Справа № 380/8181/21
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2021-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №380/8181/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2021 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сасевича О.М.,

за участю секретаря судового засідання Пушки М.А.,

представника позивача Мельничук Ю.І.,

представника відповідача Тарасович О.І.,

представника третьої особи Столярчука А.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Галицької окружної прокуратури міста Львова до виконавчого комітету Львівської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Чародійка Холдинг» про визнання протиправним та скасування рішення, -

в с т а н о в и в:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява керівника Галицької окружної прокуратури міста Львова до виконавчого комітету Львівської міської ради із вимогою визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 12.03.2021 №168 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на реконструкцію ТзОВ «Чародійка Холдинг» нежитлових приміщень з прибудовою та надбудовою у нежитловій будівлі на вул. І. Франка, 23-А у м. Львові з пристосуванням під готель».

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 26.05.2021 року в справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та залучено до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Чародійка Холдинг».

Ухвалою суду від 18.08.2021 року було відмовлено в задоволення заяви позивача про забезпечення позову у справі.

Ухвалою судді від 26.10.2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.

Учасниками при розгляді справи було подано до суду заяви по суті справи письмові відзив, відповідь на відзив, заперечення, пояснення.

Відповідно до позиції позивача, яка висловлена в письмових заявах, що були подані до суду, він стверджує, що відповідачем було видано третій особі містобудівні умови та обмеження, проте вчинено це з порушенням вимог містобудівного законодавства й законодавства у сфері охорони культурної спадщини.

Позивач вважає, що планований об`єкт будівництва буде дисгармонуючою спорудою в межах території історичного ареалу м. Львова та його ландшафту, буде наносити фізичну та естетичну шкоду пам`яткам, їх сприйняттю та сприйняттю історичного середовища м. Львова, порушувати архітектурно-просторову організацію історичного ареалу, цінні історичні розпланування, негативно вплине на розпланування та форму забудови, що походять з попередніх періодів.

Відтак, зазначене свідчить про дефекти в процедурі надання відповідних містобудівних умов та обмежень і вказує на їх суперечність вимогам закону, що є підставою для їх оспорювання. При цьому, зважаючи на відсутність органу, який би здійснював нагляд за відповідною діяльністю органів місцевого самоврядування, це є причиною для реагування та звернення з позовом до суду прокурора, який таким чином набуває прав позивача.

На підтвердження своїх вимог позивач зазначає, що 12.03.2021 року виконавчий комітет Львівської міської ради прийняв рішення №168 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на реконструкцію ТзОВ «Чародійка Холдинг» нежитлових приміщень з прибудовою та надбудовою у нежитловій будівлі на вул. І. Франка, 23-А у м. Львові з пристосуванням під готель».

Однак, планований об`єкт будівництва розташований у центральному районі міста, в межах історичного ареалу, де, відповідно до чинного генерального плану міста Львова, розміщення нового будівництва неможливе (за виключенням робіт по відновленню планування і забудови історичного центру та часткової реконструкції житлових кварталів при дотриманні масштабу та характеру історичної забудови). При цьому, наміри забудови ділянки на вул. І. Франка, 23-А передбачають прибудову додаткового об`єкту висотою 6 поверхів зі сторони внутрішнього двору існуючої споруди, що не відповідає положенням генерального плану міста.

Окрім того, згідно зі схемою зонування території за санітарно-гігієнічним регламентом планований об`єкт розташований у санітарно захисні зоні (СЗЗ) з умов шуму (САН-2). Відповідно ж до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19.06.1996 року №173, санітарно-захисну зону слід встановлювати від джерел шкідливості до межі житлової забудови, ділянок громадських установ, будинків і споруд, в тому числі дитячих, навчальних, лікувально-профілактичних установ, закладів соціального забезпечення, спортивних споруд та ін., а також територій парків, садів, скверів та інших об`єктів зеленого будівництва загального користування, ділянок оздоровчих та фізкультурно-спортивних установ, місць відпочинку, садівницьких товариств та інших, прирівняних до них об`єктів. Територія санітарно-захисної зони не повинна розглядатись як резерв нового будівництва, реконструкції, капітального ремонту об`єктів підприємства та розширення сельбищної території. У зв`язку з чим, видача спірних містобудівних умов та обмежень суперечить і санітарним нормам.

Також позивач вказує на те, що в межах територій пам`яток, їх охоронних зон, історичних ареалів і комплексних охоронних зон пам`яток культурної спадщини (планований об`єкт розташований у межах зони історичного ареалу у підзоні ІА-4) для всіх видів містобудівної діяльності, слід розробити історико-містобудівне обґрунтування, чого в даному випадку зроблено не було.

Позивач звертає увагу й на те, що спірними містобудівними умовами та обмеженнями встановлено гранично допустиму висотність планованого об`єкта не вище 22,80 м, однак, це здійснено об`єкта без належного обґрунтування та без дотримання процедури, визначеної планом зонування території міста.

Відповідно до позиції позивача, протиправність надання спірних містобудівних умов та обмежень також випливає з того, що містобудівний розрахунок реконструкції ТзОВ «Чародійка Холдинг» нежитлових приміщень з прибудовою та надбудовою на вул. І. Франка, 23-А у м. Львові не виносився на розгляд архітектурно-містобудівної ради.

Таким чином, на переконання позивача, виконавчим комітетом при прийнятті оскаржуваного рішення про затвердження містобудівних умов та обмежень не враховано вимоги плану зонування території, встановлених обмежень за історико-архітектурним, санітарно-гігієнічним регламентами, гранично допустимої висотності будівель. Поданий містобудівний розрахунок має неточності та не відповідає вимогам пояснювальної записки до зонінгу, оскаржуване рішення прийняте за відсутності попереднього розгляду архітектурно-містобудівною радою, згідно з містобудівним розрахунком заплановані будівельні роботи зі створення нового 6-ти поверхового об`єкта, а не відновлювально-реставраційні роботи. Усе це в сукупності свідчить про протиправність рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 12.03.2021 №168.

Окремо прокурор вказує на те, що з огляду на відсутність органу, повноважного здійснювати нагляд за діяльністю органів місцевого самоврядування, він має право звертатися до суду з цим позовом із правами позивача.

А тому, позивач вважає, що оспорюване ним рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради є протиправними і підлягає скасуванню в судовому порядку.

Відповідно до позиції відповідача, яка висловлена в письмових заявах, що були подані до суду, він вважає вимоги позивача безпідставними.

Відповідач у першу чергу стверджує про те, що прокурор у даному випадку взагалі не мав права звертатися до суду з позовом, оскільки компетентним державним органом з контролю та нагляду в спірній сфері є Державна інспекція архітектури та містобудування України, що унеможливлює звернення прокурора до суду з причин відсутності такого органу. Крім того, на переконання відповідача, прокурор не обґрунтував при зверненні з позовом також порушення або загрози порушення інтересів держави внаслідок прийнятого Виконавчим комітетом Львівської міської ради рішення й вирішення цього спору ніяким чином не призводить до поновлення прав та інтересів позивача, оскільки оспорюваний акт індивідуальної дії породжує права й обов`язки тільки для конкретних суб`єктів спірних правовідносин (особа, яка має намір здійснити будівництво, та спеціально уповноважений орган, до якого вона звернулась за наданням містобудівних умов та обмежень), які до суду не зверталися.

Окрім того, відповідач вважає, що видаючи спірні містобудівні умови та обмеження й приймаючи оспорюване рішення, він діяв відповідно до приписів закону та не допускав порушень, про які стверджує позивач. Відповідач стверджує, що наміри забудови ТзОВ «Чародійка Холдинг» на вул. І. Франка, 23-А у м. Львові не суперечать вимогам містобудівної документації на місцевому рівні, а тому містобудівні умови та обмеження надано з урахуванням відповідної документації.

У цій частині Виконавчий комітет Львівської міської ради підкреслює, що цільове призначення земельної ділянки на вул. І. Франка, 23-А (кадастровий номер :03:001:0014) 03.15 для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови. Категорія земель землі житлової та громадської забудови. Вид використання обслуговування нежитлової будівлі (котельні). Функціональне призначення земельної ділянки зона Г-1 зона загальноміського центру.

Відповідно до Плану зонування території м. Львова (зонінгу) зона загальноміського центру, виділена в тому числі для розміщення готелів, будівель для прийому гостей, що узгоджується з відповідними намірами забудови ТзОВ «Чародійка Холдинг».

Відповідач звертає увагу на помилковість покликання позивача на наявність на цій території санітарно-захисної зони, оскільки, відповідно до зонінгу, підзона САН-2 є санітарно-захисною зоною з умов шуму (вулиці, залізниця, аеропорт, відкриті підстанції 35,110 і 220 кВ), у межах якої не допускається розміщувати: житлові будинки; дитячі дошкільні заклади; загальноосвітні школи; установи охорони здоров`я та відпочинку; спортивні споруди (відкриті); парки. А тому, реконструкція нежитлових приміщень з пристосуванням під готель є допустимим видом забудови у підзоні САН-2.

Відповідач, заперечуючи проти позову, наголошує на тому, що виданими містобудівними умовами та обмеженнями передбачено саме реконструкцію об`єкта, а не нове будівництво. Відтак, це робить безпідставними доводи позивача, які стосуються заборон та обмежень щодо нового будівництва на відповідній території, наміри здійснення якого не розглядалися.

Також відповідач зазначає, що позивач помилково покликається на ту обставину, що земельна ділянка на вул. І. Франка, 23-А входить у межі історичного ареалу м. Львова та межі буферної зони об`єкта всесвітньої спадщини ЮНЕСКО «Львів-ансамбль історичного центру». За аргументами відповідача, історичний ареал міста на час видачі спірних містобудівних умов і обмежень у встановленому законодавством порядку не був визначений.

У зв`язку з чим, відповідач вважає, що ним було правомірно й обґрунтовано прийнято оспорюване рішення, відтак, підстав для задоволення позову немає.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ТзОВ «Чародійка Холдинг» проти позову заперечила й висловила аргументи, аналогічні до заперечень відповідача.

Зокрема, третя особа акцентує на тому, що вона має намір здійснювати реконструкцію існуючої будівлі, що є відмінним від нового будівництва та в свою чергу робить безпідставним покликання на обмеження, які стосуються саме нового будівництва.

ТзОВ «Чародійка Холдинг» стверджує, що наміри забудови на вул. І. Франка, 23-А не суперечать вимогам нормативно-правових актів і містобудівній документації, а тому, підстав для відмови у видачі містобудівних умов та обмежень не існує.

Також третя особа зазначає, що в ході підготовки до реалізації проекту з реконструкції було розроблено історико-містобудівне обґрунтування, яке засвідчило можливість виконання запланованих робіт. При цьому, не здійснення розгляду цього питання архітектурно-містобудівною радою, на що вказує позивач, не може бути підставою для відмови у видачі містобудівних умов та обмежень чи їх скасування, оскільки такий розгляд є довільним, а її висновки носять виключно рекомендаційний характер.

Таким чином, ТзОВ «Чародійка Холдинг» вважає, що спірне рішення є законним і підстав для його скасування немає.

Насамкінець, третя особа також вказує на відсутність у прокурора повноважень на звернення до суду в цій справі в якості позивача, позаяк ним не обґрунтованого такого права в установленому законом порядку, а оспорюване рішення ніяким чином не втручається в права та інтереси позивача.

Відтак, заявлений позов третя особа оцінює як безпідставний і такий, що до задоволення не підлягає.

У судових засіданнях представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні тим, які викладені у письмових заявах до суду, просив позов задовольнити. Представники відповідача та третьої особи у судових засіданнях позов не визнали, ствердили про його необґрунтованість, а тому, просили у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, третьої особи, розглянувши їхні доводи та заперечення, дослідивши зібрані в справі докази, об`єктивно оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ТзОВ «Чародійка Холдинг» (актуальне найменування юридичної особи з кодом за ) є власником земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0014 площею 0,0165 га на вул. І. Франка, 23-А у м. Львові. Цільове призначення ділянки для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови. Також ТзОВ «Чародійка Холдинг» є власником нерухомого майна нежитлових приміщень загальною площею 1 246,8 кв.м на вул. І. Франка, 23-А у м. Львові.

Установлено, що маючи намір забудови зазначено вище земельної ділянки в спосіб проведення реконструкції розташованої на ній будівлі (за номером 23-А), ТзОВ «Чародійка Холдинг» було розроблено історико-містобудівне обґрунтування щодо відповідної реконструкції з прибудовою нежитлової будівлі на вул. І. Франка, 23-А у м. Львові з пристосування під готель, яке погоджене Управлінням охорони історичного середовища м. Львова (лист від 14.12.2018 року №0004-2994). Таким обґрунтуванням погоджено допустимість намірів забудови проведення реконструкції існуючої будівлі з доповненням забудови при дотриманні верхньої відмітки у 19 м уздовж червоної лінії та 22,3 м в частині, що виходитиме вище рівня візуального обрізу стін.

Матеріалами справи засвідчується, що в подальшому ТзОВ «Чародійка Холдинг» звернулося до Львівської міської ради (звернення від 25.02.2021 року) щодо видачі містобудівних умов та обмежень. Рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 12.03.2021 року №168 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на реконструкцію ТзОВ «Чародійка Холдинг» нежитлових приміщень з прибудовою та надбудовою у нежитловій будівлі на вул. І. Франка, 23-А у м. Львові з пристосуванням під готель» заявнику було надано відповідні містобудівні умови та обмеження.

Однак, вважаючи згадане рішення від 12.03.2021 року №168 таким, що порушує публічні права й інтереси, стверджуючи про те, що планований об`єкт будівництва буде дисгармонуючою спорудою в межах території історичного ареалу м. Львова та його ландшафту, буде наносити фізичну та естетичну шкоду пам`яткам, їх сприйняттю та сприйняттю історичного середовища міста Львова, порушувати архітектурно-просторову організацію історичного ареалу, цінні історичні розпланування, негативно вплине на розпланування та форму забудови, що походять з попередніх періодів, оцінюючи рішення виконавчого комітету як таке, що ухвалене з порушенням вимог закону та всупереч його приписам, без дотримання містобудівної документації, прокурор оскаржив відповідне рішення до суду за цим позовом.

У зв`язку з чим, аналізуючи спірні правовідносини, доводи й аргументи сторін, суд відзначає наступне.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності установлює Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності», який спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки це документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 26 цього ж закону, суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», містобудівні умови та обмеження, разом із технічними умовами та завданням на проектування, є основними складовими вихідних даних.

Як передбачає ч. 2 цієї статті, фізична або юридична особа, яка подала виконавчому органові сільської, селищної, міської ради або у разі розміщення земельної ділянки за межами населених пунктів районній державній адміністрації заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.

Частиною 3 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника (із зазначенням кадастрового номера земельної ділянки), до якої додаються: 1) копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію у разі, якщо речове право на земельну ділянку не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; 2) копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці у разі, якщо право власності на об`єкт нерухомого майна не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації); 3) викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000.

У випадках, визначених частиною четвертою статті 34 цього Закону та частиною першою статті 12-1 Закону України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи», кадастровий номер земельної ділянки зазначається у заяві за його наявності, а копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію додається до заяви за наявності.

Інформацію про речове право на земельну ділянку, право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, відомості з Державного земельного кадастру уповноважені органи містобудування та архітектури отримують відповідно до частини восьмої статті 9 Закону України «Про адміністративні послуги».

Для отримання містобудівних умов та обмежень до заяви замовник також додає містобудівний розрахунок, що визначає інвестиційні наміри замовника, який складається у довільній формі з доступною та стислою інформацією про основні параметри об`єкта будівництва.

Цей перелік документів для надання містобудівних умов та обмежень є вичерпним.

Витяг з містобудівного кадастру для формування містобудівних умов та обмежень до документів замовника додає служба містобудівного кадастру (у разі її утворення).

Перелік об`єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються, визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.

Виходячи з ч. 5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», отримання замовником або проектувальником вихідних даних є першим етапом проектування та будівництва об`єктів. А відповідно до ст. 4 Закону України «Про архітектурну діяльність», підготовка містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки є початковим етапом комплексу робіт зі створення об`єкта архітектури.

Як визначено ст. 14 Закону України «Про основи містобудування», до компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування належить надання відповідно до закону містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить питання надання відповідно до закону містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок.

При цьому, законом регламентовано питання можливої відмови у наданні містобудівних умов та обмежень, а саме, відповідно до ч. 4 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» підставами для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень є: 1) неподання визначених частиною третьою цієї статті документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень; 2) виявлення недостовірних відомостей у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, або у документах, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці; 3) невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Виходячи з підстав позову в цій справі, вони кореспондують п. 3 ч. 4 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», оскільки позивач стверджує про невідповідність виданих ТзОВ «Чародійка Холдинг» містобудівних умов та обмежень вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Проте, проаналізувавши доводи й заперечення учасників справи та її матеріали, суд не знаходить підстав для висновку про такі невідповідності.

Так, цільове призначення земельної ділянки на вул. І. Франка, 23-А з кадастровим номером :03:001:0014 03.15 для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови. Категорія земель землі житлової та громадської забудови. Вид використання обслуговування нежитлової будівлі (котельні). Функціональне призначення земельної ділянки зона Г-1 зона загальноміського центру.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», план зонування території (зонінг) документація, що є складовою комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади або генерального плану населеного пункту і визначає умови та обмеження використання території у межах визначених функціональних зон.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження комплексних планів просторового розвитку територій територіальних громад, генеральних планів населених пунктів і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», генеральний план населеного пункту є одночасно видом містобудівної документації на місцевому рівні та документацією із землеустрою і призначений для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. Обов`язковою складовою генерального плану населеного пункту є план зонування території цього населеного пункту.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», План зонування території розробляється у складі комплексного плану, генерального плану населеного пункту з метою визначення умов та обмежень використання території у межах визначених функціональних зон. До затвердження генерального плану населеного пункту в межах території територіальної громади, щодо якої затверджено комплексний план (якщо обов`язковість розроблення генерального плану населеного пункту визначена рішенням про затвердження комплексного плану), межі функціональних зон та функціональне призначення територій у такому населеному пункті визначаються комплексним планом.

План зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, запобігання надмірній концентрації населення і об`єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об`єктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів та підлягає стратегічній екологічній оцінці.

План зонування території встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації.

Суд відзначає, що План зонування території м. Львова (Зонінг), встановлює, що зона загальноміського центру Г-1 (у якій знаходиться земельна ділянка та нерухомість третьої особи) виділена в тому числі для розміщення готелів, будівель для прийому гостей, що узгоджується з відповідними намірами забудови ТзОВ «Чародійка Холдинг».

Так, відповідно до п. 2.2 «Тому 1. Частини 1. Базове зонування. Загальна пояснювальна записка» Зонінгу, зона Г-1 зона загальноміського центру виділена для забезпечення правових умов використання земельних ділянок і будівництва нерухомості з широким спектром ділових, громадських, культурних, обслуговуючих і комерційних видів використання переважно регіонального і загальноміського значення.

Переважні види забудови та іншого використання земельних ділянок: організації і установи органів представницької, виконавчої і судової влади; готелі, будівлі для прийому гостей, центри обслуговування туристів; музеї, виставкові зали; танцювальні зали, дискотеки; театри, концертні зали, кінотеатри; бібліотеки, архіви, інформаційні центри; магазини, торгові комплекси; виставки товарів; підприємства громадського харчування (їдальні, кафе, закусочні, бари, ресторани); офіси, контори різних організацій, фірм, компаній; редакційні офіси; банки, відділення банків; суди, нотаріальні контори, інші юридичні установи; спортзали (з басейном або без), басейни, спортклуби; зали рекреації; зали, клуби, центри спілкування і занять багатоцільового і спеціалізованого призначення; комп`ютерні центри; аптеки; консультативні поліклініки.

Супутні види забудови та іншого використання: відділення зв`язку, поштові відділення, телефонні і телеграфні станції; відділення, дільничі пункти міліції; громадські туалети; парковки перед об`єктами ділових, культурних, обслуговуючих і комерційних видів використання; алеї, сквери; об`єкти пожежної охорони; багатоповерхові гаражі і автостоянки, підземні гаражі і автостоянки, вбудовані і на окремих земельних ділянках; об`єкти інженерного забезпечення.

Допустимі види забудови та іншого використання земельних ділянок: будівлі змішаного використання з житловими квартирами на верхніх поверхах і розміщенням в нижніх поверхах об`єктів ділового, культурного, обслуговуючого і комерційного призначення при умові поверхового розділення різних видів використання; житлові приміщення на 1 поверсі не допускаються, використання ділянки для потреб мешканців житлової частини будинку не більше 60%; багатоквартирні житлові будинки з квартирами спеціального типу (для малосімейних, квартири-студії, квартири екстракласу), житлові приміщення на 1 поверсі не допускаються, використання ділянки для потреб мешканців житлової частини будинку не більше 60%; вищі учбові заклади, середні спеціальні учбові заклади; теле- і радіостудії; культові споруди; казино; кіоски, ятки, тимчасові павільйони торгівлі і обслуговування населення; лазні; дворові майданчики: дитячі, спортивні, господарські, відпочинку; пошивочні ательє, ремонтні майстерні побутової техніки, перукарні і інші об`єкти осблуговування; приймальні пункти пралень і хімчисток, пральні самообслуговування; пункти надання першої медичної допомоги; поліклініки.

Відтак, намір щодо забудови (реконструкції), з яким звернулося до органу місцевого самоврядування ТзОВ «Чародійка Холдинг» не суперечать вимогам Зонінгу, який дозволяє розміщення готелів у відповідній функціональній зоні.

Окрім того, як уже зазначено вище, цільове призначення земельної ділянки третьої особи, яка знаходиться на вул. І. Франка, 23-А (з кадастровим номером :03:001:0014) 03.15 для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови. Категорія земель землі житлової та громадської забудови. Вид використання обслуговування нежитлової будівлі (котельні).

Відповідно до ст. 38 Земельного кодексу України, до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування. Згідно зі ст. 39 кодексу, використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм.

Класифікацією видів цільового призначення земель, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 23.07.2010 року №548, визначено, що земельні ділянки з розділу 03 секції В є землями громадської забудови (землі, які використовуються для розміщення громадських будівель і споруд (готелів, офісних будівель, торговельних будівель, для публічних виступів, для музеїв та бібліотек, для навчальних та дослідних закладів, для лікарень та оздоровчих закладів), інших об`єктів загального користування).

Указане є підставою для висновку про можливість використання такої земельної ділянки, належної ТзОВ «Чародійка Холдинг», для влаштування готелю, що відповідає намірам забудови, поданим третьою особою.

Окрім того, суд бере до уваги доводи позивача щодо розташування земельної ділянки на вул. І. Франка, 23-А у підзоні ІА-4), проте з цього приводу відзначає наступне.

Дійсно, п. 3.2.2 «Тому 1. Частини 1. Базове зонування. Загальна пояснювальна записка» Зонінгу визначає, що в межах територій пам`яток, їх охоронних зон, історичних ареалів і комплексних охоронних зон пам`яток культурної спадщини (підзони: ІА-1, ІА-2, ІА-3, ІА-4); поширюється принцип регенерації середовища. В межах вказаних підзон, для всіх видів містобудівної діяльності, розробляються історико-містобудівні обґрунтування.

В межах підзон передбачається збереження історичного планування та забудови, історичного середовища і ландшафту, виведення промислових підприємств, майстерень, складів та інших дисгармонуючих споруд, які наносять фізичну та естетичну шкоду пам`яткам та їхньому середовищу.

В межах підзон не допускається: прокладання комунікацій для транзитного транспорту; підземних інженерних мереж загальноміського значення; улаштування повітряних ліній електропередачі; встановлення торгівельних кіосків, рекламних щитів та інших споруд, що порушують сприймання пам`яток і навколишнє історичне середовище.

Для існуючої забудови в межах підзон слід передбачати тільки відновлювально-реставраційні роботи, консерваційні та ремонтні заходи, роботи щодо використання пам`яток і навколишньої історичної забудови, благоустрій території, які відносяться до дозволених видів діяльності.

Нове будівництво може здійснюватись у межах завдань щодо доповнення характеру середовища, що склалося історично, у тісному планувальному, масштабному погодженні з оточенням, за процедурою для допустимих видів забудови, згідно п.1.4.2 даної пояснювальної записки, у відповідності з історико-містобудівним обґрунтуванням, яке погоджується з управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради, Львівської ОДА та містобудівною радою управління архітектури Львівської міської ради у випадках, встановлених законодавством. В підзонах ІА-1, а також ІА-2 та ІА-3 для пам`яток національного значення ІМО погоджується з відповідними органом міністерства культури.

Висота забудови регламентується не вище 15м.

Відхилення можливе за процедурою для допустимих видів забудови (п. 1.4.2), допустима висота забудови визначається шляхом розроблення історико-містобудівного обґрунтування. В зоні Ж-3-імо висота забудови визначається історико-містобудівним обґрунтуванням без застосування процедури, визначеної п.1.4.2.

Для забудови у вказаній підзоні в склад містобудівних умов та обмежень забудови ділянки необхідно включати вимоги щодо архітектурних рішень, на підставі Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності, ст.29 п.6».

У зв`язку з чим, суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи наявне історико-містобудівне обґрунтування щодо реконструкції з прибудовою нежитлової будівлі на вул. І. Франка, 23-А у м. Львові з пристосування під готель, яке було погоджене листом від 14.12.2018 року №0004-2994 Управлінням охорони історичного середовища м. Львова. Відтак, третьою особою було виконано відповідну вимогу щодо розроблення необхідного історико-містобудівного обґрунтування.

Окрім того, слід взяти до уваги застосовність містобудівних обмежень у частині висотності забудови саме до нового будівництва, оскільки такого роду параметри існуючих споруд не може підлягати перспективному регулюванню.

У цьому контексті потрібно відзначити, що поняття «нове будівництво» та «реконструкція», які разом входять до ширшого поняття «будівництво», слід розрізняти й перше позначає діяльність із створення нового об`єкта нерухомості, натомість друге позначає зміну існуючого об`єкта нерухомості з модифікацією його фізичних параметрів (заміна окремих конструкцій, їх елементів, зміна основних техніко-економічних показників тощо), у тому числі шляхом перебудов, добудов, надбудов і т.п. Відтак, обмеження в частині нового будівництва не є релевантними до реконструкції, що позивачем помилково не враховано.

Окремо, зважаючи на покликання позивача щодо знаходження планованого будівництва в історичному ареалі міста й відповідні спеціальні вимоги, що з цим пов`язані, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», з метою захисту традиційного характеру середовища населених місць вони заносяться до Списку історичних населених місць України. Список історичних населених місць України за поданням центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини затверджується Кабінетом Міністрів України. Межі та режими використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на територіях історичних ареалів населених місць визначаються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідною науково-проектною документацією, яка затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини або уповноваженими ним органами охорони культурної спадщини.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 року №878 було затверджено Список історичних населених місць України (міста і селища міського типу), до якого включено також і м. Львів. Проте, саме по собі включення певного населеного пункту до Списку історичних населених місць України не має за собою наслідку формування в ньому історичного ареалу з визначеними межами та режимами використання.

Порядок визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 року №318.

Відповідно до п. 1 Порядку №318, історичні ареали визначаються тільки в населених місцях, що занесені до Списку історичних населених місць України, затвердженого Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 2 Порядку №318, історичний ареал охоплює історично сформовану частину населеного місця, що зберегла старовинний вигляд, розпланування і характер забудови.

Пунктом 4 Порядку №318 установлено, що відповідальними за визначення меж та режимів використання історичних ареалів є Мінкультури, Держбуд та уповноважені ними органи охорони культурної спадщини (в редакції порядку до 23.12.2011 року) або Мінкультури та уповноважені ним органи охорони культурної спадщини (в редакції порядку після 23.12.2011 року).

Пунктом 5 Порядку №318 передбачено, що межі історичних ареалів визначаються спеціальною науково-проектною документацією під час розроблення історико-архітектурних опорних планів цих населених місць.

Як передбачено п. 12 Порядку №318, визначені науково-проектною документацією межі історичних ареалів погоджуються відповідним органом місцевого самоврядування, Мінкультури або уповноваженим ним органом охорони культурної спадщини та затверджуються Держбудом або уповноваженим ним органом охорони культурної спадщини (в редакції порядку до 23.12.2011 року) або погоджуються відповідним органом місцевого самоврядування та затверджуються Мінкультури (в редакції порядку після 23.12.2011 року).

Відповідно до пп. 14 п. 4 Положення про Державний комітет України з будівництва та архітектури, затвердженого указом Президента України від 20.08.2002 року №725/2002 (положення втратило чинність на підставі указу Президента України від 19.12.2005 року №1801/2005), Держбуд України проводить роботу, пов`язану з визначенням і затвердженням меж історичних ареалів населених місць та погодженням режиму їх використання. А відповідно до пп. 64 п. 3 Положення про Міністерство культури України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 року №495, повноваження з визначення меж історичних ареалів населених місць та встановлення режиму їх використання надано Мінкультури.

Таким чином, слід резюмувати, що на території м. Львова, яке занесене до Списку історичних населених місць України (міста і селища міського типу), межі історичного ареалу можуть вважатися затвердженими лише в разі дотримання зазначених вище вимог ч. 2 ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», п. 12 Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 року №318.

У той же час, у матеріалах справи відсутні належні й допустимі докази того, що межі історичного ареалу в м. Львові на час прийняття оспорюваного рішення виконавчого комітету про затвердження містобудівних умов та обмежень були в установленому порядку затверджені, тобто, згідно з відповідною редакцією положень Закону України «Про охорону культурної спадщини» та постанови Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 року №318.

При цьому, покликання на рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 09.12.2005 року №1311 «Про затвердження меж історичного ареалу та зони регулювання забудови міста Львова» слід оцінювати критично, оскільки ані актуальне законодавство України, ані станом на 09.12.2005 року не наділяло виконавчі органи міських рад повноваженнями щодо затвердження меж історичних ареалів населених місць.

Відсутність факту затвердження меж історичного ареалу м. Львова компетентним органом і в належному порядку також підтверджується й тим, що лише рішенням від 22.10.2021 року №924 Львівська міська рада погодила межі сторичного ареалу м. Львова, які підлягають подальшому погодженню центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини.

Таким чином, суд не вбачає підстав для висновку, що на час надання оспорюваних містобудівних умов та обмежень відсутні були порушені вимоги, які пов`язані з історичним ареалом міста, в відповідні покликання позивача слід оцінювати як безпідставні.

Також суд критично оцінює твердження позивача про невідповідність намірів забудови ділянки на вул. І. Франка, 23-А санітарним нормам через знаходження даної локації в межах санітарно захисної зони (СЗЗ) з умов шуму (САН-2).

Слід відзначити, що відповідно до п. 3.4.3 «Тому 1. Частини 1. Базове зонування. Загальна пояснювальна записка» Зонінгу, в підзоні САН-2, в межах санітарно-захисних зон від залізниць, аеропорту, магістральних вулиць та доріг не допускається розміщувати: житлові будинки; дитячі дошкільні заклади; загальноосвітні школи; установи охорони здоров`я та відпочинку; спортивні споруди (відкриті); парки.

В межах СЗЗ від залізниць, шумових зонах магістральних вулиць і доріг допускається розміщувати наступні об`єкти: підприємства, їх окремі споруди; пожежні депо, лазні, пральні, гаражі; склади і бази; сади і городи; стоянки для громадського та індивідуального транспорту; місцеві та транзитні комунікації ЛЕП; артсвердловини; інші технічні споруди; розсадники декоративних рослин.

Таким чином містобудівна документація не передбачає обмежень щодо розташування в такій зоні з умов шуму готелів, як це передбачено наміром забудови третьої особи.

Посилання ж позивача на Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19.06.1996 року №173, є некоректними, оскільки наведені ними норми стосуються промислових, сільськогосподарських та інших об`єктів, що є джерелами забруднення навколишнього середовища хімічними, фізичними та біологічними факторами, при неможливості створення безвідходних технологій (п. 5.4 Державних санітарних правил №173).

Окрім того, суд зауважує, що покликання позивача на відсутність висновків архітектурно-містобудівної ради при вирішенні питання про надання містобудівних умов та обмежень є необґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», для професійного обговорення проектних рішень у сфері містобудування центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, уповноважені органи містобудування та архітектури можуть утворювати архітектурно-містобудівні ради як дорадчі органи, що діють на громадських засадах

Згідно з ч.ч. 4, 5 цієї ж статті, архітектурно-містобудівні ради надають рекомендації з питань планування, забудови та іншого використання територій у межах історичних ареалів населених місць і зон охорони пам`яток архітектури та містобудування з урахуванням рішень консультативних рад з питань охорони культурної спадщини.

Архітектурно-містобудівна рада розглядає проекти будівництва об`єктів за зверненням замовників таких проектів.

Результати розгляду радою зазначених проектів мають виключно рекомендаційний характер і не можуть вимагатися під час погодження та затвердження проекту будівництва.

Відтак, слід погодитися з доводами відповідача й третьої особи про винятково рекомендаційну природу висновків архітектурно-містобудівної ради, що свідчить про можливість ухвалення легітимного рішення без такого висновку або ж усупереч такому висновку.

Відтак, резюмуючи, суд, із урахуванням доводів позивача, не знаходить причин для висновку про порушення при наданні містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на реконструкцію ТзОВ «Чародійка Холдинг» нежитлових приміщень з прибудовою та надбудовою у нежитловій будівлі на вул. І. Франка, 23-А у м. Львові з пристосуванням під готель. Зокрема, в ході розгляду цієї справи не було знайдено підтвердження тому, що в наданні містобудівних умов та обмежень слід було відмовити, враховуючи приписи ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Суд також окремо звертає увагу на те, що наслідком розгляду цього спору може бути втручання в право третьої особи на мирне володіння своїм майном.

Так, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

При цьому, поняття «майно» тут слід розуміти в автономному значенні й ним охоплюються не лише матеріальні речі, а й можливість належного використання свого майна, реалізації правомочностей власника, пов`язані з цим правомірні очікування. У нашому випадку, ТзОВ «Чародійка Холдинг» як власник нерухомості та земельної ділянки вправі розраховувати на можливість їх ефективного використання, в тому числі шляхом реконструкції, й правомірне втручання в таке право може мати місце лише за наявності для цього належних підстав.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», «Щокін проти України», «Сєрков проти України», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Булвес» АД проти Болгарії», «Трегубенко проти України», «East/West Alliance Limited» проти України») напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Враховуючи такі критерії, Європейський суд з прав людини констатує порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

У даному ж випадку слід ствердити (виходячи з наведених вище міркувань), що втручання в майнові права третьої особи шляхом визнання протиправним і скасування рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 12.03.2021 №168 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на реконструкцію ТзОВ «Чародійка Холдинг» нежитлових приміщень з прибудовою та надбудовою у нежитловій будівлі на вул. І. Франка, 23-А у м. Львові з пристосуванням під готель» не відповідає критерію законності, оскільки судом не встановлено порушень вимог закону при наданні відповідних містобудівних умов та обмежень.

Відтак, це унеможливлює задоволення цього позову.

Насамкінець, ураховуючи доводи відповідача та третьої особи щодо відсутності прав у прокурора на звернення з цим позовом, суд бере їх до увагу, однак надає їм критичної оцінки.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 41-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», державний архітектурно-будівельний нагляд це сукупність заходів, спрямованих на дотримання уповноваженими органами містобудування та архітектури, структурними підрозділами Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій та виконавчими органами сільських, селищних, міських рад з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими органами, що здійснюють контроль у сфері містобудівної діяльності (далі об`єкти нагляду), вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил під час провадження ними містобудівної діяльності.

Державний архітектурно-будівельний нагляд здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, через головних інспекторів будівельного нагляду у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2021 року №1340 було утворено Державну інспекцію архітектури та містобудування України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку громад та територій і який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

У той же час, до Єдиного державний реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомості про здійснення державної реєстрації юридичної особи Державної інспекції архітектури та містобудування України на час звернення з цим позовом ще не було внесено.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

У нашому випадку слід ствердити, що інтерес держави полягає в тому числі в забезпеченні належного правопорядку та суворого дотримання встановленої процедури й нормативних вимог при здійсненні містобудівної діяльності.

А тому, з огляду на те, що на момент звернення до суду з позовом уповноважений орган у сфері державного архітектурно-будівельного нагляду був відсутній, а також ураховуючи наявність у прокурора приводів для висновку про можливе порушення вимог містобудівного законодавства й суспільний інтерес у його дотриманні, суд вважає, що прокурор у даному випадку мав право на позов.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, висловленій, зокрема, у рішенні в справі «Бочаров проти України», рішенні в справі «Федорченко та Лозенко проти України», рішенні в справі «Кобець проти України», при оцінці доказів і вирішенні спору суду слід керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву. Незважаючи на відсутність чіткого регламентування Кодексу адміністративного судочинства України, саме такий стандарт доказування є найбільш прийнятним при спорах у сфері публічно-правових відносин.

Зібрані і досліджені матеріали цієї справи не підтверджують та не засвідчують належної обґрунтованості вимог, із якими звернувся до суду позивач, у той же час, відповідачем доведено правомірність свого рішення.

Відтак, беручи до уваги все вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами й іншими учасниками справи докази, а також їх письмові доводи, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що позов до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 14, 73-78, 90, 132, 139, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

у задоволенні адміністративного позову Галицької окружної прокуратури міста Львова до виконавчого комітету Львівської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Чародійка Холдинг» про визнання протиправним та скасування рішення відмовити повністю.

Судові витрати розподілу між сторонами не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний тескт рішення складено та підписано 15.12.2021 року.

Суддя Сасевич О.М.