Справа № 640/30056/21
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2021-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2021 року м. Київ № 640/30056/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кармазіна О.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
до Міністерства оборони України
треті особи(1) Південне управління капітального будівництва Міністерства оборони України (2) Головне управління майна та ресурсів Міністерства оборони України
провизнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 6, код ЄДР: 00034022; ), в якому просить суд:

1) визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства оборони України №44-ДП від 24.09.2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України на підставі п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та розірвання контракту, укладеного з ОСОБА_1 28.12.2020;

2) поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України з 24.09.2021;

3) стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.09.2021 по день винесення судового рішення.

Що стосується власне позиції позивача.

Позивач зазначає, що Управління є державною організацією.

Управління очолює начальник, якого призначає та звільняє Міністр оборони України.

Наказом МО України «Про реорганізацію Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України» №37 від 11.02.2020 року у зв`язку з проведенням у Міністерстві оборони України організаційних заходів було вирішено:

припинити юридичну особу - Південне управління капітального будівництва Міністерства оборони України (код: 24980210), реорганізувавши його шляхом приєднання до Центрального територіального управління капітального будівництва;

визначити Центральне територіальне управління капітального будівництва правонаступником усіх прав та обов`язків Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України;

основні фонди та оборотні засоби, інші цінності Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України, що реорганізується, закріпити за Центральним територіальним управлінням капітального будівництва на праві господарського відання згідно з затвердженим передавальним актом.

Позивач зазначає, що цим же наказом призначено комісію під керівництвом начальника відділу капітального будівництва - заступника головного інженера Центрального територіального управління капітального будівництва Васильєва В.В. та зобов`язано:

здійснити письмове повідомлення органу, що здійснює державну реєстрацію протягом трьох робочих днів з дати видання наказу;

розмістити в друкованих засобах масової інформації повідомлення про припинення юридичної особи та порядок і строк заявлення кредиторами претензій протягом двох місяців із дня оголошення повідомлення про припинення юридичної особи;

Також, як зазначає позивач, Васильєву В.В. належало забезпечити:

проведення інвентаризації;

додержання прав і законних інтересів працівників;

надання в повному обсязі представникам Департаменту внутрішнього аудиту Міноборони України документи, які є аудиторськими доказами;

інші заходи стосовно припинення юридичної особи.

Проте, як зазначено у позові, Васильєвим В.В. не було забезпечено проведення інвентаризації активів та зобов`язань, забезпечення аудиторської групи інформацією та документами для проведення аудиту, здійснено витрати коштів з банківського рахунку, які кваліфіковано як незаконні витрати коштів Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України, тощо (в позові - далі).

Крім того, після набуття чинності наказу МО України від 11.02.2020 № 37 головою комісії вжито заходів, які, за твердженням позивача, мали негативні наслідки для Управління.

Наказом МО України від 02.07.2020 № 242 наказ від 11.02.2020 № 37 визнано таким, що втратив чинність.

Тобто, як зазначає позивач, Південне управління капітального будівництва Міністерства оборони України (код 24980210) продовжило своє існування.

Наказом Міністерства оборони України №26-ДП від 16.07.2020 року у зв`язку з виробничою необхідністю та з метою забезпечення належного функціонування Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України тимчасове виконання обов`язків начальника було покладено на ОСОБА_1 .

Відповідно до наказу Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України за №17-ОД від 22.07.2020 року ОСОБА_1 приступив до виконання тимчасово виконуючого обов`язки начальника з 27.07.2020 року.

21.08.2020 року відповідно до наказу Міністерства оборони України від 16.07.2020 року №26-ДП «По особовому складу керівників державних підприємств» відповідно до якого колишній т.в.о. начальника Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України Мироненко А.Г. передав, а новопризначений т.в.о. начальника ОСОБА_1 прийняв документи управління (далі - Акт).

При цьому, як зазначає позивач, в Акті при передачі документів зафіксовано, що облік та формування документів не забезпечено, не організовано, документи хаотично в різних приміщеннях та аналогічні зауваження системного характеру.

Як зазначає позивач, Південним територіальним управлінням внутрішнього аудиту Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства оборони України був проведений внутрішній аудит Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України за період з 01.09.2017 року по 30.06.2020 року, про що був складений Звіт про результати внутрішнього аудиту №520/5/41/аз від 25.08.2020 року, у п.3.1. розділу III (Підсумкова частина) якого був здійснений висновок, що за результатами проведеного внутрішнього аудиту Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України надається умовно-позитивний (слабко-позитивний висновок, який стосується стану управління державним майном, претензійно-позовної роботи, інвестиційного будівництва та будівництва за державні кошти.

Позивач зазначає, що наказом Міністерства оборони України №48-ДП від 28.12.2020 року ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України з дня, визначеного у контракті.

Позивач зазначає, що 28.12.2020 між Міністерством оборони України в особі Міністра оборони України Тарана А.В. та ОСОБА_1 був укладений контракт на посаду начальника Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України на термін з 28 грудня 2020 року по 27 грудня 2023 року (далі - Контракт).

Відповідно до п. 1 Контракту керівник (ОСОБА_1) зобов`язується безпосередньо і через адміністрацію Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України здійснювати поточне управління підприємством, забезпечувати його прибуткову діяльність, ефективне використання і збереження закріпленого за підприємством державного майна, а орган управління майном зобов`язується створювати належні умови для матеріального забезпечення і організації праці керівника.

Відповідно до п. 5 Контракту керівник підзвітний органу управління майном у межах, установлених законодавством України, статутом підприємства та цим контрактом через структурний підрозділ Міністерства оборони України (орган військового управління), на який покладено функціональне управління підприємством.

Згідно наказу МО України № 142 від 28.05.2021 повноваження щодо підприємств, установ і організацій Міністерства оборони України, які належать до сфери управління Міноборони та виконує завдання з функціонального управління ними належать Головному управлінню майна та ресурсів Міністерства оборони України.

У позові надалі зазначається, що листом за №503/10436 від 09.09.2021 Головне управління майна та ресурсів Міністерства оборони України надіслало до Міністерства оборони України Подання до припинення контракту та звільнення з посади начальника Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України ОСОБА_1 (вх.№10880/дкп від 13.09.2021 року).

Надалі, як зазначає позивач, наказом Міністерства оборони України №44-ДП від 24.09.2021 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи начальника Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України на підставі п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та розірвано контракт, укладений з ним 28.12.2020 року, відповідно до п.п. «б», «т» п. 23 розділу 5 Контракту.

До відома ОСОБА_1 зазначений наказ був доведений 30.09.2021.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, необґрунтованим, проведеним з порушенням визначеної законом процедури та за відсутності відповідних підстав.

Так, посилаючись на положення профільного законодавства, наводячи положення п.п. 22, 23 контракту стосовно підстав його припинення, позивач зазначає, що у поданні, яке було надіслано Головним управлінням майна та ресурсів Міністерства оборони України до Міністерства оборони України, та яке послугувало підставою для його звільнення з займаної посади, фактично було зазначено наступні підстави.

Погіршення фінансового стану Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України.

Позивач зазначає, що у поданні зазначено, що: «в ході аналізу фінансової звітності підприємства за І півріччя 2021 року виявлено суттєве погіршення фінансового стану Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України. Що за результатом діяльності підприємства у першому півріччі 2021 року чистий фінансовий результат - збиток 1,089 млн грн. Чистий фінансовий результат за 2020 рік - прибуток 95,0 тис гри. Кредиторська заборгованість станом на 01.07.2021 року складає 5432,0 тис. грн., у тому числі 386,0 тис грн. - заборгованість з оплати праці, з якої 287,3 тис. грн. вже прострочена, що свідчить про невиконання керівником підприємства вимог абз. 3 та абз. 5 п. 7 контракту:

абз. 3 п. 7 - керівник зобов`язаний забезпечити високоефективну та стабільну роботу підприємства, зміцнення його фінансового стану, отримання та зростання прибутку, рентабельність виробництва, динамічний соціально-економічний розвиток.

абз. 5 п. 7 - керівник підприємства зобов`язаний забезпечити недопущення заборгованості із заробітної плати, інших грошових виплат та податкового боргу».

При цьому, як зазначає позивач, на момент призначення ОСОБА_1 на посаду т.в.о. начальника Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України та початок виконання своїх обов`язків (з 27.07.2020 року) за результатами проведеного внутрішнього аудиту стану Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України був наданий умовно-позитивний (слабко-позитивний висновок) в частині управління державним майном, претензійно-позовної роботи, інвестиційного будівництва, будівництва за державні кошти, тощо.

Позивач додає, що часта зміна керівництва Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України (7 разів за період, що досліджувався) не сприяла ефективному управлінню діяльністю (п.1.5., а. Звіту 9).

Протягом червня - липня 2020 року під час (період керівництва ліквідатором Васильєвим В.В. ) відбулася втрата частини первинних документів, які були підставою для записів у бухгалтерському обліку, жорсткого диску з програмним забезпеченням, регістрів синтетичного обліку.

У 2020 році бухгалтерський облік не вівся взагалі.

Крім того, як зазначає позивач, аудитом були зафіксовані численні фінансові та інші нефінансові порушення, ризики, неефективні управлінські рішення (п.1.5., а. Звіту 10-11), зокрема: недоотримання фінансових ресурсів попередніми керівниками; незаконні витрати коштів унаслідок завищення вартості виконаних будівельних робіт; незаконні витрати коштів унаслідок списання з балансу матеріальних цінностей з порушенням установленого порядку; заниження в обліку вартості активів; допущені неефективні управлінські рішення, фінансовий ризик недоотримання ресурсів, тощо.

Часта зміна керівництва Південного УКБ, не укладення/несвоєчасне укладання контрактів з керівниками свідчить, на думку позивача, про відсутність зваженого рішення щодо кадрових питань зі сторони органу управління. Не передбачення положенням звітування за наслідками діяльності установи не сприяє зацікавленості у покращенні результатів фінансово-господарської діяльності. Знаходження органу управління (Головне КЕУ) в стані припинення з одночасним рішенням про припинення Південного УКБ не сприяло ефективному менеджменту установи, призвело до негативних наслідків у вигляді зникнення документів та відсутності бухгалтерського обліку (п.2.1, а. Звіту 29).

Тобто, як зазначено у позові, на час призначення ОСОБА_1 на посаду т.в.о. начальника Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України та початок виконання ним своїх обов`язків (з 27.07.2020 року) діяльність Управління вже була збитковою та не покривала витрат на його утримання (п.1.5., а. Звіту 9).

При цьому, додає позивач, будь-які фінансові надходження та прибуток Управління (від укладення договорів на пайову участь у будівництві, договори про залучення коштів інвесторів у будівництво, угод на капітальне будівництво та ремонт, інвестування будівництва житла для військовослужбовців та членів їх сімей, придбання та обмін квартир, надання послуг та інші угоди в межах своєї компетенції, тощо) залежать від замовлень та погоджень Органу управління майна - тобто, від Головного управління майна та ресурсів Міністерства оборони України.

Відповідно до абз. 5, 7 п.7 Положення про Південне управління капітального будівництва Міністерства оборони України, затвердженого наказом Міністерства оборони України №21 від 16.06.2003 року (зі змінами), Управління відповідно до покладених па нього завдань:

за погодженням з управлінням капітального будівництва та придбання житла Головного управління розквартирування військ і капітального будівництва Міністерства оборони України укладає договори на пайову участь у будівництві об`єктів іншими замовниками;

вишукує та залучає кошти інвесторів у будівництво об`єктів у визначеному чинним законодавством України та цим Положенням порядку та укладає договори (контракти), які узгоджуються в управлінні капітального будівництва та придбання житла Головного управління розквартирування військ і капітального будівництва Міністерства оборони України.

Відповідно до абз. 7 п. 11 Положення про Південне управління капітального будівництва Міністерства оборони України, затвердженого наказом Міністерства оборони України №21 від 16.06.2003 року (зі змінами) начальник управління:

за погодженням з управлінням капітального будівництва та придбання житла Головного управління розквартирування військ і капітального будівництва Міністерства оборони України укладає угоди на капітальне будівництво та ремонт, інвестування будівництва житла для військовослужбовців та членів їх сімей, придбання та обмін квартир, надання послуг та інші угоди в межах своєї компетенції.

Проте, як зазначає позивач, за спірний період жодних замовлень та погоджень до Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України від Головного управління майна та ресурсів Міністерства оборони України не надходило, що спростовує наявність вини начальника ОСОБА_1 у допущенні погіршення фінансового стану підприємства та незабезпеченні його високоефективної та стабільної роботи.

Крім того, як зазначає позивач, Південне управління капітального будівництва Міністерства оборони України у своїй діяльності керується Положенням, затвердженим ще 16.06.2003 році, та підпорядковується начальнику управління капітального будівництва та придбання житла Головного управління розквартирування військ і капітального будівництва Міністерства оборони України.

Позивач наполягає на тому, що у процесі своєї діяльності та виконання покладених на Управління завдань ОСОБА_1 неодноразово звертався до Головного управління капітального будівництва та придбання житла Головного управління розквартирування військ і капітального будівництва Міністерства оборони України з питанням проведення Положення до працездатного вигляду та у відповідність до норм чинного законодавство (копії численних звернень додаються). Крім того, особисто начальнику юридичного відділу Головного управління капітального будівництва та придбання житла Головного управління розквартирування військ і капітального будівництва Міністерства оборони України надавались пропозиції та проект Положення про Південне управління капітального будівництва Міністерства оборони України, втім жодної відповіді ОСОБА_1 отримано не було.

Крім того, як зазначає позивач, за останній рік своєї діяльності Управління зверталось до Головного управління капітального будівництва та придбання житла Головного управління розквартирування військ і капітального будівництва Міністерства оборони України з листами щодо: наділення Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України робочими приміщеннями (лист за вих.№303/36/193 від 04.09.2020 року, за вих.№303/36/360 від 20.11.2020 року, за вих.№303/36/259 від 21.07.2021 року);

- затвердження штатного розкладу на 2021 рік (лист за вих.№ЗОЗ/Зб/44 від 21.01.2021 року, за вих.№303/36/106 від 02.03.2021 року);

- затвердження облікової політики (лист за вих.№303/36/107 від 02.03.2021 року, за вих.№303/36/131 від 27.07.2020 року);

- виготовлення нового Положення про Південне управління капітального будівництва Міністерства оборони України, оскільки існуюче Положення є застарілим та не відповідає чинному законодавству України (лист за вих.№303/36/308 від 26.10.2020 року);

- доручення щодо виправлення помилок у Єдиному державному реєстрі речових прав, які були допущені до 2020 року, та виявлені у період другого півріччя 2020 року (лист за вих.№303/36/177 від 28.08.2020 року);

- необхідності погодження укладення додаткових угод до існуючих інвестиційних договорів з метою приведення зобов`язань відповідно до законодавства, підписання актів передачі, оглядів, приймання, звірок, тощо (лист за вих.№303/36/192 від 04.09.2020 року, за вих.№303/36/195 від 04.09.2020 року, за вих.№303/36/226 від 14.09.2020 року).

І це, як зазначено у позові, далеко не весь перелік питань чи листів, з якими Південне управління капітального будівництва Міністерства оборони України зверталось до підпорядкованого органу. Щодо деяких питань, як зазначає позивач, Управління зверталось по декілька разів.

Позивач звертає увагу на те, що дев`ятнадцять звернень лише за 2021 рік було надіслано щодо бюджетної програми Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України, втім на жодне з них не було отримано відповіді.

Відтак, як зазначає позивач, у зв`язку з відсутністю будь-якого реагування з боку підпорядкованого органу та при таких обставинах ОСОБА_1 був фізично позбавлений можливості не тільки підняти фінансові показники, а й забезпечити високоефективну і стабільну роботу Управління, підтримувати його рентабельність, а також динамічний соціально-економічний розвиток, оскільки вирішення зазначених питань потребувало безпосередньої участі Головного управління капітального будівництва та придбання житла Головного управління розквартирування військ і капітального будівництва Міністерства оборони України.

При цьому, як зазначено у позові, погіршення фінансового стану та незадовільні показники діяльності Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України відбулося ще задовго до призначення ОСОБА_1 на посаду начальника, контракт з ним укладено лише 28.12.2020 року, що в свою чергу не могло слугувати підставами для розірвання Контракту відповідно до п. 8 ст. 36 КЗпП України, оскільки такі обставини виникли до його укладення.

При цьому, звертає увагу позивач, відповідачем при винесенні оскаржуваного наказу про звільнення не було встановлено, що погіршення фінансового стану та незадовільні показники діяльності Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України перебуває у безпосередньому зв`язку з конкретними рішення, діями або бездіяльністю ОСОБА_1 . Відповідачем перед звільненням ОСОБА_1 не проводилось жодного аудиту діяльності Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України.

До того ж, як стверджує позивач, інформація щодо виявлення суттєвого погіршення фінансового стану Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України, зазначена у поданні Головного управління майна та ресурсів Міністерства оборони України щодо припинення контракту та звільнення з посади начальника ОСОБА_1 , не відповідає дійсності.

Так, за друге півріччя 2020 року ОСОБА_1 , виконуючи обов`язки начальника Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України, незважаючи на повну збитковість підприємства, довів діяльність до прибутковості в сумі 95 тис грн., про що свідчить річний звіт за 2020 рік; кредиторська заборгованість Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України складала станом на 01.08.2020 року - 6 729 995,13 гри., а станом на 01.07.2021 року - 5 441 355,66 грн., тобто була істотно зменшена; заборгованість по заробітній платі складала станом на 01.08.2020 року - 320 190,29 грн., а станом на 01.08.2021 року - 266 539,44 грн., тобто була істотно зменшена.

Позивач також зазначає, що те, що Управління мало заборгованість щодо виплати працівникам заробітної плати жодним чином не підтверджує, що остання виникла через невиконання ОСОБА_1 як начальником своїх обов`язків, передбаченого контрактом та допущення останнім грубого порушення його вимог.

Крім того, звертає увагу суду, що за період роботи ОСОБА_1 на посаді начальника Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України останній не мав жодних дисциплінарних стягнень, накладених згідно ст.147 КЗпП України, в т.ч. з підстав «допущення суттєвого погіршення фінансового стану» Управління, при цьому, відповідач перед винесенням оскарженого наказу про звільнення навіть не намагався отримати від ОСОБА_1 будь-які пояснення з вищезазначених обставин, йому навіть не пропонувалося їх надати, відтак рішення про його звільнення було прийнято передчасно, за відсутності належних для того підстав, передбачених контрактом.

Щодо неподання до Міністерства оборони України в термін до 01 червня 2021 року річного з поквартальною розбивкою фінансового плану підприємства на 2022 рік, позивач зазначає наступне.

У поданні зазначено, що: «керівником підприємства не подано до Міністерства оборони України (далі - Орган управління майном) в термін до 01 червня 2021 року річного з поквартальною розбивкою фінансового плану підприємства на 2022 року, що є порушенням вимог п.6-1 контракту».

Пунктом 6-1 контракту передбачено, що керівник забезпечує складання в установленому порядку річного з поквартальною розбивкою фінансового плану підприємства на кожний наступний рік і подає його Органу управління майном, з яким укладено цей контракт, у строки, встановлені Органом управління майном, але не пізніше 01 червня року, що передує плановому.

Однак, як було встановлено у Звіті про результати внутрішнього аудиту №520/5/41/аз від 25.08.2020 року, складеного Південним територіальним управлінням внутрішнього аудиту Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства оборони України за період з 01.09.2017 року по 30.06.2020 року (п.2.3., а. Звіту 30) протягом періоду, який досліджувався, фінансові плани Управління не складалися.

Позивач зазначає, що Положенням про Південне управління капітального будівництва Міністерства оборони України, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 21 від 16.06.2003 року (зі змінами), передбачено планування діяльності за кошторисом доходів та видатків, який пристосований для бюджетних установ та не підходить для госпрозрахункової установи. Звітування за виконання показників кошторису доходів та видатків Положенням не передбачено, а отже, не здійснювалося, органом управління не вимагалося (п.1.5., а. Звіту 9).

Додає позивач, що станом на час проведення аудиту, а це період 01.09.2017 року по 30.06.2020 року, у Управління взагалі були відсутні будь-які плани (стратегічні, інвестиційні, фінансові, кошторис доходів та видатків) (п.1.5., а. Звіту 8).

Втім, намагаючись все ж таки виконати рекомендації, вказані у висновках аудиту, ОСОБА_1 витребовував у підпорядкованого органу - Головного управління капітального будівництва та придбання житла Головного управління розквартирування військ і капітального будівництва Міністерства оборони України фінансовий план Управління за І та II півріччя 2020 року (лист за вих.№303/36/131 від 27.07.2020 року).

Крім того, як зазначає позивач, ОСОБА_1 у червні 2021 року інформував ГУ про основні проблемні питання фінансово-господарської діяльності Управління (лист за вих.№306/36/241 від 16.06.2021 року), втім, всі листи як і інші звернення були залишені без відповіді.

Позивач акцентує увагу на тому, що оскільки саме від компетенції та надання Головним управління капітального будівництва та придбання житла Головного управління розквартирування військ і капітального будівництва Міністерства оборони України відповідей на запитувану інформацію, а також документів залежала можливість складення ОСОБА_1 річного з поквартальною розбивкою плану підприємства, зазначення у поданні на звільнення ОСОБА_1 щодо невиконання ним зазначеної вимоги є безпідставним.

До того, як зазначає позивач, після скасування наказу про ліквідацію Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України при проведенні аудиту було встановлено, що частина бухгалтерської документації знищено, зазначені обставини були додатково зафіксовані в Акті приймання-передачі справ, документів та майна Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України від колишнього т.в.о. начальника Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України ОСОБА_1., що також в свою чергу ускладнювало складання фінансового плану.

Оскільки фінансових планів Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України за минулі роки не існувало, попередніми керівниками вони ніколи не складались, не надавалася запитувана інформація підконтрольним органом, а при складанні річного з поквартальною розбивкою фінансового плану підприємства на 2022 року повинна бути врахована інформація щодо фактичних, планових і прогнозних показників на 2022 рік, яка в Південному управління капітального будівництва Міністерства оборони України була відсутня з огляду на обставини, про які зазначалося вище, ОСОБА_1 був позбавлений об`єктивної можливості підготувати та подати до уповноваженого органу управління даний документ.

Лише після налагодження нормальної діяльності підприємства, а саме відновлення втраченої бухгалтерської та фінансово-господарської документації, статистичної та фінансової звітності, отримання інформації щодо стану сплати податків, зборів та інших платежів до бюджету, виконання зобов`язань за укладеними договорами та іншої інформації, яка обов`язково повинна зазначатися у фінансовому плані підприємства, ОСОБА_1 зміг би підготувати та направити до Міністерства оборони України фінансовий план Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України на 2022 рік.

Щодо не проведення в термін до 13.08.2021 року позапланової інвентаризації нерухомого державного майна та не надання до 20.08.2021 року відомостей про такі об`єкти до органу управління майном, позивач зазначає наступне.

Так, як вже зазначалося позивачем, наказом МО України «Про реорганізацію Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України» № 37 від 11.02.2020 року ліквідатора Васильєва В.В. - начальника відділу капітального будівництва - заступника головного інженера Центрального територіального управління капітального будівництва було зобов`язано проведення інвентаризації.

Проте, головою комісії з реорганізації Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України Васильєвим В.В. не виконано вимоги наказу Міністра оборони України «Про реорганізацію Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України» №37 від 11.02.2020 року та не забезпечено проведення інвентаризації активів та зобов`язань. Інвентаризацію Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України не призначено та, відповідно, не проведено (п.2.1.3 а. Звіту 24).

При цьому, намагаючись все ж таки виконати рекомендації щодо належного ведення обліку нерухомого майна, закріпленого за Південним управлінням капітального будівництва Міністерства оборони України, вказані у висновках аудиту, ОСОБА_1 також неодноразово звертався до Головного управління розквартирування військ і капітального будівництва Міністерства оборони України щодо:

видання доручення щодо виправлення помилок у Єдиному державному реєстрі речових прав (лист за вих.№305/36/312 від 30.10.2020 року та повторні листи за вих.№303/36/356 від 16.11.2020 року та вих.№303/36/117 від 16.03.2021 року);

надіслання на адресу Управління файлу першої загрузки Автоматизованої системи «Юридичні особи» з метою відновлення обліку майна Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України (лист за вих. №303/36/162 від 14.04.2021 року).

Оскільки саме від компетенції та надання Головним управління капітального будівництва та придбання житла Головного управління розквартирування військ і капітального будівництва Міністерства оборони України відповідей на запитувану інформацію, а також документів залежала можливість проведення інвентаризації нерухомого державного майна, тому зазначення у поданні на звільнення ОСОБА_1 щодо невиконання ним зазначеної вимоги є безпідставним.

Відтак, враховуючи викладене та посилаючись на положення статей 4, 7 Конвенції МОП N158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року (далі Конвенція), інші положення законодавства, позивач вважає, що спірний наказ підлягає скасуванню, а позивач - поновленню на попередній роботі органом із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позиція відповідача.

Відповідач у встановлений строк відзиву на позов не надав.

Між тим, подано клопотання про закриття провадження у справі, яке розглянуто судом і у задоволенні якого відмовлено.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою від 25.10.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. До участі у справі залучено третіх осіб без самостійних вимог. Враховуючи положення п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи.

Копію ухвали отримано МО України та ГУ майна та ресурсів 03.11.2021 (т.1, а.с. 261, 266) та поштою 09.11.2021; Південне Управління капітального будівництва - 09.11.2021.

Станом на час прийняття рішення у справі треті особи не надали пояснень, а відповідач - заперечень проти позову.

Ухвалою від 15 грудня 2021 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі.

Встановлені судом обставини.

У даному випадку учасниками справи не спростовуються наведені вище факти та події, хід вказаних подій, зміст наведених вище актів, положень та документів, зазначених вище, а відтак, враховуючи наявні матеріали справи на їх підтвердження, зазначені обставини є встановленими.

Між тим, суд вважає за необхідне зупинитися на певних з них.

Так, 16.07.2020 наказом Міністра оборони України № 26-дп на позивача покладено тимчасове виконання обов`язків начальника Південного управління капітального будівництва (за його згодою).

Слід зазначити, що відповідачем не надано доказів ознайомлення позивача з колом обов`язків та функцій, що покладаються на т.в.о. начальника.

21.08.2020 ОСОБА_1 підписано акт прийняття справ по Управлінню.

Відповідно до цього акту:

архівне зберігання документів не організовано, справи не сформовані, не прошиті, не пронумеровані, опис документів відсутній, документи зберігаються у несистематизованому вигляді;

передача архівних документів до державного архіву не здійснювалась, обсяги документів, які необхідно передати до архіву не визначено, їх описи відсутні;

документи Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України знаходяться хаотично в різних приміщеннях. У діловодстві номенклатура справ відсутня;

встановлено недоліки в організації діловодства, встановлено відсутність наказів по особовому складу;

встановлено відсутність оригіналів табелів обліку робочого часу;

встановлено, що співробітники Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України станом на 23.07.2020 року були звільнені за власним бажанням (10 осіб), на момент підписання акту працевлаштовані всього три особи. Акти здавання-приймання документів при звільненні не складались;

бухгалтерські документи та звіти несистематизовані, місцезнаходження оригіналів фінансової звітності невідоме, бухгалтерські документи знаходяться у шафах та картонних коробках на підлозі та столах;

встановлено відсутність бланків суворого обліку;

встановлено відсутність податкової звітності та її неподання до фіскальних органів;

встановлено заборгованість до бюджету, кредиторську заборгованість, точну суму якої не встановлено у зв`язку з відсутністю первинних документів та документів бухгалтерського обліку;

встановлено заборгованість з виплати заробітної плати, єдиного соціального внеску, а також податку на доходи фізичних осіб приблизно з лютого 2020 року;

встановлено дебіторську заборгованість;

встановлено факт застарілості програмного забезпечення, яке використовувалося у діяльності Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України; факт відключення телефонів та Інтернету за несплату;

встановлено відсутність інвентаризаційних описів та відсутність інформації щодо їх місцезнаходження, тощо.

З наведеного вбачається, що Управління було прийнято позивачем до свого управління в занедбаному стані.

Наказом Міністра оборони України від 28.12.2020 року № 48-ДП позивача призначено на посаду начальника Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України з укладанням з ним контракту з дня, визначеного у контракті.

Період - з 28.12.2020 по 27.12.2023.

Як зазначено у контракті, саме на підставі контракту виникають трудові відносини.

Позивач є штатним працівником Управління, в якому отримує заробітну плату.

За період, у який позивач не здійснював виконання обов`язків начальника Управління, як вже зазначалося - Південним територіальним управлінням внутрішнього аудиту Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства оборони України був проведений внутрішній аудит Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України за період з 01.09.2017 року по 30.06.2020 року, про що був складений Звіт про результати внутрішнього аудиту №520/5/41/аз від 25.08.2020.

Вже 09.09.2021 Головне управління майна та ресурсів звернулося до Департаменту кадрової політики з поданням для підготовки проекту наказу Міністра оборони України щодо припинення дії контракту з позивачем та його звільнення з посади на підставі п/п. «б», «г» пункту 23 розділу 5 контракту, що здійснюється, відповідно:

у разі одноразового грубого порушення Керівником законодавства чи обов`язків, передбачених контрактом, в результаті чого для Підприємства настали (могли настати) значні негативні наслідки (понесено збитки, допущено втрату майна або майнових прав, виплачено штрафи і т.п.);

у разі неподання в установленому порядку в термін, визначений у пункті 6і цього контракту, на затвердження або погодження Органу управління майном річного з поквартальною розбивкою фінансового плану Підприємства, або порушення порядку здійснення витрат суб`єктами господарювання державного сектора економіки у разі не затвердження (непогодження) річних фінансових планів у встановленому порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 03 жовтня 2012 р. № 899.

Фактично підставою для звільнення позивача визначено те, що за період 1 півріччя 2021 виявлене суттєве погіршення фінансового стану Управління.

Зазначено, що чистий збиток 1,089 млн. грн., чистий фінансовий результат за 2020 - прибуток 95,0 тис. грн. Кредиторська заборгованість на 01.07.2021 - 5 432,0 тис. грн., у т.ч. 386,0 тис. грн. по оплаті праці, з якої 287,3 тис. грн. вже прострочена. Наведене, на думку Головного управління, свідчить про невиконання абз. 3 п. 7 контракту.

Зазначено, що керівником не подано до МО України до 01.06.2021 річний з поквартальною розбивкою фінансовий план на 2022 рік.

Крім того, керівник не виконав доручення ГО від 28.07.2021 щодо проведення в термін до 13.08.2021 позапланової інвентаризації.

Водночас, у поданні про звільнення зазначено - проведення позапланового аудиту недоцільно.

Відтак, наказом МО України від 24.09.2021 № 44-ДП позивача звільнено з посади на підставі п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та розірвано контракт відповідно до підпунктів «б», «г», пункту 23 розділу 4 контракту. Підстава - вищезгадане подання. Цим же наказом виконання обов`язків начальника Управління покладено на іншу особу.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частиною шостою зазначеної статті Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частина друга статті 2 КАС України передбачає, що у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

У свою чергу, Положенням про Міністерство оборони України, яке затверджене постановою КМ України від 26 листопада 2014 № 671 (із змінами) передбачено, що Міністерство оборони України (Міноборони) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період.

Міноборони є центральним органом виконавчої влади та військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили та Держспецтрансслужба.

Основними завданнями Міноборони є (п. 3 Положення):

1) забезпечення формування та реалізація державної політики з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період щодо:

організації в силах оборони заходів оборонного планування;

визначення засад воєнної, військової кадрової та військово-технічної політики у сфері оборони;

2) здійснення військово-політичного та адміністративного керівництва Збройними Силами;

3) здійснення в установленому порядку координації діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування щодо підготовки держави до оборони;

4) забезпечення в межах повноважень, передбачених законом, реалізації державної політики з оборонних питань, що пов`язані з використанням повітряного простору України та захистом суверенітету держави;

5) координація діяльності Держспецтрансслужби для забезпечення стійкого функціонування транспорту в мирний час та в особливий період.

Відповідно до пункту 4 зазначеного Положення Міноборони відповідно до покладених на нього завдань:

п/п. 83 п. 4 Положення - організовує відповідно до законодавства забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та членів їх сімей жилими приміщеннями;

п/п. 104 п. 4 Положення - приймає рішення про створення, реорганізацію і ліквідацію підприємств, установ і організацій, які належать до сфери управління Міноборони, в установленому порядку здійснює затвердження положень про них (їх статутів), призначення на посаду та звільнення з посади їх керівників, укладення і розірвання з ними контрактів та контроль за дотриманням ними вимог контрактів;

п/п. 105 п. 4 Положення здійснює в межах повноважень, передбачених законом, інші функції з управління об`єктами державної власності, які належать до сфери управління Міноборони.

Відповідно до п/п. 2 п. 5 Положення Міноборони з метою організації своєї діяльності здійснює добір кадрів в апарат Міноборони та на посади керівників підприємств, установ і організацій, які належать до сфери його управління, організовує роботу з підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації державних службовців та військовослужбовців апарату Міноборони.

Підпунктом 19 пункту 10 Положення передбачено, що Міністр утворює, ліквідує, реорганізовує підприємства, установи і організації, що належать до сфери управління Міноборони, затверджує положення про них (їх статути), здійснює в межах своїх повноважень інші функції з управління об`єктами державної власності.

Міністр призначає на посаду та звільняє з посади керівників підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління Міноборони, приймає рішення щодо їх заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності (п/п. 19.1).

Як вже зазначалося, Управління є юридичною особою публічного права (в розумінні Закону України «Про запобігання корупції»), а позивач - посадовою особою юридичної особи публічного права (в розумінні Закону України «Про запобігання корупції»), особою, прирівняної до осіб, уповноважених на виконання функцій держави (п. 2 ч. 1 ст. 3 3 Закону), у зв`язку з чим позивач подає, відповідно, декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави.

Функції щодо призначення та звільнення керівників підпорядкованих установ є формою реалізації МО України владних управлінських функцій, які випливають з основних завдань Міноборони, зазначених вище, та мають на меті організацію діяльності Міноборони у військовій сфері, функції щодо чого реалізуються Міністром через видання наказу.

Наказ у даному випадку є актом індивідуальної дії, виданим МО України на виконання владних управлінських функцій, зазначених вище, відносно особи (позивача), яка прирівняна до осіб, уповноважених на виконання функцій держави.

У свою чергу, основними завданнями Управління є, крім іншого, забезпечення в межах наданих повноважень реалізації державної політики в галузі будівництва.

У даному випадку позивача звільнено на підставі п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, відповідно до якого підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом, якими щодо позивача визначено згідно подання - підпункти «б», «г», пункту 23 розділу 4 контракту:

у разі одноразового грубого порушення Керівником законодавства чи обов`язків, передбачених контрактом, в результаті чого для Підприємства настали (могли настати) значні негативні наслідки (понесено збитки, допущено втрату майна або майнових прав, виплачено штрафи і т.п.);

у разі неподання в установленому порядку в термін, визначений у пункті 6і цього контракту, на затвердження або погодження Органу управління майном річного з поквартальною розбивкою фінансового плану Підприємства, або порушення порядку здійснення витрат суб`єктами господарювання державного сектора економіки у разі не затвердження (непогодження) річних фінансових планів у встановленому порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 03 жовтня 2012 р. № 899.

У даному випадку, враховуючи, зокрема, приписи ст. 211 КАС України (щодо дослідження доказів), ст. 90 КАС України (щодо оцінки доказів), ч. 2 ст. 74 КАС України (щодо предмету доказування), суд приходить до висновку, що відповідач в порядку виконання обов`язку, встановленого ч. 2 ст. 77 КАС України, не довів належними та допустимими доказами наявності обставин, які б зумовлювали висновок про наявність підстав, передбачених підпунктами «б», «г», пункту 23 розділу 4 Контракту для звільнення позивача та припинення контракту.

Доводи, покладені відповідачем в основу висновків щодо звільнення позивача (у поданні ГУ), є доволі гіпотетичними та неприпустимо спрощеними.

Наведені у поданні ГУ аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими, щоб формувати обставини, достатні для висновку про неналежне виконання позивачем своїх обов`язків та зумовлювати звільнення позивача.

Так, за загальною оцінкою обставин справи, суд приходить до висновку, що відповідачем (ГУ) створювались штучні передумови для цілей звільнення позивача, ставлення йому у провину невиконання певних функцій, наприклад, щодо фінансових планів, формування яких вочевидь залежить від планування діяльності вищого органу, відомостей щодо чого позивачу не надавалось, хоча було передбачено п. 10 Контракту.

Відповідачем не надано доказів на підтвердження виникнення обставин, які відповідно до підпункту «б» пункту 23 розділу 4 контракту є підставою для звільнення позивача. Відповідачем так і не наведено - що саме у діяльності позивача слід розуміти як одноразове грубе порушення.

Наводячи показники незадовільної, на думку відповідача, економічної діяльності Управління, відповідач посилається на фінансовий результат за 2020 рік, хоча контракт, за недотримання положень якого звільнено позивача, укладений лише 28.12.2020 року.

Тобто, в основу звільнення покладені факти, не пов`язані з виконанням контракту позивача.

Більш того, наводячи у поданні про звільнення певні економічні показники Управління, відповідач, між тим, на їх підтвердження не надав першоджерел такої інформації.

Водночас, як вбачається з акту передачі справ, частина фінансових, первинних документів зникла (знищена) до призначення позивача на посаду, що у свою чергу і це є очевидним, ускладнювало формування у т.ч. фінансових планів.

Слід зазначити, що відповідачем не надано доказів існування фінансових планів за минулі роки та відповідач не пояснив - чому претензії щодо цього з`явилися саме за період керівництва Управлінням позивача, що додатково вказує на вишукування з боку відповідача (ГУ) штучних підстав для звільнення позивача.

При цьому, саме ГУ погоджує практично більшість всіх дій, які мали вчинятися Управлінням (позивачем) з метою покращення фінансового стану Управління, його реанімації із вкрай негативного фінансового стану Управління, на які, як і у попередньому випадку, погоджень не отримувалось.

Між тим, як вбачається з наявних бухгалтерських довідок, навіть в умовах такої бездіяльності вищого органу та перекладання з нього відповідальності за роботу Управління безпосередньо на позивача, ним були досягнуті певні позитиви у фінансово-економічному стані Управління, зокрема: за друге півріччя 2020 року прибутковість Управління досягла 95 тис грн. (т.1, а.с. 231), про що свідчить річний звіт за 2020 рік; кредиторська заборгованість Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України складала станом на 01.08.2020 року - 6 729 995,13 гри., а станом на 01.07.2021 року - 5 441 355,66 грн. (т.1, а.с. 232), тобто була істотно зменшена; заборгованість по заробітній платі складала станом на 01.08.2020 року - 320 190,29 грн., а станом на 01.08.2021 року - 266 539,44 грн. (т.1, а.с. 234), тобто була зменшена.

Щодо не проведення позапланової інвентаризації, слід зазначити, що на виконання вказаного завдання надавався час з 28.07.2021 по 13.08.2021, тобто вкрай стислий строк за наявності обставин відсутності частини документів, перебування їх у хаотичному стані та у несистематизованому стані. Зазначене питання щодо інвентаризації поставало ще під час проведення аудиту минулого керівництва, виходячи з наказу МО України № 37 від 11.02.2020, та завдання по суті було адресовано іншій особі, попереднику позивача. У свою чергу позивач, з метою виконання наказу, звертався до ГУ щодо видання доручення щодо виправлення помилок у Єдиному державному реєстрі речових прав (лист за вих.№305/36/312 від 30.10.2020 року та повторні листи за вих.№303/36/356 від 16.11.2020 року та вих. №303/36/117 від 16.03.2021 року); надсилання файлу першої загрузки Автоматизованої системи «Юридичні особи» з метою відновлення обліку майна Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України (лист за вих. №303/36/162 від 14.04.2021 року). Між тим, як зазначалося вище, керівництво вищестоящих підрозділів фактично ігнорувало звернення начальника Управління (позивача).

Надалі слід зазначити, що згідно контракту (п.3.1.) позивач мав забезпечувати виконання поставлених перед Управлінням завдань. Між тим, відповідачем не надано будь-яких чітко визначених завдань, які були поставлені конкретно перед позивачем та невиконані.

У свою чергу, із строку дії контракту вбачається, що загалом виконання завдань та функцій Управління його керівником мало б забезпечуватись позивачем протягом строку дії контракту (три роки). У даному ж випадку не минуло ще й півроку (відповідач при звільненні посилається на аналіз діяльності за 1 півріччя 2021), як позивач був призначений на посаду керівника Управління на постійній основі (без статусу т.в.о.), як до позивача вже були вжиті санкції у вигляді звільнення до закінчення контракту, шляхом створення штучних передумов для його звільнення, хоча з моменту призначення позивача начальником Управління (28.12.2020) пройшов вкрай стислий строк для налагодження діяльності Управління. У той же час є очевидним, що із таким станом речей, з яким прийняв позивач Управління, неможливо за цей час (півроку) суттєво покращити фінансово-економічну діяльність Управління, яка роками знаходилась у занедбаному стані. З наведеного слід дійти висновку, що спірне рішення прийнято без врахування всіх обставин, які мали значення для прийняття рішення, дотримання вимог щодо чого перевіряє суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 2 КАС України.

З матеріалів справи, крім іншого, вбачається, що позивач постійно ініціював перед ГУ питання (т.1, а.с. 235 і далі), вирішення яких залежало від ГУ та дозволяло б оптимізувати діяльність Управління, як в організаційному, так і у фінансово-економічному плані, зокрема, як приклад, щодо: ініціювання заходів по вивільненню земельної ділянки, переданої Управлінню ще у 2004, але на даний час зайнятою іншою особою за борги якої відбувається процес реалізації земельної ділянки (т.1, а.с. 236); щодо необхідності затвердження штатного розпису Управління та Положення про облікову політику (т.1, а.с. 249), про визнання Управління розпорядником коштів, щодо інших питань оптимізації роботи Управління.

Слід також взяти до уваги те, що з моменту покладання на позивача обов`язків з тимчасового виконання обов`язків начальника Управління наказ (від 16.07.2020 № 26-дп) та до 28.12.2020, відповідачем не надано відомостей щодо ознайомлення позивача з його функціональними обов`язками, конкретними завданнями, що нівелює викладені у поданні про звільнення доводи відносно неналежного виконання обов`язків позивачем за період до призначення позивача на постійній основі.

Окремо слід зупинитися і на такому важливому аспекті взаємовідносин сторін, як право позивача на участь у процесі прийняття рішення, дотримання вимог щодо чого перевіряє суд на підставі п. 9 ч. 2 ст. 2 КАС України. У даному випадку, не дивлячись на тому, що не на користь позивача заявлялись суттєві аргументи щодо діяльності Управління, між тим, позивачу не було надано можливості прокоментувати ці претензії та спростувати їх, що є суттєвим порушенням прав позивача та додатково свідчить про протиправність спірного рішення.

Відтак, відповідачем не доведено наявності підстав, визначених п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, наявність яких може бути підставою для звільнення позивача з посади та прийняття спірного наказу.

Спірне рішення прийнято по суті без з`ясування та врахування всіх обставин, що мали значення для прийняття рішення.

Враховуючи вищевикладене, оскаржуваний наказ є протиправним та підлягає скасуванню.

Між тим, відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відтак, позивач підлягає поновленню на посаді, з якої його було звільнено з 25.09.2021, а не з 24.09.2021, як те просить позивач, оскільки днем звільнення вважається останній день роботи, тобто 24.09.2021.

Враховуючи це, позов в цій частині підлягає частковому задоволенню.

Щодо вимог позивача стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно із ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

При цьому, згідно з п. 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

У даному випадку, судом витребувана довідка про середню заробітну плату ОСОБА_1 .

Однак, суду не надані відомості щодо середньої заробітної плати у зв`язку з чим суд позбавлений можливості розрахувати певну суму.

Враховуючи викладене, з метою забезпечення ефективного поновлення прав позивача, суд вважає за необхідне в порядку ч. 2 ст. 9 КАС України вийти за межі позовних вимог та задовольнити позов в цій частині шляхом зобов`язання МО України вжити заходів по виплаті позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з дня поновлення - 25.09.2021 по 15.12.2021, а не з 24.09.2021, як про те просить позивач, оскільки, як вже зазначалося, днем звільнення вважається останній день роботи, тобто 24.09.2021, за який з позивачем мав бути проведений розрахунок.

Згідно з п.п. 2 та 3 ч.1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби. Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В свою чергу відповідачем не надано суду достатніх належних і допустимих у розумінні ст. 73 КАС України доказів, які б підтверджували правомірність спірного наказу.

У взаємозв`язку з наведеним слід також зазначити, що відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що в цілому позовні вимоги позивача є законними та обґрунтованими (крім питання щодо дати поновлення), є такими, що підлягають частковому задоволенню - як зазначено вище.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; тел. адвоката 097-145-26-06) задовольнити частково.

2. Визнати протиправним з моменту прийняття та скасувати наказ Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 6, код ЄДР: 00034022) від 24 вересня 2021 № 44-ДП.

3. Поновити ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) на роботі на посаді начальника Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України (65063, м. Одеса, вул. Армійська, 18; код ЄДР: 24980210) з 25 вересня 2021 року.

4. Зобов`язати Міністерство оборони України (03168, м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 6, код ЄДР: 00034022) вжити заходів по виплаті ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 25 вересня 2021 по 15 грудня 2021 включно.

5. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) на роботі на посаді начальника Південного управління капітального будівництва Міністерства оборони України (65063, м. Одеса, вул. Армійська, 18, код ЄДР: 24980210) з 25 вересня 2021 року.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зважаючи на Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затверджене рішенням Вищої ради правосуддя 17 серпня 2021 року N 1845/0/15-21, апеляційні скарги в електронній формі подаються безпосередньо до апеляційного суду.

Суддя О.А. Кармазін