Справа № 540/2550/21
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2021-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2021 р.м.ОдесаСправа № 540/2550/21
Головуючий в 1 інстанції: Морська Г.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді - доповідача - Стас Л.В.

суддів Турецької І.О., Шевчук О.А.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (далі відповідач, ГУПФ в Херсонській області), в якому просив:

- визнати неправомірними дії ГУПФ в Херсонській області щодо відмови ОСОБА_1 в нарахуванні та виплаті грошової допомоги, передбаченої до п.7-1 ХV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення;

- зобов`язати ГУПФ в Херсонській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу, передбачену до п.7-1 ХV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" в сумі 32 454,0 грн..

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що рішення відповідача про відмову у виплаті грошової допомоги є неправомірним та суперечить положенням закону, оскільки його медичний стаж на день звернення за отриманням грошової допомоги згідно із пунктом 7-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», становить більше 35 років, тому він має право на отримання вказаної грошової допомоги.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 28 серпня року та прийняти нове про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилався на доводи які ідентичні доводам, викладеним у позовній заяві та наголошував на помилковості висновків суду першої інстанції стосовно того, що він не має права на виплату такої допомоги, з огляду на те, що 04.12.2006 року йому була призначена пенсія за вислугу років, оскільки судом першої інстанції не прийнято до уваги той факт, що 29.12.2006 року позивач був знову працевлаштований на посаду лікаря-педіатра, у зв`язку з чим виплату пенсії припинено, а виплачені кошти за січень-лютий 2007 року, позивачем у добровільному порядку повернуто до Пенсійного фонду.

Відповідач, ГУПФ в Херсонській області, у відзиві на апеляційну скаргу зазначав про безпідставність доводів апеляційної скарги, у зв`язку з чим просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому, відповідач наголошував на тому, що відбулося фактично переведення позивача з одного виду пенсії на іншій, оскільки у 2006 році позивачу було призначено пенсію за вислугу років, а у 2016 році позивачу призначена пенсія за віком.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач, ОСОБА_1 наказом № 101 від 14.08.1980 року був зарахований на посаду лікаря-педіатра Бериславської ЦРЛ та у подальшому 01.12.2006 року наказом № 334-к звільнений з Бериславської ЦРЛ за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за вислугою років.

04.12.2006 року позивачу призначена пенсія за вислугою років, відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

29.12.2006 року наказом №350-к від 28.12.2006 року, позивач прийнятий на посаду лікаря-педіатра дільничного дитячої консультації.

У зв`язку з цим, до Управління ПФУ у Бериславському районі позивачем подана заява про припинення нарахування та виплати пенсії за вислугою років, з підстав продовження роботи. Нарахована пенсія за період січень - лютий 2007 року позивачем повернута через банківську установу до Пенсійного фонду України.

28.02.2013 року ОСОБА_1 звільнений з попередньої посади наказом №33-к по переводу до КЗ «Бериславський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» відповідно до п.5 ст.36 КЗпП України.

01.03.2013 року позивач прийнятий на посаду лікаря-педіатра дільничного в міську амбулаторію Бериславського районного центру первинної медико-санітарної допомоги за переводом.

23.01.2016 року позивачу виповнилося 60 років, та він досяг віку, який надає право на отримання пенсії за віком, у зв`язку з чим 25.01.2016 року він звернувся до Управління ПФУ у Бериславському районі із заявою про нарахування та виплату пенсії за віком.

На час його звернення за призначенням пенсії за віком 25.01.2016 року, страховий стаж складав 36 років 7 місяців.

Розпорядженням № 1366608 від 01.02.2016 року позивачу призначена пенсія за віком у розмірі 1131,17 грн.

22.02.2021 року ОСОБА_1 звернувся до ГУПФ України в Херсонській області із заявою про нарахування та виплату грошової допомоги, передбаченої п. 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" в розмірі 32454 гривні 50 коп.

Листом № 1648-1123/Д-02/8-2100/21 від 22.03.2021 року відповідачем в нарахуванні та виплаті грошової допомоги відмовлено. Мотивуючи відмову відповідач послався на той факт, що ОСОБА_1 первинно пенсію призначено з 04.12.2006 року за вислугу років, як працівнику охорони здоров`я, відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки на той час він був звільнений з посади. В подальшому, виплату пенсії було припинено в зв`язку з працевлаштуванням ОСОБА_1 на посаду, що дає право на призначення пенсії за вислугу років з 29.12.2006 року. Тобто до призначення пенсії за віком позивач отримував іншу пенсію за вислугу років, що відповідно до приписів п. 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" виключає виплату грошової допомоги.

Позивач, вважаючи протиправною відмову відповідача у виплаті вказаної грошової допомоги, звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу у 2006 році була призначена пенсія за вислугу років, а тому позивач не має права на виплату допомоги, оскільки приписами п.7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" чітко встановлено, що грошова допомога виплачується виключно особам, які до цього не отримували будь-яку пенсію.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Стосовно заявленого позивачем клопотання про поновлення строку звернення до суду, колегія суддів зазначає таке.

В обґрунтування вказаного клопотання позивач зазначав про те, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив грошову допомогу, порушивши приписи п. 4.2 Постанови Правління ПФУ від 25.11.2005р. № 22-1, якою саме на відповідача покладається обов`язок при зверненні особи за призначенням пенсії надати їй інформацію щодо умов та порядку призначення (перерахунку) пенсії, з`ясувати наявність у заявника особливого (особливих) статусів, особливих заслуг, інших обставин, які можуть бути підставою для встановлення підвищень, надбавок, доплат та інш. Відповідач такі вимоги не виконав, тому позивач про своє порушене право дізнався лише у 2021 році та відразу звернувся листом до органу Пенсійного фонду.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для задоволення клопотання про поновлення строку звернення до суду, суд враховує, що право на отримання грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення на підставі пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у позивача виникло одночасно із призначенням пенсії за віком у 2016році.

Крім того, слід зазначити, що ані Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" , ані постанова КМУ «Про затвердження Порядку обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати» не пов`язують право на отримання грошової допомоги із фактом звернення особи до пенсійного органу із відповідною заявою про її отримання. Така допомога нараховується і виплачується пенсійним органом самостійно, виходячи із інформації, що міститься в пенсійній справі.

Так, відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Слід також зазначити, що право на соціальний захист особи реалізується відповідним суб`єктом владних повноважень, в даному випадку органом Пенсійного фонду за зверненням такої особи.

У випадку, якщо особа вважає, що існує спір у публічно-правовій сфері стосовно реалізації її права на соціальний захист, зумовлений протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, така особа може звернутися до адміністративного суду з позовом, що буде уже способом реалізації права на судовий захист.

Виходячи з принципу «належного врядування» пенсіонер, який отримує пенсію, виходить з презумпції, що її розмір визначено відповідно до закону. Пенсіонер не має розумних причин сумніватися у добросовісності дій працівників Пенсійного фонду.

Таким чином, при застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній справі слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та повернення позовної заяви на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що клопотання ОСОБА_1 про поновлення позивачу строку звернення до суду за захистом порушеного права підлягає задоволенню.

Стосовно змісту заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону України Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до п.7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення. Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

На виконання цієї законодавчої норми постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 р. № 1191 затверджено Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати (далі - Порядок № 1191).

Цей Порядок визначає умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та механізм її виплати.

Відповідно до п.п.2-7 Порядку № 1191 до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" і "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", що передбачені, зокрема, Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. № 909 "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років".

Страховий стаж, передбачений пунктами 2 і 3 цього Порядку, враховується в календарному обчисленні. При цьому допускається підсумовування страхового стажу за періоди роботи, які дають право на призначення пенсії відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Грошова допомога надається особам, яким починаючи з 1 жовтня 2011 р. призначається пенсія за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

Для визначення розміру грошової допомоги враховується місячний розмір пенсії, обчислений згідно із статтями 27 і 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", станом на день її призначення.

Виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду України одноразово у розмірі десяти місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою пенсії, яка призначена до виплати.

З аналізу вищевикладених положень пенсійного законодавства вбачається, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з: 1) наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу (від 25 до 30 років) роботи на певних визначених законодавством посадах; 2) вихід на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності, а також 3) неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком будь-якого іншого виду пенсії.

При цьому, умовою наявності права на отримання вказаної грошової допомоги є відсутність факту отримання особою будь-якого іншого виду пенсії до моменту виходу на цю пенсію, тобто в будь-який момент до досягнення пенсійного віку, передбаченого Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Отже, отримання вказаної грошової допомоги визначене законодавцем, як заохочувальний захід щодо осіб, які отримавши право на призначення пенсії, виявили бажання працювати та одержувати пенсію з більш пізнього віку, тобто фактично відтермінували реалізацію права виходу на пенсію.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідач не заперечує наявність у позивача спеціального стажу роботи та страхового стажу.

Спір між сторонами виник з приводу тієї обставини, що позивач отримував до часу призначення йому пенсії за віком 25.01.2016р. пенсію за вислугу років, призначену у грудні 2006 року.

Під час звернення до суду із позовною заявою позивач стверджував, що отримані пенсійні виплати були повернені ним у зв`язку із працевлаштуванням з 29.12.2006 року.

Так, матеріалами справи підтверджується, що відповідно до платіжних доручень №1249 та 3/1544 від 24.04.2007 року ОСОБА_1 на рахунок пенсійного фонду було перераховано 849,96 грн. (406,01 грн. + 443,95 грн.), нарахована пенсія за період січень - лютий 2007 року.

Пенсія за 25 днів грудня 2006 року в сумі 316,13 грн. повернута позивачем до пенсійного фонду 23.09.2016 року, що підтверджується копією квитанції № 0.0.622972012.1 (а.с. 19).

Таким чином, зважаючи на те, що призначена у грудні 2006 року пенсія за вислугу років ОСОБА_1 була повернута у зв`язку з виходом на роботу 29.12.2006 року, можна зробити висновок, що позивач фактично не отримував пенсію за вислугу років, а тому відсутні підстави вважати, що його звернення у 2016 році із заявою про призначення пенсії за віком є переходом з одного виду пенсії на інший.

Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для виплати позивачеві допомоги, передбаченої пунктом 7-1 Розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що позивач на день звернення до відповідача за призначенням грошової допомоги досяг пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", працював на посаді, робота на якій дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та призначення грошової відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» допомоги і має страховий стаж більше 35 років на такій посаді, а тому має право на виплату грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій на день призначення пенсії.

Разом з цим, позовні вимоги в частини зобов`язання відповідача виплатити таку допомогу у визначеному позивачем розмірі, а саме: у розмірі 32 454,0 грн., на думку колегії суддів задоволенню не підлягають, оскільки визначення розміру такої виплати відноситься до дискреційних повноважень відповідача, у зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні вказаної частини позовних вимог.

Відповідно до ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимоги про здійснення перерахунку та виплати пенсії без обмеження її максимальним розміром, ухвалено з порушенням норм матеріального права, а тому відповідно до ч.1 ст. 317 КАС України, підлягає скасуванню в цій частині.

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2021 скасувати.

Ухвалити у справі нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо відмови ОСОБА_1 в нарахуванні та виплаті грошової допомоги, передбаченої до п.7-1 ХV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення;

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу, передбачену п.7-1 ХV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області () за рахунок його бюджетних асигнувань, на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень, 00 коп.) та за подання апеляційної скарги у розмірі 1362,00 грн. (одна тисяча триста шістдесят дві гривні, 00 коп.).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Дата складення повного тексту судового рішення 16.12.2021р.

Головуючий суддя Стас Л.В.
Судді Шевчук О.А. Турецька І.О.