Справа № 2а-108/12/2670
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2021-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2021 року м. Київ № 2а-108/12/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого

судді Пащенка К.С., суддів: Маруліної Л.О., Шейко Т.І., за участю секретаря судового

засідання Бокатової Я.А., розглянувши у порядку письмового провадження

адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державної авіаційної адміністрації Міністерства транспорту та зв`язку України, Державної авіаційної служби України, Міністерства інфраструктури України Кабінет Міністрів України
провизнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної авіаційної адміністрації Міністерства транспорту та зв`язку України (надалі - відповідач 1, ДАА МТЗ України, Державіаадміністрація), Державної авіаційної служби України (по тексту - відповідач 2, ДАС України, Державіаслужба) та Міністерства інфраструктури України (в тексті - відповідач 3, Мінінфраструктури), у якому, з урахуванням заявлених уточнень, просить суд:

- визнати незаконною бездіяльність ДАС України, яка призвела до звільнення без подальшого працевлаштування ОСОБА_1 , головного спеціаліста сектору пожежної безпеки ДАА МТЗ України із займаної посади, у зв`язку із ліквідацією Адміністрації згідно з п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України без пропозиції працевлаштування на посаду відповідно кваліфікації в новостворений відділ протипожежного забезпечення та аварійного рятування - координаційного центру пошуку та рятування управління перевезень департаменту авіаційних перевезень та аеропортів ДАС України;

- зобов`язати ДАС України прийняти рішення чи вчинити дії для працевлаштування на відповідну посаду за фахом у відділ протипожежного забезпечення та аварійного рятування-координаційного центру пошуку та рятування управління перевезень департаменту авіаційних перевезень та аеропортів ДАС України;

- за незаконну бездіяльність стягнути з ДАС України середньомісячний заробіток головного спеціаліста ДАС України, або заробітку працівника аналогічної його кваліфікації у відділі протипожежного забезпечення та аварійного рятування-координаційного центру пошуку та рятування управління перевезень департаменту авіаційних перевезень та аеропортів ДАС України за період вимушеного прогулу з моменту звільнення 20.07.2011 по дату працевлаштування у відділ протипожежного забезпечення та аварійного рятування-координаційного центру пошуку та рятування управління перевезень департаменту авіаційних перевезень та аеропортів ДАС України.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.02.2012, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.08.2012, у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24.02.2015, судові рішення першої та апеляційної інстанції скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.06.2015, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 30.07.2015, у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.06.2015 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 30.07.2015, справу № 2а-108/12/2670 направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Судом касаційної інстанції зазначено, що при повторному розгляді справи судам необхідно перевірити чи дійсно мала місце ліквідація органу, чи фактично відбулось створення аналогічного за функціями та завданнями органу з іншою назвою. Потрібно встановити (порівняти) чи відбулось скорочення чисельності або штату працівників структурного підрозділу (відділу) в якому працював позивач. Також, необхідно дослідити питання щодо дотримання роботодавцем процедури звільнення працівника у поєднанні з можливістю переведення позивача за його згодою на іншу роботу та дослідити чи не мало місце звільнення особи, щодо якої встановлені обмеження на звільнення або визначені додаткові гарантії.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.08.2019 дану справу передано для розгляду головуючому судді Пащенку К.С.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.09.2019 прийнято до провадження адміністративну справу № 2а-108/12/2670. Ухвалено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Справу призначено до розгляду в підготовче судове засідання на 31.10.2019.

04.10.2019 до Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву від Державної авіаційної служби України, в якому відповідач-2 вказує таке.

Відповідно до Указу Президента України від 09.12.2010 № 1085 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» (далі - Указ № 1085) утворено Державіаслужбу шляхом реорганізації Міністерства транспорту та зв`язку України.

Підпунктом 4 пункту 7 Указу № 1085 надано доручення Кабінету Міністрів України вжити заходів щодо ліквідації урядових органів в системі центральних органів виконавчої влади.

На виконання вищевказаної норми постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2011 № 346 «Про ліквідацію урядових органів» ліквідовано Державіаадміністрацію.

Відповідно до пункту 1 Положення «Про державну авіаційну службу України», затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 № 398/2011 (далі - Положення № 398/2011), чинного на момент виникнення спірних правовідносин, Державна авіаційна служба України (Державіаслужба України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра України - Міністра інфраструктури України. Деравіаслужба входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері цивільної авіації.

Враховуючи зазначене, відповідач звертає увагу суду, що Державіаслужбу, як центральний орган виконавчої влади утворено як новий орган виконавчої влади та зареєстровано як нову юридичну особу.

Доводи позивача, що відповідно до п. 5 Указу № 1085 Державіаслужба є правонаступником Державіаадміністрації, не відповідають дійсності та не мають юридичного закріплення, оскільки в положенні № 398/2011 не вказано, що Державіаслужба є правонаступником будь-якої юридичної особи.

Враховуючи, що постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2011 № 346 ліквідовано Державіаадміністрацію без встановлення правонаступника, то позивача було правомірно звільнено відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України без працевлаштування в Державіаслужбі.

Відповідно до вищевикладеного, позивач ніколи не перебував у трудових відносинах з Державіслужбою, а отже позовні вимоги є безпідставними.

31.10.2019 судом оголошено перерву, справу призначено до розгляду на 20.11.2019.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.11.2019 залучено Міністерство інфраструктури України до участі у справі в якості співвідповідача. Також цією ухвалою залучено Кабінет Міністрів України до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

25.11.2019 позивачем подано клопотання про витребування у відповідачів та третіх осіб інформації та документів.

05.12.2019 ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва витребувано у Державної авіаційної служби України інформацію та документи, що містять інформацію про середній місячний заробіток головного спеціаліста та/або державного інспектора з авіаційного нагляду за безпекою авіації Державіаслужби та/або аналогічної посади аналогічного органу з аналогічними функціями в період з 2011 року і по теперішній час.

17.12.2019 до Окружного адміністративного суду міста Києва від Міністерства інфраструктури України надійшов відзив на адміністративний позов, в якому відповідач 3 просить відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

21.01.2020 ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва витребувано у Центрального державного архіву вищих органів влади та управління України (адреса: 03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 24) чинні станом на 20.07.2011 належним чином засвідчені копії:

- «Положення про сектор пожежної безпеки Державної авіаційної адміністрації»;

- посадової інструкції головного спеціаліста сектору пожежної безпеки Державної авіаційної адміністрації.

На адресу Окружного адміністративного суду міста Києва 13.02.2020 надійшла відповідь від Центрального державного архіву вищих органів влади та управління України з повідомленням про неможливість подання витребуваних документів за 2011 рік у зв`язку з їх відсутністю. Запропоновано звернутися до Міністерства інфраструктури України для подальшого пошуку необхідної інформації.

13.02.2020 ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва витребувано у Міністерства інфраструктури України:

- письмові пояснення з приводу не повідомлення Міністерством інфраструктури України обставин місцезнаходження витребуваних протокольною ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.12.2019 документів з зазначенням інформації щодо їх місцезнаходження;

- належним чином завірені копії «Положення про сектор пожежної безпеки Державної авіаційної адміністрації» та посадової інструкції головного спеціаліста сектору пожежної безпеки Державної авіаційної адміністрації (за наявності).

16.03.2020 ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду у складі колегії суддів по суті на 22.04.2020.

Вказаного дня розгляд справи відкладено на 03.06.2020, а в подальшому до 25.06.2020.

В призначений день судом ухвалено, на підставі ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України (скорочено - КАС України), про здійснення розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, судом встановлено наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , з 01.02.2007 працював у Державній авіаційній адміністрації Міністерства транспорту та зв`язку України на посаді головного спеціаліста сектору пожежної безпеки.

Відповідно до указу Президента України від 09.12.2010 № 1085 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» (далі - Указ № 1085) утворено Державіаслужбу шляхом реорганізації Міністерства транспорту та зв`язку України.

Підпунктом 4 пункту 7 Указу № 1085 надано доручення Кабінету Міністрів України вжити заходів щодо ліквідації урядових органів в системі центральних органів виконавчої влади.

На виконання вищевказаної норми постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2011 № 346 «Про ліквідацію урядових органів» ліквідовано Державіаадміністрацію.

Відповідно до наказу голови ДАА МТЗ України від 08.04.2011 № 8/о/с керівникам структурних підрозділів наказано довести до відома працівників указ Президента України «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» та постанову КМУ «Про ліквідацію урядових органів». Начальнику відділу кадрової роботи та соціальної політики наказано здійснити заходи щодо попередження всіх працівників про наступне звільнення (переведення) у зв`язку ліквідацією ДАА МТЗ України та утворенням ДАС України з дотриманням вимог законодавства про працю.

18.04.2011 позивача повідомлено про наступне звільнення, про що свідчить його підпис, а наказом ДАА МТЗ України від 20.07.2011 № 210о/с ОСОБА_1 з 21.07.2011 звільнено із займаної посади у зв`язку з ліквідацією ДАА МТЗ України відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Вважаючи бездіяльність відповідача незаконною, за відсутності відповідних дій для забезпечення його прав, позивач звернувся з позовом до адміністративного суду.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з такого.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (в тексті - КЗпП України) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

З викладеного слідує, що підставами для звільнення працівника у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є, зокрема, як ліквідація підприємства, установи, організації, так само як і їх реорганізація або скорочення чисельності або штату працівників.

Саме ліквідація ДАА МТЗ України як підстава для звільнення позивача зазначена у наказі від 20.07.2011 № 210о/с.

Позивач, вважаючи своє звільнення незаконним, вказує на те, що в даному випадку відбулася реорганізація, а не ліквідація державного органу, в той час як відповідачі наполягають на тому, що відбулася саме ліквідація державного органу.

Таким чином, спірним в даній справі є питання наявності такої підстави для звільнення як ліквідація державного органу.

За ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Ліквідація - це одна із форм припинення юридичної особи. Ліквідація юридичних осіб здійснюється без переходу прав i обов`язків підприємства, що ліквідується, до інших осіб, тобто без правонаступництва. При ліквідації підприємства його права й обов`язки припиняються.

Верховний Суд України у постановах від 04.03.2014 у справі № 21-8а14, від 27.05.2014 у справі № 21-108а14, від 28.10.2014 у справі № 21-484а14 сформував наступні правові висновки з цього приводу та зазначив, що ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

З матеріалів справи слідує, що постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2011 № 346 «Про ліквідацію урядових органів» ліквідовано ДАА МТЗ України, головним спеціалістом сектору пожежної безпеки якої був ОСОБА_1 Водночас, Указом № 1085 утворено Державіаслужбу.

Верховний Суд в постанові від 04.07.2019 у справі № 2а-108/12/2670 вказав, що перевіряючи наявність чи відсутність факту ліквідації юридичної особи публічного права, необхідно порівняти завдання і функції цих двох осіб публічного права, порядок їх створення, організаційно-правові форми, правовий статус.

В цій справі Верховний Суд звернув увагу, що при порівнянні змісту положень Державіаадміністрації (Постанова Кабінету Міністрів України від 2 листопада 2006 року № 1526 про затвердження Положення про Державну авіаційну адміністрацію) та ДАС України (Указ Президента України від 06 квітня 2011 року № 398/2011 про затвердження Положення про Державну авіаційну службу України), можливо сформувати висновок, що функції даних установ фактично збігаються, не зважаючи на використання в рішенні терміну «ліквідація».

Відтак, держава не відмовилася від функцій і завдань, які виконувала ДАА МТЗ України, а фактично передала їх новоутвореній Державній авіаційній службі України.

Виходячи з того, що ДАС України перейшли права та обов`язки ДАА МТЗ України, з якого позивача було звільнено, то в даному випадку мало місце саме реорганізація, а не ліквідація державного органу, оскільки повноваження ліквідованої установи перейшли до правонаступника, а не припинені взагалі.

Аналогічні правові висновки з цього питання викладено, серед іншого, у постановах Верховного Суду від 06.08.2020 у справі № 591/3069/16-а та від 24.12.2019 у справі № 591/3068/16-а.

З огляду на викладене, суд зазначає, що у даному випадку фактично відбулася реорганізація державного органу, а не його ліквідація, з покладенням виконання цих функцій на інший орган.

Водночас, як вже зазначалось, зі змісту п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України випливає, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання за ініціативою власника трудового договору з працівником, як при: ліквідації; реорганізації; скороченні чисельності працівників або скороченні штату працівників.

При цьому вживані в цій нормі поняття «ліквідація», «реорганізація», «скорочення чисельності або штату працівників» стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

За таких обставин підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв`язку з ліквідацією та реорганізацією підприємства, установи, організації за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація чи реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Згідно ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз`яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Отже, суд при виникненні спору між працівником і роботодавцем стосовно звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України зобов`язаний перевірити дотримання роботодавцем відповідної процедури звільнення працівника.

В свою чергу, ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Згідно із ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України 2Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що законодавством регламентовано чітку та послідовну процедуру вивільнення працівників у разі скорочення штату, яка передбачає:

1) повідомлення працівників не пізніше, ніж за два місяці;

2) запропонування працівнику всіх наявних вакантних посад (що були наявними на момент попередження працівника про звільнення та з`явилися протягом періоду з дня попередження до дня звільнення, а також існували безпосередньо станом на день звільнення), які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації;

3) перевірку наявності у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці, тобто здійснення їх порівняльного аналізу за такими критеріями.

При цьому, визначальним критерієм для встановлення наявності переважного права на залишення на роботі працівникам при скороченні чисельності штату у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень його кваліфікації та продуктивність праці, а сімейний стан, стаж роботи та інші обставини, що надають право для залишення на роботі, враховуються лише у тому разі, коли працівники мають однакову кваліфікацію і продуктивність праці.

Разом з тим, під кваліфікацією розуміється здатність працівника виконувати завдання та обов`язки відповідної роботи.

Доказами більш високої кваліфікації можуть бути відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), підвищення кваліфікації, навчання без відриву від виробництва, винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, досвід трудової діяльності.

У свою чергу, про продуктивність праці, як узагальнюючий показник її результативності, може свідчити збільшення обсягу виконуваної роботи, її якості, суміщення професій тощо.

Таким чином, для порівняння кваліфікації та продуктивності праці працівників повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів, про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника підлягають оцінюванню окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в ч. 2 ст. 42 КЗпП України.

Водночас, для виявлення працівників, які підлягають у першу чергу залишенню на роботі при скороченні штатів, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом складання відповідної довідки у довільній формі з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 824/3229/14-а, від 11.07.2018 у справі № 816/1232/17.

Отже, лише виконання роботодавцем всіх у сукупності вищезазначених гарантій реалізації працівником права на працю при скороченні штатів є підставою для правомірного звільнення.

При цьому, матеріалами справи підтверджується, що наявні вакансії у новоствореній ДАС України не було запропоновано позивачу. Крім того, відповідачем не було надано жодних пояснень щодо звільнення саме позивача, або будь - якого аналізу чи порівняння позивача поряд з іншими працівниками.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленої у постанові від 01.04.2015 у справі № 6-40цс15, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Вказана позиція також підтримана в постанові Верховного Суду у справі № 816/1232/17 від 11.07.2018.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено вищезазначені приписи під час надання позивачу пропозицій.

З урахуванням викладеного, у суду наявні всі підстави для висновку про допущення відповідачем протиправної бездіяльності під час процедури вивільнення позивача (попередження про вивільнення та наступне звільнення) у вигляді непропонування іншої рівноцінної (рівнозначної) посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у відповідному державному органі.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 було звільнено із займаної ним посади наказом ДАА МТЗ України від 20.07.2011 № 210о/с відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України із зазначенням про ліквідацію ДАА МТЗ України як на підставу для звільнення відповідно до цієї норми КЗпП України.

Поряд із цим, при розгляді цієї адміністративної справи судом встановлено, що ДАА МТЗ України ліквідовано не було, а реорганізовано з передачею функцій держави в цій сфері новоутвореному державному органу - ДАС України.

Відповідно, з огляду на недотримання ДАА МТЗ України процедури вивільнення ОСОБА_1 , наслідком чого стало звільнення позивача, враховуючи помилковість визначення відповідачем-1 у наказі від 20.07.2011 № 210о/с підстави для звільнення ОСОБА_1 , відповідний наказ, на переконання суду, є протиправним.

Водночас, позивачем не заявлялась вимога про визнання протиправним та скасування наказу, на підставі якого його було звільнено.

Так, суд зазначає, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 5 КАС України).

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як роз`яснив Верховний Суд України у п. 3 постанови Пленуму № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення», вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; повний захист прав позивача неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав, а вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід врахувати положень ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

У п. 74 Рішення у справі "Лелас проти Хорватії" і пункті 70 Рішення у справі "Рисовський проти України" ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування" та пояснив його практичне значення, зокрема, зазначивши, що держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Іншими словами, ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу. Принцип "належного урядування" передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Також судом зауважується, що у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 Конституційний Суд України зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках

порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (ст. 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (ст. 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (ст. 13).

Тож, з урахуванням можливості виходу за межі позовних вимог і вирішення питання, яке не заявлялось позивачем, беручи до уваги необхідність ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, зважаючи на викладені у мотивувальній частині цього рішення висновки про допущення відповідачем протиправної бездіяльності під час процедури вивільнення позивача, суд вважає, що заявлена за позовом відповідна вимога про визнання незаконної бездіяльності ДАС України, яка призвела до звільнення без подальшого працевлаштування ОСОБА_1 підлягає задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності ДАС України під час процедури вивільнення (попередження про вивільнення та наступне звільнення) ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста сектору пожежної безпеки Державної авіаційної адміністрації Міністерства транспорту і зв`язку України у вигляді непропонування іншої рівноцінної (рівнозначної) посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у Державній авіаційній службі України, та, з огляду встановлення протиправності наказу ДАА МТЗ України від 20.07.2011 № 210о/с, наявні правові підстави для виходу судом за межі позовних вимог, у зв`язку із чим окреслений наказ про звільнення ОСОБА_1 підлягає скасуванню, як протиправний.

Щодо вимог позивача про зобов`язання ДАС України прийняти рішення чи вчинити дії для працевлаштування на відповідну посаду за фахом у відділ протипожежного забезпечення та аварійного рятування - Координаційного центру пошуку та рятування управління перевезень департаменту авіаційних перевезень та аеропортів ДАС України, суд зазначає наступне.

За ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно роз`яснень п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 у випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч. 3 ст. 36 КЗпП України в редакції від 19.01.1995). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де зберіглося його попереднє місце роботи.

В розрізі питання дотримання роботодавцем процедури вивільнення працівника суд звертає увагу на правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 18.02.2021 (справа № 813/1229/17), згідно якої звільнення державного службовця з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав державного службовця.

Ураховуючи приписи ч. 1 ст. 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення/переведення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в ч. 1 ст. 235, ст. 240-1 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення/переведення відбулося з порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Відповідно до посадової інструкції державного інспектора з авіаційного нагляду за безпекою авіації відділу протипожежного забезпечення та аварійного рятування - Координаційного центру пошуку та рятування (далі - Відділ) державний інспектор з авіаційного нагляду за безпекою авіації (далі - Державний інспектор) підпорядкований безпосередньо начальнику Відділу (у разі відсутності з поважних причин начальника Відділу - заступнику начальника Управління), та за його дорученням виконує функції, закріплені за Відділом, у межах своїх функціональних обов`язків.

Державний інспектор призначається на посаду та звільняється з посади наказом Голови Державіаслужби України.

Державний інспектор повинен відповідати таким кваліфікаційним вимогам:

- повна вища освіта за спеціальністю «пожежна безпека», освітньо-кваліфікаційний рівень магістра, спеціаліста;

- стаж роботи за фахом не менше 3 років.

Державний інспектор повинен пройти спеціальну підготовку, післядипломну підготовку за спеціалізацією «пошукове та аварійно-рятувальне забезпечення» та отримати свідоцтво (сертифікат) на право здійснювати професійну діяльність.

Державний інспектор повинен володіти державною мовою, а також однією з робочих мов ІКАО та знати:

- інструкцію з діловодства;

- правила ділового етикету;

- правила та норми охорони праці та протипожежного захисту;

- основні принципи роботи на комп`ютері та відповідні програмні засоби.

Завдання Державного інспектора відповідно до посадової інструкції передбачають:

- участь у розробці проектів законодавчих і нормативних актів;

- інспектування та перевірки суб`єктів та об`єктів авіаційної діяльності та контроль за виконанням ним авіаційних правил України з питань організації протипожежного забезпечення;

- протипожежні інструктажі з працівниками Державіаслужби;

- забезпечення проведення пожежно-профілактичних заходів.

При цьому, весь персонал відділу протипожежного забезпечення та аварійного рятування - Координаційного центру пошуку та рятування відноситься до державних інспекторів з авіаційного нагляду за безпекою авіації, а позивач займав посаду головного спеціаліста сектору пожежної безпеки ДАА МТЗ України.

Позивача звільнено з посади головного спеціаліста сектору пожежної безпеки ДАА МТЗ України, відповідну посаду у відділі протипожежного забезпечення та аварійного рятування-координаційного центру пошуку та рятування управління перевезень департаменту авіаційних перевезень та аеропортів ДАС України позивач не обіймав. Отже, позивач не працював у відділі авіаційно-рятувального та протипожежного забезпечення - Координаційному центрі пошуку та рятування ДАС України.

З урахуванням відсутності посади, з якої позивача звільнено, а також зважаючи на наведені вище позиції про те, що законодавство не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в ч. 1 ст. 235, ст. 240-1 КЗпП України та обов`язком суду поновити працівника на попередній роботі, суд поновлює позивача на тій посаді, з якої його було звільнено, а саме: посаді головного спеціаліста сектору пожежної безпеки Державної авіаційної адміністрації Міністерства транспорту та зв`язку України.

Поряд з цим, на момент звільнення позивача існувала норма КЗпП України, яка передбачала необхідність запропонування працівнику наявну на підприємстві роботу, тобто, вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Звільнення працівника можливе лише за умови його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Водночас, відповідач-2 вказує, що працевлаштувати позивача у новоутворений відділ не було можливості, оскільки, в самому відділі відбулося скорочення на 2 штатні одиниці.

Судом встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.2011 № 937 визначено граничну чисельність Державної авіаційної служби України у кількості 325 одиниць.

При цьому, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 13.05.2009 № 464 та наказу МТЗ України від 14.01.2010 гранична чисельність працівників Державіаадміністрації становить 407 працівників.

Тобто, в процесі реорганізації Державної авіаційної адміністрації МТЗ України у Державну авіаційну службу України відбулося скорочення чисельності працівників на 82 одиниці.

Більше того, штатним розписом ДАС України на 2012 рік передбачено, що відділ протипожежного забезпечення та аварійного рятування - Координаційний центр пошуку та рятування складається із 5 штатних посад (начальник відділу - 1, головний спеціаліст - 4, провідний спеціаліст - 3). При цьому, матеріалами адміністративної справи встановлено, що відділ ДАА МТЗ України в якому працював позивач складався із 7 штатних одиниць.

Незважаючи на скорочення штату працівників як в ДАС України загалом, так і у відділі, в якому працював позивач, на момент реорганізації одного державного органу в інший (ДАА МТЗ України в ДАС України), у відповідача була можливість запропонувати позивачу відповідну рівнозначну посаду державної служби або, в разі відсутності такої пропозиції, - іншу роботу (посаду державної служби) в державному органі - правонаступнику.

Суд акцентує, що на момент спірних правовідносин КЗпП України імперативно зобов`язував при процедурі звільнення роботодавця (відповідача) запропонувати працівнику (позивачу) всі вакантні посади, що були наявними на момент попередження працівника про звільнення та з`явилися протягом періоду з дня попередження до дня звільнення, а також існували безпосередньо станом на день звільнення, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Враховуючи, що відповідач не запропонував позивачу відповідну посаду державної служби і не отримав відмову від переведення на запропоновану посаду, порушеним є порядок звільнення позивача з державної служби.

Водночас, ОСОБА_1 не заявлялась вимога про зобов`язання відповідача запропонувати йому іншу рівноцінну (рівнозначну) посаду державної служби або іншу роботу в цьому державному органі. Позивачем заявлялось лише про необхідність зобов`язання судом ДАС України прийняти рішення чи вчинити дії для працевлаштування позивача на відповідну посаду за фахом у новоутворений відділ ДАС України. Тому суд вважає такі вимоги передчасними.

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. Протилежна ситуація була б формою втручання в дискреційні повноваження ДАС України та виходила б за межі завдань адміністративного судочинства.

Тому, враховуючи викладені вище обґрунтування, керуючись ч. 2 ст. 9 КАС України та з урахуванням необхідності поновлення порушених прав ОСОБА_1 , суд зобов`язує Державну авіаційну службу України запропонувати ОСОБА_1 іншу рівноцінну (рівнозначну) посаду державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншу роботу (посаду державної служби) у Державній авіаційній службі України.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середньомісячного заробітку головного спеціаліста ДАС України, або заробітку працівника аналогічної його кваліфікації за період вимушеного прогулу з моменту звільнення 20.07.2011 по дату працевлаштування, суд звертає увагу на таке.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України, ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Припинення, розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.

До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають.

За змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. Вказане наведено в ухвалі Верховного Суду від 24.03.2021 у справі № 755/12623/19.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі по тексту - Порядок № 100).

За п. 2 вказаного Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Із п. 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим п. 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п. 8 Порядку).

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Відповідно до абз. 3 п. 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно до ч.ч. 1-4 ст. 241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

За п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, зазначається, що днем звільнення вважається останній день роботи. З аналізу вищевикладеного вбачається, що день звільнення - це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем.

Матеріали адміністративної справи свідчать, що наказом ДАА МТЗ України від 20.07.2011 № 210о/с ОСОБА_1 звільнено із займаної посади у зв`язку з ліквідацією ДАА МТЗ України саме з 21.07.2011. Таким чином, позивача слід поновити на посаді та виплатити середній заробіток з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 22.07.2011.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 05.12.2019 у справі № 428/8276/16-а.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Аналіз наведених норм у їх сукупності дає підстави для висновку про те, що завданням судочинства є вирішення судом спору з метою ефективного захисту порушеного права.

Ст. 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи зі змісту ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням ЄСПЛ від 19.04.1993 у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, п. 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 (справа № 802/2236/17-а).

З огляду на все викладене вище та виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності та наведених висновків в цілому, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то відповідно до ст. 139 КАС України відсутні підстави для його розподілу.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 9, 72-78, 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Державної авіаційної служби України під час процедури вивільнення (попередження про вивільнення та наступне звільнення) ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста сектору пожежної безпеки Державної авіаційної адміністрації Міністерства транспорту і зв`язку України у вигляді непропонування іншої рівноцінної (рівнозначної) посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у Державній авіаційній службі України.

3. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної авіаційної адміністрації Міністерства транспорту і зв`язку України від 20.07.2011 № 210о/с.

4. Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста сектору пожежної безпеки Державної авіаційної адміністрації Міністерства транспорту та зв`язку України.

5. Стягнути з Державної авіаційної служби України на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 22.07.2011 по 13.12.2021.

6. Зобов`язати Державну авіаційну службу України запропонувати ОСОБА_1 іншу рівноцінну (рівнозначну) посаду державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншу роботу (посаду державної служби) у Державній авіаційній службі України.

7. У решті позовних вимог відмовити.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Головуючий суддя К.С. Пащенко

Суддя Л.О. Маруліна

Суддя Т.І. Шейко