Справа № 9901/507/21
Суддя: Хохуляк В.В.
Дата ухвалення: 2021-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

14 грудня 2021 року

Київ

справа №9901/507/21

адміністративне провадження № П/9901/507/21

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Хохуляка В.В., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Верховної Ради України, Президента України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовною заявою до Верховної Ради України, Президента України, у якій позивач просить:

визнати дії Верховної Ради України дев`ятого скликання та Президента України Володимира Зеленського протиправними в системі державного управління суспільством при зміні сталого права окремої категорії населення на різні види державної соціальної допомоги згідно ухваленого нею статусу, які існують у відсотковій значущості оплати так і безоплатні, що негативно змінює їх соціальний захист, та обмежує ветеранів силових відомств конституційного права на соціальний захист, передбачений статтею 17 Основного Закону України, - в тому числі ОСОБА_1 ;

зобов`язати Верховну Раду України дев`ятого скликання та Президента України Володимира Зеленського повернути права пільговиків, - в тому числі ОСОБА_1 , - на різні види державної соціальної допомоги, концентрованим вираженням яких у сучасних умовах виступає Конституція Держави, які існували до 2019 року.

Також, позивач вважає, що для сприйняття наслідків недодержання законності в зміні сталого права ОСОБА_1 на соціальний захист згідно її статусу ветерана органів внутрішніх справ при значному періоді служби на посадах слідчого, - необхідно витребувати для ознайомлення адміністративну справу №640/32629/20 за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправною та нечинною постанови Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 №373 "Деякі питання надання житлових субсидій та пільг на оплату житлово-комунальних послуг у грошовій формі".

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що перебуває, як ветеран органів внутрішніх справ (військової служби) на обліку в Єдиному Державному реєстрі пільговиків, яким законодавством України забезпечено надання знижки у розмірі 50% передбаченої законодавством частини фактичних витрат оплати за житлово-комунальні послуги із додержанням державних соціальних стандартів.

Вказує, що Закон України №203/98-ВР від 24.03.1998 «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» має офіційне тлумачення в рішенні Конституційного суду №4-рп/2003 від 27.02.2003 (справа №1-19/2003 від 27.02.2003) і при застосуванні його норм трактується так, як вони викладені буквально, без зайвих додаткових інтерпретацій (дослівний перелік пільг у розмірі 50% знижки їх оплати викладено вище). Додаткове трактування також «якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, визначеному Кабінетом Міністрів України, це вже зайва і протиправна інтерпретація через зміст абзацу першого статті 6 Закону №203/98-ВР (...«надаються такі пільги»:..., далі перелік пільгу пунктах 1-16).

На думку позивача, усталена пільга у відсотковій значущості нараховується і виплачується у грошовій формі, а пільговик користується такою пільговою знижкою на оплату житлово-комунальних послуг із збитками у сімейному бюджеті. Щодо субсидій, - завжди застосовувалась грошова форма нарахувань і виплат (готівкова і безготівкова). Позивач вважає протиправним ототожнення пільги з субсидіями, іншими видами державної соціальної допомоги.

Недоліки нарахувань і виплати пільгових знижок на оплату житлово-комунальних послуг у грошовій формі позивач відчуває на погіршенні свого матеріального забезпечення, з урахуванням чого, звернулась за захистом порушених прав, свобод та інтересів щодо протиправності та нечинності постанови Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 №373 «Деякі питання надання житлових субсидій та пільг на оплату житлово-комунальних послуг у грошовій формі» до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Завдяки зміні змісту пільгової знижки на оплату житлово-комунальних послуг у відсотковому значенні на «монетизацію пільг» Законом України №2189-VIII від 09.11.2017 «Про житлово-комунальні послуги» Верховна Рада України та Президент України не забезпечили безумовне додержання Конституції України та Закону України №203/98-ВР від 24.03.1998 «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», частково редакцією закону для ветеранів висловили дискримінаційний підхід до їх соціального захисту.

Разом з тим, Закон України №2189-VШ прийнятий на сьомій сесії Верховної Ради України восьмого скликання, частина третя статті 11 «Застосування соціальних гарантій» вищезгаданого Закону виконується Урядом під керівництвом Прем`єр-міністра України, який призначався Верховною Радою дев`ятого скликання за поданням Президента України Володимира Зеленського.

З урахуванням викладеного, позивач констатує, що на цих підставах позовні вимоги спрямовані до Верховної Ради України дев`ятого скликання та Президента України Володимира Зеленського , а також через прийняття на четвертій сесії Верховної Ради України дев`ятого скликання Закону України «Про Бюро економічної безпеки України», підписаний Президентом України Володимиром Зеленським, адже нова редакція Закону України №203/98-ВР 1998 року в розділі VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Бюро економічної безпеки України» 2021 року у статті 7 прописує умови надання пільг у сфері житлово-комунального обслуговування, безоплатного проїзду міським пасажирським транспортом тощо.

Позивач вважає себе потерпілою стороною у публічно-правовому спорі, здобула сумніви щодо спроможності законодавців України: Верховної Ради (стаття 75 Конституції України) і Президента (пункти 29-30 частини першої статті 106 Конституції України) забезпечити непорушність прав, свобод та інтересів позивача, концентрованим вираженням яких у сучасних умовах виступає Конституція Держави.

Згідно статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи:

подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність;

має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником);

відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу;

належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності;

позов подано у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними);

немає інших підстав для повернення позовної заяви, залишення її без розгляду або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Проаналізувавши обставини, дослідивши матеріали позовної заяви, ґрунтуючись на засадах верховенства права суд приходить до висновку, що у відкритті провадження в адміністративній справі за цим позовом необхідно відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси (частина перша статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України).

Конституційний Суд України в Рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України).

Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави, відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України, полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів, які мають своїм завданням справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи в публічно-правових спорах, зокрема, фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, серед іншого, публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Статтею 75 Конституції України встановлено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України. До повноважень Верховної Ради України належить прийняття законів (пункт 3 статті 85 Конституції України).

Повноваження Президента України визначені виключно Конституцією України і їх перелік є вичерпним.

Правовий статус Президента України належить до сфери конституційних правовідносин, тому офіційне тлумачення Конституції України, зокрема, в частині повноважень Президента, як і вирішення питання про їх відповідність закону, іншого правового акта (їх окремих положень) стосовно обсягу повноважень Президента України Конституції України не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства України.

У згаданому Рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 (справа про оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо заяв про злочини) Конституційний Суд України розтлумачив, що відносини, які виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань.

У Рішенні від 27.03.2002 №7-рп/2002 (справа щодо актів про обрання/призначення суддів на посади та про звільнення їх з посад) Конституційний Суд України також зазначив, що за змістом положень статей 85, 91 Конституції України Верховна Рада України приймає закони, постанови та інші правові акти. Вони є юридичною формою реалізації повноважень єдиного органу законодавчої влади в Україні та відповідно до частини другої статті 147, частини першої статті 150 Конституції України є об`єктом судового конституційного контролю.

Відтак, Рада при розгляді та прийнятті законів не виконує владних управлінських функцій, а реалізовує свої повноваження щодо законотворчої діяльності. Такі дії Верховної Ради України не вважаються управлінськими, а тому не підпадають під контроль суду адміністративної юрисдикції.

Зазначений правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.02.2018 у справі №9901/3/17, від 18.09.2019 у справі №9901/250/19.

Аналізуючи законодавчі положення та правозастосовні акти, можна дійти висновку, що в порядку адміністративного судочинства можуть оскаржуватися лише ті акти, дії чи бездіяльність Верховної Ради України, Президента України, які прийнято, вчинено, допущено у правовідносинах, у яких Верховна Рада, Президент реалізовують свої публічно-владні, управлінські функції.

Кодекс адміністративного судочинства України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі №9901/947/18 у якій, з поміж іншого, зазначено, що поняття "спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства" слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду, а тому суд першої інстанції правомірно не роз`яснив позивачу, до суду якої юрисдикції він має звертатися з таким позовом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до вимог частини другої цієї статті про відмову у відкритті провадження у справі суддя постановляє ухвалу не пізніше п`яти днів з дня надходження позовної заяви.

Керуючись статтями 22, 170, 266, 294 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України, Президента України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її прийняття та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження.

--------------------

В.В. Хохуляк

Суддя Верховного Суду