Справа № 640/13691/20
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2021-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2021 року м. Київ № 640/13691/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрівської Н.А.,

розглянувши у спрощеному провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі - відповідач, ГУ ПФУ в м. Києві), у якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку в період роботи в районах Крайньої Півночі і місцевостях, прирівняних до таких районів відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» позивачу з урахуванням періодів з 15 квітня 1985 року по 15 серпня 1992 року та з 16 серпня 1992 року по 14 серпня 2000 року, зароблений в районах Крайньої Півночі, зарахувавши один рік роботи за один рік шість місяців, 11 лютого 2020 року;

- зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку в період роботи в районах Крайньої Півночі і місцевостях, прирівняних до таких районів відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із врахуванням періодів з 15 квітня 1985 року по 15 серпня 1992 року та з 16 серпня 1992 року по 14 серпня 2000 року, зароблений в районах Крайньої Півночі, зарахувавши один рік роботи за один рік шість місяців, з урахуванням довідки про заробітну плату від 19 грудня 2019 року №К-2393, починаючи з 11 лютого 2020 року.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на наявність у нього достатнього періоду роботи в районах Крайньої Півночі і місцевостях, прирівняних до таких районів відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» для призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку та підтверджується наданими доказами.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/13691/20 за правилами спрощеного позовного провадження (письмового провадження).

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому ГУ ПФУ в м. Києві не погоджується із заявленими позовними вимогами, оскільки відповідно до наданих документів у позивача недостатньо періоду роботи в районах Крайньої Півночі і місцевостях, прирівняних до таких районів відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» для зниження пенсійного віку; рішення про зарахування чи відмову у зарахуванні періодів роботи з 15 квітня 1985 року по 15 серпня 1992 року та з 16 серпня 1992 року по 14 серпня 2000 року, заробленого в районах Крайньої Півночі один рік роботи за один рік шість місяців відповідачем не приймалося. Додатково відповідачем зазначено про відсутність порушеного права та про дискреційність повноважень з призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку в період роботи в районах Крайньої Півночі і місцевостях, прирівняних до таких районів відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що листом ГУ ПФУ в м. Києві від 05 березня 2020 року №2600-0314-8/29169 за наслідками розгляду заяви позивача від 11 лютого 2020 року щодо призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку в період роботи в районах Крайньої Півночі і місцевостях, прирівняних до таких районів до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» вказано, що відповідно до наданих документів (трудова книжка, диплом про навчання, військовий квиток) загальний стаж роботи позивача складає 41 рік 10 місяців 20 днів. Відповідно до архівної довідки від 19 грудня 2019 року №К-2393, виданої «Муниципальним бюджетным учреждением «Муниципальный архив Нерюнгринского района» Республики Саха (Якутия)» позивач працював на ділянці змішаного обслуговування ПАНХ в Нерюнгринському ОАО з 15 квітня 1992 року по 15 серпня 1992 року, укладалися строкові трудові договори з 16 квітня 1985 року по 15 квітня 1988 року, з 15 квітня 1988 року по 14 квітня 1989 року, з 15 квітня 1989 року по 14 квітня 1990 року, з 15 квітня 1991 року по 14 квітня 1992 року, що складає 7 років 0 місяців 1 день, що є недостатнім для зниження пенсійного віку як особі, яка працювала в районах Крайньої Півночі і місцевостях, прирівняних до таких районів. Враховуючи викладене, у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку згідно заяви від 11 лютого 2020 року позивачу відмовлено.

Відповідно до записів у трудовій книжці: «До прийняття на роботу трудового стажу не мав; район Крайньої Півночі»

1) 15 квітня 1985 року прийнятий на посаду інженера; 26 червня 1985 року переведений на посаду інженера; 01 квітня 1990 року переведений на ділянку змішаного обслуговування; 15 серпня 1992 року звільнений за власним бажанням. Зазначений період роботи підтверджений архівною довідкою від 15 листопада 2019 року №С-1989, виданої «Муниципальним бюджетным учреждением «Муниципальный архив Нерюнгринского района» Республики Саха (Якутия)»;

2) 16 серпня 1992 року прийнятий на посаду директора ИПЧ «Реком»; 20 травня 2000 року звільнений з посади за власним бажанням (міститься печатка «район Крайньої Півночі)».

Відповідно до довідки від 19 листопада 2019 року №19-010460 виданої «Муниципальним бюджетным учреждением «Муниципальный архив Нерюнгринского района» Республики Саха (Якутия)» за період роботи з 16 серпня 1992 року по 20 травня 2000 року виконати запит позивача неможливо, оскільки підприємство ИПЧ «Реком» не здійснює господарську діяльність з 2000 року, документи на державне зберігання не надходили. Вказано, що дислокацією даної організації була територія м. Нерюнгрі та прилеглих селищ Якутської АССР (Республіки Саха (Якутія), яка відноситься до районів Крайньої Півночі із наданням відповідних пільг згідно діючого законодавства.

Відповідно до довідки від 20 травня 2000 року №05, виданої ЧП «Реком», позивач був прийнятий на посаду директора ИПК «Реком» 16 серпня 1992 року та звільнений 20 травня 2000 року.

Таким чином, з наданих позивачем документів та відповіді відповідача слідує, що ГУ ПФУ в м. Києві зараховано період роботи позивача в районах Крайньої Півночі і місцевостях, прирівняних до таких районів з 15 квітня 1985 року (прийнятий на посаду інженера; 26 червня 1985 року переведений на посаду інженера; 01 квітня 1990 року переведений на ділянку змішаного обслуговування) по 15 серпня 1992 року, не зарахувавши при цьому період роботи на посаді директора ИПЧ «Реком» з 16 серпня 1992 року по 20 травня 2000 року (7 років 9 місяців 4 дні).

Вважаючи дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії протиправними, позивач звернувся до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 1 Тимчасової Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі в галузі пенсійного забезпечення від 15 січня 1993 року, громадяни Сторін, що домовляються, які пропрацювали не менше 15 календарних років у районах Крайньої Півночі або не менше 20 календарних років у місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, незалежно від місця їх постійного проживання на території обох держав мають право на пенсію по старості (за віком): чоловіки - по досягненні 55 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років, жінки - по досягненні 50 років і при загальному стажі роботи не менше 20 років. У випадках, коли законодавством однієї з Сторін, що домовляються, передбачені більш пільгові умови і норми пенсійного забезпечення громадян, які працювали у районах Крайньої Півночі і у місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, при призначенні пенсії по старості (за віком) на території даної держави застосовується чинне законодавство цієї Сторони.

Згідно з частиною 1 статті 3 Тимчасової Угоди від 15 січня 1993 року, при призначенні пенсії у відповідності із статтею 1 цієї Тимчасової Угоди на території України, компетентні органи Російської Федерації відшкодують витрати на виплату цієї пенсії у тій її частині, яка відповідає тривалості трудового стажу, виробленого в районах Крайньої Півночі або у місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, починаючи з 1 січня 1991 року. У цьому випадку частина пенсії, яка відповідає тривалості трудового стажу, виробленого у районах Крайньої Півночі або у місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, обчислюється за нормами законодавства Російської Федерації. Порядок відшкодування витрат на виплату зазначених вище пенсій регулюється спеціальною Угодою між компетентними органами Сторін.

Статтею 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн, яка підписана та набрала чинності 14 січня 1993 року передбачено, що працівники Сторони виїзду, які працюють на території Сторони працевлаштування, користуються правами та виконують обов`язки, що встановлені трудовим законодавством Сторони працевлаштування (включаючи питання трудових відносин, колективних договорів, оплати праці, режиму робочого часу та часу відпочинку, охорони та умов праці та інші). Трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво та інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.

Статтею 7 даної Угоди встановлено, що питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та двосторонніми угодами в цій галузі.

Відповідно до частини 2 статті 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка підписана та набрала чинності 13 березня 1992 року, для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Статтею 11 цієї ж Угоди встановлено, що необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.

Відповідно до частини 3 статті 6 Угоди про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудящих-мігрантів від 15 квітня 1994 року, ратифікованої Законом № 290/95-ВР від 11 липня 1995 року, працівники користуються правами і виконують обов`язки, встановлені трудовим законодавством сторони працевлаштування.

Згідно з приписами статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 за №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, зокрема пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Згідно з пунктом 5 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», період роботи до 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 1 січня 1991 року. Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року № 148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26 вересня 1967 року «Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі». Пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами.

У відповідності до пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року за №637 (далі по тексту - Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Таким чином, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Так, відмовляючи у призначенні пенсії позивачу відповідач вказав виключно про те, що позивач працював в районах Крайньої Півночі і місцевостях, прирівняних до таких районів 7 років 0 місяців 1 день, що є недостатнім для зниження пенсійного віку як особі, яка працювала в районах Крайньої Півночі і місцевостях, прирівняних до таких районів.

При цьому, з тексту відповіді ГУ ПФУ в м. Києві неможливо встановити періоди, які відповідач не врахував до трудового стажу позивача, що дає право на призначення пенсії в межах спірних відносин.

Проаналізувавши подані позивачем документи та норми законодавства, суд приходить до висновку про протиправність відмови у призначенні пенсії позивачу з огляду на таке.

Відповідно до записів трудової книжки позивач працював в районах Крайньої Півночі з 15 квітня 1985 року (прийнятий на посаду інженера) по 15 серпня 1992 року (звільнений за власним бажанням), що підтверджено також архівною довідкою від 15 листопада 2019 року №С-1989, виданої «Муниципальним бюджетным учреждением «Муниципальный архив Нерюнгринского района» Республики Саха (Якутия)» та складає 7 років 5 місяців 0 днів; з 16 серпня 1992 року (прийнятий на посаду директора ИПЧ «Реком») по 20 травня 2000 року (звільнений з посади за власним бажанням), що складає 7 років 9 місяців 4 дні. Разом - 15 років 2 місяці 4 дні.

При цьому, записи у трудовій книжці послідовні та не викликають сумнівів щодо їх юридичної значимості, що також не заперечується відповідачем під час судового розгляду справи.

Відповідно до довідки від 19 листопада 2019 року №19-010460 виданої «Муниципальним бюджетным учреждением «Муниципальный архив Нерюнгринского района» Республики Саха (Якутия)» за період роботи з 16 серпня 1992 року по 20 травня 2000 року виконати запит позивача неможливо, оскільки підприємство ИПЧ «Реком» не здійснює господарську діяльність з 2000 року, документи на державне зберігання не надходили. Вказано, що дислокацією даної організації була територія м. Нерюнгрі та прилеглих селищ Якутської АССР (Республіки Саха (Якутія), яка відноситься до районів Крайньої Півночі із наданням відповідних пільг згідно діючого законодавства.

Відповідно до довідки від 20 травня 2000 року №05, виданої ЧП «Реком» для підтвердження того, що він був прийнятий на посаду директора ИПК «Реком» 16 серпня 1992 року та звільнений 20 травня 2000 року.

Тобто, записами у трудовій книжці та відповідними довідками підтверджується період роботи позивача в районах Крайньої Півночі з 15 квітня 1985 року по 15 серпня 1992 року (7 років 5 місяців 0 днів) та з 16 серпня 1992 року по 20 травня 2000 року (7 років 9 місяців 4 дні), що складає разом 15 років 2 місяці 4 дні.

При цьому, текст листа ГУ ПФУ в м. Києві свідчить, що відповідач, відмовляючи в призначенні пенсії, не надано жодної правової оцінки усім доказам, поданим у підтвердження стажу роботи позивача на вказаних підприємствах.

Суд також наголошує, що по всіх періодах роботи позивача в районах Крайньої Півночі наявні записи в трудовій книжці, жодних виправлень, закреслень тощо, не містять.

Водночас, суд звертає увагу на принцип пропорційності, який вимагає співрозмірного обмеження прав і свобод людини для досягнення публічних цілей - органи влади, зокрема, не можуть покладати на громадян зобов`язання, що перевищують межі необхідності, які випливають із публічного інтересу, для досягнення цілей, які прагнуть досягнути за допомогою застосовуваної міри (або дій владних органів). Вказаний принцип передбачає наявність розумного співвідношення між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар.

Враховуючи необхідність зарахування до трудового стажу позивача роботу в районі Крайньої Півночі з 15 квітня 1985 року по 15 серпня 1992 року та з 16 серпня 1992 року по 20 травня 2000 року, суд зазначає, що у позивача наявний достатній стаж роботи в районі Крайньої Півночі та загальний трудовий стаж, який дає можливість призначити позивачу пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку.

Що стосується моменту призначення пенсії, суд зазначає, що позивач звертався 11 лютого 2020 року, тобто в межах строку, передбаченого статтею 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що дає право призначити пенсію позивачу з моменту досягнення ним 55 років.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачем протиправно відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, оскільки усі умови щодо призначення пенсії позивачем дотримано.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполученого Королівства ("STRETCH v. THE UNITED KINGDOM" № 44277/98).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини»). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність («MALTZAN (FREIHERR VON) AND OTHERS v. GERMANY» № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).

Суд зазначає, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по їх суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Щодо застосування строку звернення до суду з цими позовними вимогами, суд погоджується із доводами позивача про те, що строк звернення до суду в частині заявлених позовних вимог не застосовується.

Додатково суд зазначає, що обрана судом форма захисту порушених прав у спірному випадку не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача. Втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна позиція випливає зі змісту ухвали Вищого адміністративного суду України від 24 березня 2016 року у справі № 826/17109/13-а.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

У спірному випадку зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію на пільгових умовах є виправданим, оскільки відсутній інший дієвий спосіб захисту порушеного права позивача.

При цьому, слід зазначити, що суд має право зобов`язати орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача. Отже, застосування судами зазначеного способу захисту права не можливо вважати втручанням у дискреційні повноваження такого суб`єкта владних повноважень.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Вказані висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 22 березня 2018 року у справі № 823/795/17, постанові від 27 лютого 2018 року у справі № 816/591/15-а, постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15.

Застосовуючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, судом проаналізовано на відповідність усіх умов, які передбачені пенсійним законодавством для можливості зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком на пільгових умовах та зроблено висновок про те, що документів, наявних у матеріалах справи достатньо для призначення відповідної пенсії, а тому для повного захисту порушеного права позивача, з метою уникнення повторного звернення до суду, запобігання виникнення ризиків правового пуризму та ілюзорності судового рішення, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком з 11 лютого 2020 року.

Згідно з частиною першою статті 9, статтею 72, частинами першою, другою, п`ятою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність своєї поведінки з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов підлягає задоволенню.

Частиною першою статті 139 КАС України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на підтвердження сплати позивачем судового збору за подання цієї позовної заяви та задоволення позовних вимог в повному обсязі, підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Пункт 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою та другою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Питання розподілу судових витрат врегульовано положеннями статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якою визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (частина перша).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 та від 22 грудня 2018 року у справі №826/856/18.

Отже, на підтвердження цих обставин, суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Як свідчать матеріали адміністративної справи, представником позивача надано суду копію договору про надання правової допомоги від 28 квітня 2020 року, додаткову угоду від 28 квітня 2020 року №1 до вказаного договору, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер на надання правничої (правової) допомоги.

Окрім зазначеного вище суд звертає увагу на положення частини шостої та частини сьомої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких, визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду 13 березня 2019 року у справі №826/7806/17, 20 грудня 2018 року у справі №316/4923/16-а, 01 жовтня 2018 року у справі №815/4619/17.

Відповідач у відзиві зазначив, що наявні в матеріалах справи докази не підтверджують співмірність понесених витрат на правничу допомогу.

Як зазначено Європейським судом з прав людини у пункті 268 Рішення по справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (Заява №19336/04): «Згідно з практикою Суду, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява №34884/97, п.30, ECHR 1999-V)».

Аналогічну практику вирішення питання судових витрат застосовано Європейським судом з прав людини і у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26 лютого 2015 року, пункти 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10 грудня 2009 року, пункт 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12 жовтня 2006 року, пункт 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30 березня 2004 року.

Водночас, частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Проте, матеріали справи не містять жодних доказів, якими б підтверджувалися виконані адвокатом роботи (надані послуги), час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та сплата позивачем понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Оцінивши витрати з урахуванням всіх аспектів суд, дослідивши докази на підтвердження їх понесення позивачем, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення цієї вимоги.

Керуючись статтями 2, 5-11, 72-77, 139, 143, 241-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд України, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку в період роботи в районах Крайньої Півночі і місцевостях, прирівняних до таких районів відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 11 лютого 2020 року.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (; адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16) призначити ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із врахуванням періодів роботи в районах Крайньої Півночі і місцевостях, прирівняних до таких районів з 15 квітня 1985 року по 15 серпня 1992 року та з 16 серпня 1992 року по 14 серпня 2000 року, починаючи з 11 лютого 2020 року.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн (вісімсот сорок гривень 80 коп) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (; адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16).

5. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному статтями 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України протягом 30 днів з моменту складення повного тексту.

Суддя Н.А. Добрівська