Справа № 640/24259/21
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2021-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Собківа Я.М.

при секретарі: Шепель О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» до Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області про визнання протиправними та скасування наказу, податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» (далі - позивач, ТОВ «Оператор газотранспортної системи України») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області (далі - відповідач, ГУ ДПС у Донецькій області), в якій просило суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області №116-П від 17 лютого 2021 року «Про проведення фактичної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» ();

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ Державної податкової служби у Донецькій області від 13 квітня 2021 року №00004413/0901.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2021 року позов ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу начальника Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області №116-П від 17 лютого 2021 «Про проведення фактичної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» - повернуто позивачу на підставі п.9 ч.4 статті 169 КАС України.

Підставою для повернення вказаного позову стало невиконання позивачем, на думку суду першої інстанції, вимог ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року, якою адміністративний позов було залишено без руху, зокрема, позивачем не надано доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду, а саме таких, що підтверджують неможливість своєчасного звернення до суду з позовною заявою.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що 27 квітня 2021 року ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» було подано до ДПС України адміністративну скаргу №ТОВВИХ-21-4903, в якій позивач окремим розділом висловлював власну позицію щодо незгоди з наказом ГУ ДПС у Донецькій області від 17 лютого 2021 року №І66-П, оскільки у вказаному наказі відповідач взагалі не зазначав про наявність та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства позивачем, як того вимагає пп.80.2.5 п.80.2 статті 80 ПК України. Рішенням ДПС України від 29 липня 2021 року №17466/6/99-00-06-03-02-06 скаргу позивача залишено без задоволення. Вказане рішення позивачем отримано 02 серпня 2021 року, до Окружного адміністративного суду міста Києва позивач звернувся 27 серпня 2021 року, після застосування адміністративного порядку оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, тобто, в межах тримісячного строку, визначеного ч.4 статті 122 КАС України.

Відповідно до ч.2 статті 312 КАС України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Згідно п.3 ч.1 статті 294 КАС України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо: повернення заяви позивачеві (заявникові).

Керуючись вказаними нормами, суд призначив дану справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши та перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 вересня 2021 року на підставі приписів статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву було залишено без руху у зв`язку із пропущенням строку на звернення до суду для надання позивачем пояснень та обґрунтувань причин пропуску в частині оскарження наказу Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області №116-П від 17 лютого 2021 року.

10 вересня 2021 року на адресу суду від ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Вказана заява вмотивована тим, що оспорюваний наказ ГУ ДПС у Донецькій області №166-П від 17 лютого 2021 року ним отримано 19 лютого 2021 року, разом з тим, 27 квітня 2021 року позивачем було подано до ДПС України адміністративну скаргу №ТОВВИХ-21-4903, в якій позивач окремим розділом висловлював власну позицію щодо незгоди з наказом ГУ ДПС у Донецькій області №166-П. Рішенням ДПС України від 29 липня 2021 року №17466/6/99-00-06-03-02-06 скаргу позивача залишено без задоволення, при цьому вказане рішення позивачем отримано 02 серпня 2021 року. До Окружного адміністративного суду міста Києва позивач звернувся 27 серпня 2021 року, після застосування адміністративного порядку оскарження рішення суб`єкта владних повноважень.

Розглянувши вказану заяву представника позивача та додані до неї матеріали, суд дійшов висновку про неповажність причин пропуску строку звернення до суду.

Колегія суддів не погоджується з такою позицією суду першої інстанції з огляду на таке.

Процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють при вирішенні питання їх застосування до спірних правовідносин необхідність звертати увагу не лише на визначені в нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обчислення його початку, але й природу спірних правовідносин щодо захисту прав, свобод та інтересів, у яких особа звертається до суду.

Визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Строк звернення до адміністративного суду врегульований статтею 122 КАС України.

За частинами 1-2, 3 цієї статті позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Якщо рішення за результатами розгляду скарги позивача на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень не було прийнято та (або) вручено суб`єктом владних повноважень позивачу у строки, встановлені законом, то для звернення до адміністративного суду встановлюється шестимісячний строк, який обчислюється з дня звернення позивача до суб`єкта владних повноважень із відповідною скаргою на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Отже, початок перебігу строку звернення до адміністративного суду законодавець пов`язує з днем, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

При цьому слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.

Так, оскаржуваний наказ Головного управління ДПС у Донецькій області «Про проведення фактичної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» () №116-П прийнято відповідачем 17 лютого 2021 року. Як вбачається з матеріалів справи, зі змістом оскаржуваного наказу позивач ознайомився 19 лютого 2021 року. Натомість, до суду з даним позовом позивач звернувся лише 27 серпня 2021 року, що підтверджується відміткою на поштовому конверті, тобто, поза шестимісячним строком, встановленим статтею 122 КАС України.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку звернення до суду, позивач зазначив, що він оскаржував наказ Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області №116-П від 17 лютого 2021 року в адміністративному порядку.

Так, до матеріалів позовної заяви позивачем долучено скаргу від 27 квітня 2021 року на податкове повідомлення-рішення від 13 квітня 2021 року № 0004413/0901, в якій позивач висловив незгоду з діями контролюючого органу з проведення фактичної перевірки та складання акта перевірки.

Отже, подання позивачем скарги від 27 квітня 2021 року дійсно є досудовим вирішенням спору. Дійсно, така скарга стосувалася саме податкового повідомлення-рішення, разом з тим, як наголосив позивач, у даній скарзі позивач окремим розділом висловлював власну позицію щодо незгоди з наказом ГУ ДПС у Донецькій області від 17 лютого 2021 року №І66-П, оскільки відповідач в ньому взагалі не зазначав про наявність та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства позивачем, як того вимагає пп.80.2.5 п.80.2 статті 80 ПК України. Хоча прохальна частина скарги від 27 квітня 2021 року і не містила жодних вимог щодо спірного наказу, зокрема, його скасування, проте, зміст такої скарги однозначно вказував на незгоду підприємства з його прийняттям та застосуванням.

Також колегія суддів зауважує на тому, що навіть якщо вважати, що досудове вирішення спору на підставі ч.4 статті 122 КАС України не стосувалося наказу від 17 лютого 2021 року №І66-П, то враховуючи, що, як зазначено вище, такий наказ отримано позивачем 19 лютого 2021 року, а позов подано 27 серпня 2021 року, то твердження про пропуск строку звернення до суду на сім днів є виявом надмірного формалізму.

Одним із механізмів забезпечення реалізації гарантованого Конвенцією права особи на доступ до правосуддя, а також права на оскарження судового рішення (фактично - права на виправлення судової помилки) з урахуванням принципу правової визначеності, є поновлення судом пропущеного з поважних причин строку на звернення до суду та строку на оскарження у розумних межах, з дотриманням засад оптимальності і пропорційності.

Так, розуміючи важливість дотримання оптимального балансу між забезпеченням реалізації права особи на доступ до правосуддя та принципом правової визначеності, Європейський Суд з прав людини сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції», «Ільхан проти Туреччини», «Пономарьов проти України», «ІЦокін проти України» тощо).

Зокрема, аналіз практики ЄСПЛ дозволяє виокремити такі фундаментальні обґрунтування на користь прийняття рішення про поновлення пропущеного строку звернення до суду: 1) рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві; щоб доступ був ефективним, особа повинна маги чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (справа «Белле проти Франції» [4]); 2) не можуть бути встановлені обмеження щодо реалізації права на судовий захист у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено; ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями (справа «Мушта проти України»); 3) суворе застосування строку без урахування обставин справи може бути непропорційним щодо цілі забезпечення правової визначеності та належного здійснення правосуддя, а також перешкоджати використанню доступних засобів правового захисту (справа «Станьо проти Бельгії»).

Крім того, ЄСПЛ висловив позицію стосовно того, що, розглядаючи підстави для поновлення пропущеного строку, національні суди мають враховувати, що питання стосовно того, чи було дотримано справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (справи «Скордіно проти Італії», «Ятрідіс проти Греції»).

Таким чином, ЄСПЛ роз`яснив, що поновлення пропущеного строку на звернення до суду є механізмом забезпечення певної гнучкості та пропорційності при вирішенні питання про допуск заявника до судів.

З аналізу практики ЄСПЛ вбачається, що поновлення строку може бути обґрунтованим та вважається співвідносним та виправданим стосовно неповного забезпечення принципу правової визначеності, зазвичай, якщо: відновлення строку необхідне для виправлення фундаментальних недоліків або помилок у діях суб`єкта владних повноважень (справи «Безруков проти Росії», «Брумареску проти Румунії»).

Отже, згідно з практикою ЄСПЛ для забезпечення оптимального співвідношення права на доступ до правосуддя та принципу правової визначеності у процесі прийняття судом рішення про поновлення строку на звернення до суду мають враховуватися: 1) особливі обставини кожної конкретної справи у системному зв`язку з причинами пропуску строку на звернення до суду; наявність причин непереборного та об`єктивного характеру пропуску строку на звернення до суду; 2) характер права, для захисту якого надійшло звернення до суду, та його значення для сторін; 3) період, який минув з моменту пропуску строку, правові наслідки його поновлення або не поновлення; 4) наявність публічного (суспільного та, меншою мірою, державного) інтересу у справі; 5) фундаментальність значення справи для судової та правозастосовної практики.

Таким чином, застосування судом правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, повинно відбуватись із урахуванням обставин конкретної справи та забезпеченням ефективного захисту прав, свобод та законних інтересів.

Формальний підхід суду до здійснення своїх повноважень вже на стадії звернення особи до суду може призвести до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя.

Зміст права на захист полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Таким чином, повертаючи позовну заяву товариству, суд першої інстанції виявив надмірний формалізм та непропорційність між застосованими засобами та поставленою метою, наслідком чого стало порушення права позивача на судовий захист.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги позивача спростовують висновки, покладені в основу рішення суду першої інстанції, прийнятого з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 320 КАС України - підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, зокрема, є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Керуючись ст. ст. 312, 320, 321, 322, 325, 328 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» - задовольнити.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2021 року - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст рішення виготовлено 14 грудня 2021 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Є.І. Мєзєнцев

Я.М. Собків