Справа № 200/7810/21
Суддя: Арестова Л.В.
Дата ухвалення: 2021-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2021 р. Справа№200/7810/21

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого - судді Арестової Л.В., розглянувши за правилами загального позовного провадження (в порядку письмового провадження) в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; рнокпп: НОМЕР_1 )

до Військової частини НОМЕР_2 (місце знаходження: АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 )

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

23 червня 2021 року на адресу Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про:

- визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення;

- зобов`язання Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення, Відповідно до абз. 2 п. 6 Наказу Міністерства оборони № 59 від 12 березня 2021 року;

- визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 в повному обсязі компенсації за 56 діб невикористаної додаткової відпустки за 2018,2019, 2020 та 2021 роки, передбаченої ст. 16-2 Закону України Про відпустки та п. 12 ст. 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту;

- зобов`язання Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 56 діб невикористаної додаткової відпустки за 2018, 2019, 2020 та 2021 року, передбаченої ст. 16-2 Закону України Про відпустки та пунктом 12 ст. 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту;

- визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з квітня 2018 року по квітень 2021 року;

- зобов`язання Військову часнику НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з квітня 2018 року по квітень 2021 року відповідно до абзацу 4 п. 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078;

- стягнення з військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з 27 квітня 2021 року по день фактичного розрахунку, згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що при звільненні позивачу не було виплачено всі належні йому виплати.

Так зазначає, що одночасно з рапортом про звільнення надавав відповідачу рапорт про надання йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань з документом, який підтверджує наявність у нього захворювання на вірусний гепатит, проте фактично було виплачено матеріальну допомогу у розмірі одного окладу за військове звання, а не у розмірі місячного грошового забезпечення, у відповідності до Наказу Міністерства оборони України № 59 від 12 березня 2021 року.

Окрім того, було не в повному обсязі виплачено компенсацію за невикористані відпустки, зовсім не виплачувалась індексація грошового забезпечення доходів позивача протягом всього періоду його служби відповідно до абз. 4, 5 постанови КМУ № 1078.

З урахуванням наведеного зазначає, що з ним не розрахувались у повному обсязі при звільненні, і тому наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення позивача по день фактичного розрахунку, виходячи із середньо денної заробітної плати позивача за кожен день затримки розрахунку.

Просить суд задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач надає суду відзив на позовну заяву, яким зазначає, що позивачу при звільненні було виплачено компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки у розмірі 43 453,46 грн.

Щодо індексації грошового забезпечення зазначає, що індексація не є постійною та сталою величиною, яка не змінюється, має несистематичний характер, оскільки індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка що виключає можливість включення її до складу грошового забезпечення, яким забезпечується військовослужбовець, звільнений з військової служби, на день виключення із списків особового складу військової частини.

Щодо позовних вимог визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік, то вона була виплачена в розмірі одного окладу за військове звання, у відповідності до вимог п. 6 наказу Міністерства оборони України № 59 від 12.03.2021 року «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2021 рік», позивачу підлягає виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань у розмірі 670, 00 грн.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зазначає, що у законодавстві, яке регулює військову сферу питання щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку взагалі не передбачено, але це не дає підстав для застосування для врегулювання спірного питання нормами трудового законодавства. Таким чином, така позовна вимога є безпідставною, оскільки з позивачем при звільненні були проведені всі розрахунки.

На підставі викладеного, представник військової частини заперечує проти даного позову в повному обсязі, вважає що позивачем не доведені майнові вимоги по даній справі, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Позивач надає суду відповідь на відзив, яким зазначає, що надана відповідачем довідка на підтвердження виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, не є платіжним документом, який підтверджує факт перерахування компенсації.

Зазначає, що відсутність фінансування в частині не проведення індексації грошового забезпечення не є підставою для її невиплати, адже діючим законодавством така виплата передбачена і тому повинна була бути виплачена.

Щодо матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань зазначає що оскільки в нього наявне захворювання на вірусний гепатит, то він має право на виплату матеріальної допомоги у розмірі місячного грошового забезпечення а не в розмірі окладу за військове звання.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то позиція відповідача щодо неможливості застосування до військовослужбовців норм трудового законодавства суперечить судовій практиці.

З урахуванням наведеного просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 19 липня 2021 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою суду від 20 вересня 2021 року вирішено розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії здійснювати за правилами загального позовного провадження. Продовжено строк проведення підготовчого засідання на 30 днів, призначено підготовче засідання у справі на 13 жовтня 2021 року та витребувано додаткові дкази по справі.

Ухвалою суду від 13 жовтня 2021 року залишено без руху позовну заяву.

28 жовтня 2021 року продовжено розгляд справи, призначено підготовче засідання на 01 грудня 2021 року.

01 грудня 2021 року ухвалою Донецького окружного адміністративного суду закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

Сторони до судового засідання не з`явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, відповідно до посвідчення серії НОМЕР_4 від 05 грудня 2018 року.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 27.04.2021 року № 117 звільнено у запас у зв`язку із закінченням строку контракту ОСОБА_1 , водія господарчого відділення взводу матеріального забезпечення 1 механізованого батальйону.

Наказано виплатити:

щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби за період по 26 квітня 2021 року 123% від посадового окладу;

надбавку за особливості проходження служби 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років посадового окладу за період по 26 квітня 2021 року;

відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 11.02.2021 року № 42 виплатити грошову допомогу на оздоровлення за 2021 рік, передбачена наказом МО України від 07.06.2018 року № 260;

відповідно до наказу Міністерства оборони України від 12 березня 2021 року № 59 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2021 рік», пункту 6 виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі одного окладу за військове звання»;

грошову компенсацію за 10 діб невикористаної відпустки за 2018 рік;

грошову компенсацію за 30 діб невикористаної відпустки за 2019 рік;

грошову компенсацію за 15 діб невикористаної відпустки за 2020 рік;

грошову компенсацію за 08 діб невикористаної відпустки за 2021 рік;

грошову компенсацію за 56 діб невикористаної додаткової відпустки за 2018, 2019, 2020 та 2021 роки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини 1 ст. 12 Закону України «Про сатус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Як вбачається з довідки військово-лікарської комісії Військової частини НОМЕР_5 від 02 липня 2020 року № 697 сержанту за контрактом ОСОБА_1 проведено медичний огляд госпітальною військово-лікарською комісією терапевтичного профілю та поставлено діагноз:

- ХОЗЛ група А, без порушення функції зовнішнього дихання, ремісія захворювання пов`язане з проходженням військової служби;

- хронічний вірусний гепатит С, неактивний, без порушення функції, стан після успішної терапії - захворювання повязане із захистом Батьківщини.

18 травня 2021 року представником позивача направлено до військової частини НОМЕР_2 адвокатський запит, яким він просив надати інформацію щодо ОСОБА_1 :

- чи нараховувалась та виплачувалась йому індексація грошового забезпечення;

- якщо не нараховувалась то з яких причин;

- якщо нараховувалась то в яких розмірах помісячно та з застосуванням якоо місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця).

Листом Військової частини НОМЕР_6 від 25 травня 2021 року № 1314/22/851, повідомлено позивача, що йому виплачено матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік згідно наказу командира військової частини у розмірі 670 грн. та вказано, що станом на 25.05.2021 року він не звертався до командування військової частини з відповідними медичними документами для виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік у розмірі грошового забезпечення за місяць.

Згідно листа Військової частини НОМЕР_6 від 15 червня 2021 року № 1314/22/964, 13.05.2021 року ОСОБА_1 отримав на картковий рахунок ПриватБанку ОСОБА_2 розрахунок в сумі 53 977, 51 грн., а саме:

- 9 854, 05 грн. - грошове забезпечення за 27 діб квітня 2021 року;

- 43 453, 46 грн. грошову компенсацію за 30 діб щорічної основної відпустки за 2019 рік, за 15 діб щорічної основної відпустки за 2020 рік, за 8 діб щорічної основоної відпустки за 2021 рік, за 56 діб невикористаної додаткової відпустки за 2018, 2019, 2020 та 2021 роки;

- 670, 00 грн., - матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2021 рік.

Як вбачається з виписки з картки ОСОБА_2 АК КБ «Приватбанк» по угоді №SAMDNWFC3 від 03.09.2014 року за період з 26.04.2021 по 06.07.2021 отримано на його картковий рахунок:

- 09.06.2021 року грошові кошти в сумі 34 074, 71 грн., деталі операції: зарплата військова частина НОМЕР_2 . Коментар до платежу : грошове забезпечення зарахування на картковий рахунок грошового забезпечення згідно відомості за червень 2021 року;

- 26.05.2021 року грошові кошти в сумі 1 166, 67 грн., деталі операції: зарплата військова частина НОМЕР_2 . Коментар до платежу : грошове забезпечення зарахування на картковий рахунок грошового забезпечення згідно відомості за травень 2021 року;

- 26.05.2021 року грошові кошти в розмірі 1 555, 01 грн., деталі операції: зарплата військова частина НОМЕР_2 . Коментар до платежу : грошове забезпечення зарахування на картковий рахунок грошового забезпечення згідно відомості за травень 2021 року;

- 13.05.2021 року грошові кошти в розмірі 11 199, 51 грн., деталі операції: зарплата військова частина НОМЕР_2 . Коментар до платежу : грошове забезпечення зарахування на картковий рахунок грошового забезпечення згідно відомості за травень 2021 року;

- 29.04.2021 року грошові кошти в розмірі 1 774, 20 грн., деталі операції: зарплата військова частина НОМЕР_2 . Коментар до платежу : грошове забезпечення зарахування на картковий рахунок грошового забезпечення згідно відомості за квітень 2021 року.

Усього надходжень 49 770, 10 грн.

Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_2 від 27 липня 2021 року № 725 про нарахування індексації ОСОБА_1 з 27.04.2018 по 27.04.2021, вказано, що протягом 2015 -2018 рр. за фондом військової частини НОМЕР_2 , затвердженого вищим розпорядником бюджетних коштів, видатки на виплату індексації грошового забезпечення не було передбачено. Відповідно, підстав для нарахування індексації за період з 27.04.2018 по 01.12.2018 не було.

Як вбачається з довідки Військової частини НОМЕР_2 від 06 жовтня 2021 року № 1027, останнє грошове забезпечення складає 10 954, 65 грн., відповідно для розрахунку соціальної відпустки береться останнє грошове забезпечення у сумі 10 954, 65 грн. та 14 днів соціальної відпустки за кожен рік служби. За 2018, 2019, 2020, 2021 рр. нараховано 56 календарних днів. Загальна сума виплаченої соціальної відпустки як учаснику бойових дій за період служби, яку отримав при звільненні, складає 20 448, 68 грн.

Листом від 07.10.2021 представником відповідача Військової частини НОМЕР_2 повідомлено суд, що військовою частиною було втрачено рапорти про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціальних побутових питань за 2018-2020 рік та накази про виплату вказаної допомоги.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 2 Закон України Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-XII (далі по тексту Закон №2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання служби військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.

При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 № 2011-XII (далі по тексту Закон №2011-XII).

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з частинами 2-4 статті 9 Закону №2011-XII визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види відповідного грошового забезпечення підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до абзацу другого частини третьої статті 9 Закон України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 № 2011-XII грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначено Законом України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ Про індексацію грошових доходів населення (далі Закон № 1282-ХІІ).

На підставі статті 2 Закону № 1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Згідно статті 4 Закону № 1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Статтею 6 Закону № 1282-ХІІ визначено, що у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078(далі - Порядок № 1078).

Відповідно до пункту 1-1 Порядку № 1078 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка (у 2016 році - 103 відсотка).

Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Разом з тим, пунктом 2 Порядку № 1078 закріплено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Крім того, положеннями пункту 4 Порядку № 1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення), розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю та матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, що надаються залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії.

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

Відповідно до пункту 6 Порядку № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Згідно з пунктом 11 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка (до 01 січня 2016 року 101 відсоток).

Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 6 лютого 2003 р. № 491-IV Про внесення змін до Закону України Про індексацію грошових доходів населення.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства (абз. 8 пункту 4 Порядку №1078).

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначив, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

На підставі системного аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців.

Отже, індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті. Звільнення особи з військової служби жодним чином не позбавляє її права на отримання виплат, на які вона має право, проте не отримувала їх під час проходження служби за незалежних від неї обставин.

Зазначені правові висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені в постановах Верховного Суду, зокрема від 19 липня 2019 року в справі №240/4911/18, від 07 серпня 2019 року в справі №825/694/17, та відповідно до ч. 5ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Статтею 18 Закону України від 05 жовтня 2000 року №2017-ІІІ Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії визначено, що законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Тобто, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних вище нормативно-правових актів, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі Кечко проти України від 08.11.2005 зазначено, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у них виплатах доки відповідні положення є чинними (п.23 рішення).

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Аналогічна правова позиція висловлена й Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 19 червня 2019 року у справі №825/1987/17.

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян. У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

При цьому обмежене фінансування державного органу чи установи, де особа проходила службу, жодним чином не впливає на право особи отримати індексацію грошового забезпечення.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що не нарахування та невиплата позивачу індексації грошового забезпечення у період служби з квітня 2018 року по квітень 2021 року свідчить про порушення відповідачем вимог Закону України № 1282-XII та Порядку № 1078.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає за необхідне, визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення позивачу.

Щодо позовної вимоги нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення відповідно до абз. 4 п. 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 суд зазначає наступне.

Абзацами 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 зазначено наступне.

Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

Так, 01.03.2018 набула чинності постанова Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб.

З 01.03.2018 розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками.

Отже, базовим місяцем для нарахування військовослужбовцям індексації грошового забезпечення став березень 2018 року, оскільки саме в цьому місяці відбулося підвищення розміру грошового забезпечення.

З урахуванням наведеного, суд вважає за необхідне задовольнити відповідну позовну вимогу позивача.

Щодо виплати компенсації за 56 діб невикористаної додаткової відпустки, суд зазначає, що право на отримання такої компенсації не заперечується відповідачем, і частина кошітв при звільнені позивача були йому виплачені, що не заперечується позивачем.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що позивачу було виплачено всі належні йому при звільненні виплати в повному обсязі, проте не надає докзів,які підтвержують здійснення таких виплат.

Так, у листі відповідача від 15 червня 2021 року № 1314/22/964 зазначено, що ОСОБА_1 13.05.2021 року отримав на картковий рахунок ПриватБанку ОСОБА_2 розрахунок в сумі 53 977, 51 грн., з яких 43 453, 46 грн. грошову компенсацію за 30 діб щорічної основної відпустки за 2019 рік, за 15 діб щорічної основної відпустки за 2020 рік, за 8 діб щорічної основної відпустки за 2021 рік, за 56 діб невикористаної додаткової відпустки за 2018, 2019, 2020 та 2021 роки.

Як вбачається з довідки Військової частини НОМЕР_2 від 06 жовтня 2021 року № 1027, загальна сума виплаченої соціальної відпустки як учаснику бойових дій за період служби, яку отримав при звільненні, складає 20 448, 68 грн.

Суд зазначає, що відповідно до наданої позивачем виписки з карткового рахунку ПриватБанку ОСОБА_2 13.05.2021 року були отримані грошові кошти в розмірі 11 199, 51 грн., деталі операції: зарплата військова частина НОМЕР_2 . Коментар до платежу : грошове забезпечення зарахування на картковий рахунок грошового забезпечення згідно відомості за травень 2021 року;

Усього надходжень на картковий рахунок за період з 29.04.2021 по 09.06.2021 рр. складає - 49 770, 10 грн.

Відповідачем не надано до суду розрахунку належних позивачу при звільненні коштів із зазначенням за що саме вказані кошти були виплачені з наданням розрахункових документів. Надані довідки, які суперечать одна одній, та жодна сума не відповідає тієї, що фактично отримано позивачем на зазначений ним картковий рахунок. Суд позбавлений можливості дізнатися, за що саме були сплачені відповідачем позивачу кошти 13.05.2021 та з огляду на явні суперечливості в наданих відповідачем доказах і не надання належних розрахункових з позивачем документів, які б свідчили про повний розрахунок з позивачем належних йому при звільненні грошових коштів, суд вважає що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 в повному обсязі компенсації за 56 діб невикористаної додаткової відпустки за 2018,2019, 2020 та 2021 роки, передбаченої ст. 16-2 Закону України Про відпустки та п. 12 ст. 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту та зобов`язання Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 56 діб невикористаної додаткової відпустки за 2018, 2019, 2020 та 2021 року, передбаченої ст. 16-2 Закону України Про відпустки та пунктом 12 ст. 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту підлягають задоволенню.

Щодо розміру виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань суд зазначає наступне.

Правила виплати матеріальної допомоги військовослужбовцям встановлені в Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженій наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року №260, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 14 липня 2008 року за №638/15329 (далі - Інструкція №260).

Відповідно до пункту 33.1 Інструкції №260 особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, для вирішення соціально-побутових питань один раз на рік надається матеріальна допомога в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Пунктом 33.2 Інструкції №260 передбачено, що матеріальна допомога надається військовослужбовцям за їх заявою за місцем штатної служби на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Згідно з пунктом 33.3 Інструкції №260 розмір матеріальної допомоги установлюється за рішенням Міністра оборони України, виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

Отже, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, що виплачується у розмірах, установлених наказом Міністра оборони України, за умови наявності відповідних бюджетних асигнувань.

У 2021 році розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань було встановлено в наказі Міністерства оборони України від 12 березня 2021 року №59 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2021 рік» (далі - Наказ №59).

Відповідно до п. 6 вказаного наказу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення військові зможуть отримати виключно за наявності таких підстав:

смерть військовослужбовця та/або його дружини (чоловіка), дітей, батьків;

порушення стану здоров`я військовослужбовця, перебування його на лікуванні, реабілітації, що підтверджено відповідними медичними документами (виписний епікриз, довідка про захворювання, постанова ВЛК), а саме:

онкологічне захворювання (хірургічне лікування, променева та (або) хіміотерапія;

захворювання на туберкульоз, ВІЛ/СНІД, вірусний гепатит В,С;

безперервне перебування на реабілітації або у відпустці для лікування у зв`язку із хворобою (сумарно більше 30 днів поспіль) внаслідок травм, захворювань нервової, серцево-судинної системи, опорно-рухового апарату та інших захворювань органів і систем з тяжким перебігом або наслідками, що потребують проведення багатоетапного хірургічного лікування, протезування втраченої кінцівки (кінцівок), ендопротезування, трансплантації органів, індивідуального догляду, протирецидивного лікування з довготривалим застосуванням дорогих лікарських засобів, які пов`язані з виконанням завдань в районі проведення операції Об`єднаних сил.

Як встановлено судом та підтверджено наявними у справи доказом, позивач є особою з захворюванням вірусного гепатиту С.

Відповідачем листом від 07.10.2021 повідомлено суд, що військовою частиною було втрачено рапорти про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціальних побутових питань за 2018-2020 рік та накази про виплату вказаної допомоги, тому позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення та зобов`язання Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення, Відповідно до абз. 2 п. 6 Наказу Міністерства оборони № 59 від 12 березня 2021 року підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17 зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначено також, що з огляду компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

До того ж, у вказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Суд зазначає, що військовослужбовцю ще не було виплачено всі належні йому при звільненні суми та за таких обставин станом на час вирішення справи з огляду на відсутність з позивачем повного розрахунку при звільненні, не нарахування та не виплати належних сум, вказана вимога є передчасною, і тому суд відмовляє в її задоволенні.

Відповідно до ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

За правилами частин 1, 5 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в разі якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають стягненню.

Керуючись статтями 32, 139, 243 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; рнокпп: НОМЕР_1 )до Військової частини НОМЕР_2 (місце знаходження: АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення, Відповідно до абз. 2 п. 6 Наказу Міністерства оборони № 59 від 12 березня 2021 року.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 в повному обсязі компенсації за 56 діб невикористаної додаткової відпустки за 2018,2019, 2020 та 2021 роки, передбаченої ст. 16-2 Закону України Про відпустки та п. 12 ст. 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту;

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 56 діб невикористаної додаткової відпустки за 2018, 2019, 2020 та 2021 року, передбаченої ст. 16-2 Закону України Про відпустки та пунктом 12 ст. 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту;

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з квітня 2018 року по квітень 2021 року.

Зобов`язати Військову часнику НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з квітня 2018 року по квітень 2021 року відповідно до абзацу 4 п. 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 16 грудня 2021 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Л.В. Арестова