті 87 Закону України «Про державну службу», підставою для припинення державної служби позивача за ініціативою суб`єкта призначення була реорганізація державного органу в якому він працював. Окремо зазначив, що в силу вимог статті 41 Закону України «Про державну службу», переведення державного службовця здійснюється за згодою державного службовця. Оскільки позивач не вчиняв жодних дій та не звертався з відповідними заявами до Державної ситної служби України стосовно переведення до Закарпатської митниці Держмитслужби, обов`язку в останньої щодо його переведення не виникало. Оскільки на Закарпатській митниці ДФС відсутні рівнозначні посади, які могли б бути запропоновані, а згоди Державної митної служби України про переведення не було, позивача було звільнено із займаної посади. На підставі вищезазначеного, представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивачеві (том І, а.с.41-43).

15 вересня 2021 року представником позивача подано заяву про зміну предмету позову шляхом доповнення позовних вимог наступною вимогою: «Визнати протиправним та скасувати наказ Закарпатської митниці ДФС від 02 травня 2021 року № 15-кв «Про втрату чинності наказу Закарпатської митниці ДФС від 31 травня 2021 року за № 13-кв «Про надання відпустки»»» (том І, а.с.53, 54).

15 вересня 2021 року представником позивача також подано до суду відповідь на відзив. Зазначив, що фактичні обставини справи спростовують посилання відповідачів на наявність змін в організації праці, внаслідок реорганізації, оскільки штатним розписом Закарпатської митниці ДФС передбачено було 2 посади заступника начальника митниці. Крім того, в штатному розписі Закарпатської митниці Держмитслужби також передбачено 2 посади заступника начальника митниці. Штатна чисельність посад, які обіймав позивач на зменшилась, скорочення чисельності посадових осіб не відбулось. Таким чином, реорганізація на яку посилаються відповідачі не мала наслідком зміни у штатному розписі та зміни в організації праці, що мають наслідком припинення трудового договору. Окремо зазначив, що відповідач 1 не застосував норми статті 42 Кодексу законів про працю України та статті 87 Закону України «Про державну службу», стосовно переважного права позивача на залишення на роботі при вивільненні працівників та в порушення даних норм, звільнив позивача з посади при можливості переведення на іншу роботу в новостворену Закарпатську митницю Держмитслужби. В противагу доводам відповідача зазначив, що обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на роботодавця з дня попередження при вивільненні до дня розірвання трудового договору. За змістом ч.3 ст.49-2 Кодексу законів про працю України та частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу», роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівнику було запропоновано всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явились протягом цього періоду та існували на день звільнення, що підтверджується правовою позицією Верховного Суду у постанові від 25.01.2019р. у справі за № 826/6767/17. Тобто, роботодавець порушив процедуру звільнення та не вжив всіх зусиль для працевлаштування працівника шляхом переведення у новостворену Закарпатську митницю Держмитслужби (том І, а.с.61-63).

15 вересня 2021 року представником позивача також заявлено клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державної митної служби України та заявлено клопотання про витребування доказів по справ, а саме: штатних розписів Закарпатської митниці ДФС та Закарпатської митниці Держмитслужби (том І, а.с.71, 72, 79, 80).

21 вересня 2021 року ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду було залучено до участі у справі третьої особи, без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державну митну службу України, витребувано штатний розпис Закарпатської митниці ДФС та Закарпатської митниці Держмитслужби, а також закрито підготовче провадження у даній адміністративній справі та призначено розгляд такої по суті (том І, а.с.98-101).

06 жовтня 2021 року, на адресу суду надійшли пояснення Державної митної служби України. В поясненнях зазначено, що підставою для звільнення позивача зі служби було попередження про наступне вивільнення. Оскільки Законом України від 14 січня 2020 року за № 440-ІХ «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» було доповнено частину 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» абзацом 1, відповідно до якого суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої відповідної статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). Отже, пропонування вакантних посад є правом, а не обов`язком суб`єкта призначення або керівника державної служби. Відтак, оскаржуваний наказ є законним та не підлягає скасуванню. Враховуючи вищезазначене Державна митна служба України вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають до задоволенню (том І, а.с.105-111).

Цього ж дня Закарпатська митниця Держмитслужби надала суду витребувані копії штатних розписів (том І, а.с.120-174).

У подальшому представником позивача заявлено клопотання про залучення Державної митної служби України в якості співвідповідача (том І, а.с.175).

22 жовтня 2021 року ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду було задоволено клопотання представника позивача про залучення до участі у справі співвідповідача Державну митну службу України та у зв`язку із залученням співвідповідача, розгляд справи почато з початку і призначено підготовче судове засідання у даній справі (том І, а.с.216-220).

05 листопада 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено розгляд даної справи по суті (том І, а.с.250-252).

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі з мотивів наведених у позові та заяві про зміну предмет позову шляхом доповнення позовних вимог, та просив суд задовольнити останній у повній мірі.

Представник відповідачів 2 та 3 у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі з мотивів наведених у письмових відзивах на позовну заяву, поясненнях та запереченнях.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Частина 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 обіймав посаду заступника начальника Закарпатської митниці ДФС.

Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, судом встановлено, що юридична особа Закарпатська митниця ДФС () 02 вересня 2021 року припинена.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02 жовтня 2019 року за № 858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» (копія приєднана до матеріалів справи), було утворені, як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної митної служби, реорганізовано деякі територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної митної служби та установлено, що територіальні органи Державної фіскальної служби, які реорганізуються, продовжують здійснення своїх повноважень до передачі таких повноважень територіальним органам Державної митної служби.

Згідно додатку 1 до Постанови Кабінету Міністрів України від 02 жовтня 2019 року за № 858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби», серед переліку територіальних органів Державної митної служби, утворюється - Закарпатська митниця Держмитслужби.

Відповідно додатку 2 до Постанови Кабінету Міністрів України від 02 жовтня 2019 року за № 858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби», серед переліку територіальних органів Державної фіскальної служби, що реорганізовуються, зокрема Закарпатська митниця ДФС шляхом її приєднання до Закарпатської митниці Держмитслужби.

Як вбачається із матеріалів адміністративної справи, в саме: згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 07 листопада 2019 року утворено Закарпатську митницю Держмитслужби з місцезнаходженням: України, 88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Собранецька, буд. 20 та присвоєно їй .

Судом встановлено, що 02 вересня 2021, відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Закарпатську митницю ДФС () припинено, Закарпатська митниця Держмитслужби перебуває у стані припинення.

Наказом Державної фіскальної служби України №847-о від 02.06.2021 року, припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 03.06.2021 року з посади заступника начальника Закарпатської митниці ДФС у зв`язку із реорганізацією, скороченням штатної чисельності та штату державних службовців на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначено Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015року №889-VIII (зі змінами та доповненнями), відповідно до статті 8 якого державний службовець зобов`язаний: 1) дотримуватися Конституції та законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) дотримуватися принципів державної служби та правил етичної поведінки; 3) поважати гідність людини, не допускати порушення прав і свобод людини та громадянина; 4) з повагою ставитися до державних символів України; 5) обов`язково використовувати державну мову під час виконання своїх посадових обов`язків, не допускати дискримінацію державної мови і протидіяти можливим спробам її дискримінації; 6) забезпечувати в межах наданих повноважень ефективне виконання завдань і функцій державних органів; 7) сумлінно і професійно виконувати свої посадові обов`язки; 8) виконувати рішення державних органів, накази (розпорядження), доручення керівників, надані на підставі та у межах повноважень, передбачених Конституцією та законами України; 9) додержуватися вимог законодавства у сфері запобігання і протидії корупції; 10) запобігати виникненню реального, потенційного конфлікту інтересів під час проходження державної служби; 11) постійно підвищувати рівень своєї професійної компетентності та удосконалювати організацію службової діяльності; 12) зберігати державну таємницю та персональні дані осіб, що стали йому відомі у зв`язку з виконанням посадових обов`язків, а також іншу інформацію, яка відповідно до закону не підлягає розголошенню; 13) надавати публічну інформацію в межах, визначених законом.

Так, ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до п. п. 4, 5 та 6 Порядку №1074 орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу виконавчої влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох органів виконавчої влади. Орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. Права та обов`язки органів виконавчої влади переходять, зокрема, у разі приєднання одного або кількох органів виконавчої влади до іншого органу виконавчої влади - до органу виконавчої влади, до якого приєднано один або кілька органів виконавчої влади.

Згідно п. 12 Порядку №1074 орган виконавчої влади, утворений в результаті реорганізації, здійснює повноваження та виконує функції у визначених Кабінетом Міністрів України сферах компетенції з дня набрання чинності актом Кабінету Міністрів України щодо можливості забезпечення здійснення таким органом повноважень та виконання функцій органу виконавчої влади, що припиняється. Орган виконавчої влади, щодо якого набрав чинності акт Кабінету Міністрів України про його припинення, продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції з формування і реалізації державної політики у визначеній Кабінетом Міністрів України сфері до набрання чинності актом Кабінету Міністрів України щодо можливості забезпечення здійснення утвореним органом виконавчої влади його повноважень та виконання функцій.

Так, розпорядженням Кабінету Міністрів України Питання Державної митної служби від 04.12.2019 №1217-р погоджено пропозицію Міністерства фінансів України щодо можливості забезпечення здійснення з 08.12.2019 р. Державною митною службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 06.12.2019 р. №227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань державної митної справи.

При цьому, правове регулювання загального порядку припинення трудового договору з працівником з ініціативи власника у разі проведення реорганізації юридичної особи здійснюється відповідно до п.1 ч. 1, ч. 2 та ч. 4 ст. 40 КЗпП України.

На момент початку процедури реорганізації Закарпатської митниці ДФС діяли загальні норми щодо порядку припинення трудового договору з ініціативи власника у зв`язку з реорганізацією підприємства, установи, організації, що були визначені КЗпП України.

Тобто, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону України «Про державну службу» на час прийняття оскаржуваного наказу було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, реорганізацію установи, а тому в даному випадку саме норми спеціального законодавства підлягають застосуванню.

Так, принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, урегульовані Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII (Закон № 889).

Частиною 1 ст. 1 Закону №889 визначено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Відповідно до ст. 4 Закону №889 одним із принципів державної служби є забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження.

Згідно зі ст. 6 Закону №889 посади державної служби в державних органах поділяються на категорії та підкатегорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень, змісту роботи та її впливу на прийняття кінцевого рішення, ступеня посадової відповідальності, необхідного рівня кваліфікації та професійної компетентності державних службовців.

Частиною 1 ст. 87 Закону № 889 визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу.

Згідно з ч. 3 ст. 87 Закону №889 суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Відповідно до ч. 5 ст. 22 Закону №889 у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 41 Закону №889 державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу:

-на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення;

- на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

Переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно зі ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Частиною 3 ст. 49-2 КЗпП України визначено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Відповідно до ч. 6 ст. 49-2 КЗпП України вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Як встановлено судом, підставою для звільнення позивача з 03 червня 2021 року на підставі п. 1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» з займаної посади стала реорганізація, скорочення чисельності та штату державних службовців.

Із матеріалів справи встановлено, що на момент початку реорганізації штатна чисельність Закарпатської митниці ДФС складала 908 штатних одиниць, а на момент створення Закарпатської митниці Держмитслужби штатна чисельність склала 939 штатних одиниць.

Також, як вбачається з матеріалів даної адміністративної справи в штатному розписі Закарпатської митниці ДФС наявні 4 керівні посади, серед яких 2 посади заступника начальника митниці, а згідно штатного розпису Закарпатської митниці Держмитслужби кількість керівних посад не змінилася, зокрема наявна 1 посада першого заступника, 1 посада заступника начальника та ще 1 посада заступника начальника - начальника управління протидії митним порушенням та контрабанді. Проте як встановлено судом, жодна з цих посад не була запропонована позивачу.

Таким чином, в результаті реорганізації Закарпатської митниці ДФС не відбулось скорочення штатної чисельності працівників. Більше того, у штатному розписі Закарпатської митниці Держмитслужби було збільшено кількість штатних одиниць на 21.

Тобто, сам факт реорганізації державного органу, що фактично не потягнув зміни в організації праці та скорочення штатної чисельності працівників, не може бути підставою для беззаперечного звільнення працівника з роботи.

Проте, відповідачем не було забезпечено можливість переведення позивача на будь-яку вакантну посаду державної служби до новоствореного державного органу правонаступника, яку позивач міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації, професійної підготовки та професійної компетентності.

Крім того, щодо посилань відповідача на застосування внесених змін до ст. 87 Закону №889 про можливість переведення позивача на рівнозначну посаду при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Враховуючи викладене вище, суд вважає за необхідне зазначити про те, що ч. 3 ст. 87 Закону №889 доповнено та викладено таким чином: «Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення».

При цьому, посилання відповідача на те, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються, оскільки вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення, є помилковими.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.06.2021 року у справі №440/1964/20 та від 09.06.2021 року у справі №240/4598/20.

Крім того, згідно ч. 5 ст. 87 Закону України «Про державну службу» наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Як встановлено судом в ході судового розгляду, згідно наказу Закарпатської митниці ДФС від 31.05.2021 року за № 13-кв «Про надання відпустки» позивач перебував у відпустці в період з 02 червня 2021 року по 30 червня 2021 року (том І, а.с.25).

Наказом Закарпатської митниці ДФС від 02 червня 2021 року за № 15-кв наказано вважати таким, що з 02 червня 2021 року втратив чинність наказ Закарпатської митниці ДФС від 31.05.2021 року за № 13-кв «Про надання відпустки» (том І, а.с.24).

Вказане свідчить також про порушення Державною фіскальною службою ч. 5 ст. 87 Закону України «Про державну службу» та ч. 3 ст.40 Кодексу законів про працю України.

Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Згідно пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і у справі Стреч проти Сполучного Королівства («Stretch v. the United Kingdom,» № 44277/98, п. 37).

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності». Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність («Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany», № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02, п. 74).

Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що оскаржуваний наказ відповідача про звільнення позивача зі служби, не відповідає вказаним критеріям правомірності, є необґрунтованим та протиправним, а тому підлягає скасуванню, а позивач поновленню на посаді.

Частиною 2 ст. 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю; 7) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян; 8) примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян; 9) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів; 11) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України або про продовження строку такого затримання; 12) затримання іноземця або особи без громадянства до вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні; 13) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 14) звільнення іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 15) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

У разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (ч. 3-4 ст. 245 КАС України).

Із змісту вказаних норм видно, що адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин у випадку, якщо своїми незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкт владних повноважень порушує такі права, свободи та інтереси осіб. Приблизний перелік способів захисту порушеного права в адміністративному судочинстві встановлено ст. 245 КАС України.

Статтею 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З наведеного, суд приходить до висновку, що метою адміністративного судочинства є захист прав, свобод та охоронюваних законом інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, а тому вирішуючи спір по суті необхідно встановити наявність порушених прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів позивача, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені приписами чинного законодавства, чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13.09.2021 року в справі №600/2207/21.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно із правовим висновком зазначеним у Постанові Верховного Суду України від 14.01.2014 у справі №21-395а13, суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, відповідно до пункту 2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 5 Порядку передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Таким чином, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу обрахуванню підлягає сума заробітку за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

З довідки Закарпатської митниці ДФС від 01.07.2021 №07-70-05/39-98 слідує, що ОСОБА_1 за останні чотири повні місяці, в яких нараховувалась заробітна плата, що передували звільненню, тобто за лютий-травень 2021, розрахунок середньомісячної заробітної плати складає 10 600,00 грн., а середньоденний заробіток - 530,00 грн. (том І, а.с.26).

Час вимушеного прогулу ОСОБА_1 за період з 03.06.2021р. і по день прийняття даного рішення - 06.12.2021р. складає 128 робочих дні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить 67 840,00 грн. (530,00 грн. х 128 робочих дні), який слід стягнути з відповідача.

Також, пунктами 2, 3 частини першої статті 371 КАС України передбачено, що негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, рішення суду у цій справі підлягає негайному виконанню в частині поновлення на посаді та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць, що становить 10 600,00 грн..

Керуючись ст. ст. 5, 9, 19, 77, 205, 241 - 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в особі представників: Леміша Миколи Олексійовича ( АДРЕСА_2 ) та Леміша Олексія Олексійовича ( АДРЕСА_2 ) до Державної фіскальної служби України (пл. Львівська, буд. 8, м. Київ, 04053, ), Закарпатської митниці Держмитслужби (вул. Собранецька, буд. 20, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, ), Державної митної служби України (місцезнаходження: вул. Дегтерівська, буд. 11г, м. Київ, 04119, ) про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Закарпатської митниці ДФС від 02 червня 2021 року за № 15-кв "Про втрату чинності наказу Закарпатської митниці ДФС від 31.05.2021р. № 13-кв "Про надання відпустки"".

3. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 02 червня 2021 року за № 147-о "Про звільнення ОСОБА_1 ".

4. Поновити з 03 червня 2021 року ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на державній службі, на посаді заступника начальника Закарпатської митниці ДФС.

5. Стягнути з Закарпатської митниці Держмитслужби (вул. Собранецька, буд. 20, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, у розмірі 67 840,00 грн. (шістдесят сім тисяч вісімсот сорок гривень 00 коп.).

6. Допустити негайне виконання рішення суду в частини поновлення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі за один місяць у сумі 10 600,00 грн. (десять тисяч шістсот гривень 00 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяД.В. Іванчулинець