Справа № 120/7215/21
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2021-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/7215/21

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Альчук Максим Петрович

Суддя-доповідач - Моніч Б.С.

15 грудня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Моніча Б.С.

суддів: Ватаманюка Р.В. Залімського І. Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ

В липні 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись в суд з адміністративним позовом до департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради, в якому просили:

- визнати протиправним рішення департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради від 09.06.2021 про відмову у реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_1 ;

- зобов`язати департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 09.06.2021 про реєстрацію місця проживання за адресою АДРЕСА_1 ;

- визнати протиправним рішення департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради від 09.06.2021 про відмову у реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_2 ;

- зобов`язати департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 09.06.2021 про реєстрацію місця проживання за адресою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано протиправною відмовою департаменту адміністративних послуг щодо реєстрації місця проживання в частці будиковолодіння. Підставами для відмови сулугувало те, що позивачами не було надано документів, що засвідчують згоду усіх співвласників будинковолодіння.

ІІ. ЗМІСТ РІШЕНННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 21 вересня 2021 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії відмовлено.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судом встановлено, що позивачі 09.06.2021 року були зняті з реєстрації місця проживання по АДРЕСА_2 .

09.06.2021 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись на адресу департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради із заявами про реєстрацію місця проживання.

До заяв про реєстрацію місця проживання, позивачами було додано згоду на реєстрацію місця проживання позивачів ОСОБА_3 - власника 19/50 часток будинковолодіння по АДРЕСА_1 .

До заяви додано договір дарування 19/50 часток домоволодіння з двох житлових будинків з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами.

Відповідно до наданого витягу з реєстрації прав власності на нерухоме майно № 227176217 ОСОБА_3 є власником 19/50 частки домоволодіння. Форма власності визначена приватна спільна часткова.

За результатом розгляду вказаних заяв, позивачам відмовлено у реєстрації місця проживання, з підстав відсутності відповідних документів, що засвідчували згоду усіх співвласників будинковолодіння.

Не погоджуючись із такою відмовою, позивачі звернулись до суду з цим адміністративним позовом.

IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відмовляючи позивачам у реєстрації місяця проживання з підстави ненадання необхідних документів, а саме згоду всіх власників домоволодіння, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначений Конституцією України та Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні".

Суд зазначив, що при реєстрації місця проживання особи в житлі, яке перебуває у спільній власності, згода інших співвласників є обов`язковою.

Позивачами не дотримано вимог Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та Правил № 207 щодо подачі пакету документів, необхідних для здійснення реєстраційних дій.

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивачі подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неврахування судом всіх обставин справи, що призвело до невірного вирішення справи, просять рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказано, що оскільки загальна частка ОСОБА_3 в будинковолодінні АДРЕСА_3 , що підтверджується технічним паспортом на будинковолодіннята свідоцтвом про право на спадщину від 20.05.2005 р. Житлова площа будинковолодіння складає 95,9 кв.м. (на частку власника приходиться 96/125*68=52,2 кв.м.). Фактично власник ОСОБА_3 проживає в приміщеннях №2 та №3 загальною площею 56,4 кв.м. та 23,5 кв.м., забезпечених кухнею, санвузлом, окремими кімнатами та вказані приміщення придатні до проживання, тому, на думку апелянтів, отримувати додатково згоду інших співвласників будинковолодіння немає необхідності.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач посилається на необґрунтованість доводів апелянта, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність правових обставин для задоволення апеляційної скарги.

VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених ст. 308 КАС України, а також, надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.

Як передбачено ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст. 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Частиною першою статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 року № 1382-IV (далі - Закон № 1382-IV) визначено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Статтею 3 цього ж Закону передбачено, що: вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово; реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону № 1382-IV для реєстрації особа або її законний представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Статтею 9-1 Закону № 1382-IV визначено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію; у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними; для реєстрації або зняття з реєстрації звернулася особа, яка не досягла 14-річного віку.

Рішення про відмову приймається в день звернення особи. Заява про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання повертається особі із зазначенням у ній причин відмови.

При цьому, положеннями Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" заборонено вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших, ніж передбачених цією статтею, документів (ч. 8 ст. 6 Закону).

Механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також форми необхідних для цього документів встановлено Правилами реєстрації місця проживання і Порядком передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207 (далі - Правила).

Згідно з п. 11. Правил № 207 орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала необхідних документів або інформації; у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними; звернулася особа, яка не досягла 14 років.

Рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику.

Перелік документів, необхідних для здійснення реєстрації визначає пункт 18 Правил. Зокрема, для реєстрації місця проживання необхідно надати документи: 1) заяву за формами, наведеними відповідно у додатках 6, 7 або 8; 2) документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16 років, подається свідоцтво про народження. Реєстрація місця проживання дітей, які є іноземцями чи особами без громадянства, здійснюється за умови внесення даних про дітей до посвідки на постійне або тимчасове проживання їх батьків та копії свідоцтва про народження. Документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами; 3) квитанцію про сплату адміністративного збору (у разі реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з попереднього місця проживання адміністративний збір стягується лише за одну послугу); 4) документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників); право на перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту особи, - довідка про прийняття на обслуговування в спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту особи за формою згідно з додатком 9, копія посвідчення про взяття на облік бездомної особи, форма якого затверджується Мінсоцполітики (для осіб, які перебувають на обліку у цих установах або закладах); проходження служби у військовій частині, адреса якої зазначається під час реєстрації, - довідка про проходження служби у військовій частині, видана командиром військової частини за формою згідно з додатком 10 (для військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової служби); військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку); заяву про зняття з реєстрації місця проживання особи за формою згідно з додатком 11 (у разі здійснення реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з реєстрації попереднього місця проживання).

Колегія судів наголошує, що законодавством визначено чіткий перелік документів для реєстрації і підстав для відмови в ній, який є вичерпним.

Відповідно до частини 8 статті 6 означеного Закону, та п. 18 Правил реєстрації місця проживання чітко зазначено, що заборонено вимагати від особи для реєстрації місця проживання надання інших, не передбачених в Законі документів.

Як убачається з матеріалів справи, позивачами подано заяви про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Також на зворотньому боці зазначеної заяви, власником житла ОСОБА_3 надано згоду на реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

До заяви додано договір дарування 19/50 часток домоволодіння з двох житлових будинків з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами.

Відповідно до наданого витягу з реєстрації прав власності на нерухоме майно № 227176217 ОСОБА_3 є власником 19/50 частки домоволодіння. Форма власності визначена приватна спільна часткова.

Проте, документів що підтверджують право власності на інші 31/50 частки домоволодіння, позивачами на адресу департаменту надано не було.

Позивачам відмовлено в реєстрації місця проживання у зв`язку з відсутністю документів, що засвідчували б згоду усіх співвласників домоволодіння.

Судом встановлено, що власниками домоволодіння є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Як зазначалося, ОСОБА_3 власник частки (відповідно наданого технічного паспорту) 68/125 - надала згоду позивачам на реєстрацію місця проживання.

ОСОБА_4 власник частки 34/250, як визначено із свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому, сторонами не було встановлено факту заведення спадкової справи, або ж реєстрації спадкового майна.

Відносно ОСОБА_5 власника частки 34/250, позивачі зазначили, що остання виїхала до Республіки Крим на постійне місце проживання, де за наявною для них інформацією також померла. Однак, слід зауважити, що до суду позивачами не було доданого належного та допустимого доказу щодо підтвердження зазначеного твердження у позовній заяві.

Стосовно ще одного домоволодільця, ОСОБА_6 , власника частки 23/125, позивачами взагалі нічого зазначено не було.

Апеляційний суд зазначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Правомочність володіння слід розуміти як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

Аналізуючи складові правомочності права власності у контексті спірних правовідносин, слід виходити з того, що надання особою, яка є власником житла, дозволу на реєстрацію місця проживання особи стосується права користування майном.

Водночас у спірних правовідносинах житло, у якому позивачі вимагають зареєструвати їх його за згодою ОСОБА_3 , належить їй лише в частині (19/50).

Відповідно до частини 1 статті 356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Основні засади здійснення права спільної часткової власності визначені у статті 358 Цивільного кодексу України.

Так, частиною 1 статті 358 Цивільного кодексу України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно до частини 2 статті 358 Цивільного кодексу України, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Закріплена у пункті 18 Правил реєстрації місця проживання вимога про необхідність надання згоди на реєстрацію місця проживання особи співвласниками житла обумовлена особливостями реалізації правомочності володіння, користування та розпорядження майном (житлом), що перебуває у спільній часткові власності, суть яких полягає у тому, що здійснення будь-яких юридично значимих дії, пов`язаних із здійсненням права власності, вимагає отримання згоди інших осіб, яким належить це майно.

Отже, при реєстрації місця проживання особи в житлі, яке перебуває у спільній власності, згода інших співвласників є обов`язковою.

З огляду на викладене, здійснення реєстрації місця проживання позивачів без надання згоди всіх співвласників є порушенням їхніх прав відповідно до частини першої статті 358 Цивільного кодексу України і пункту 18 Правил.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості відмови відповідача у проведенні реєстрації місця проживання позивачів за вказаною ними адресою.

Посилання в апеляційній скарзі на практику Верховного Суду України від 21 серпня 2019 року у справі №334/4896/16-а(2-а/334/37/17) суд вважає невірним, оскільки фактичні обставини у цій справі, підстави позову є різними. Так, у справі №334/4896/16-а один з двох співвласників будинку, в якому позивач бажав зареєструвати місце проживання, надав окрему письмову згоду на здійснення реєстрації, інший співвласник помер, право власності на спадкове майно на момент звернення з заявою про реєстрацію було не зареєстроване. Таким чином, на відміну від обставин даної адміністративної справи, у справі №334/4896/16-а інший співвласник помер, що об`єктивно унеможливлювало отримати від нього згоду.

Впродовж розгляду даної справи позивачі жодним чином не довели, що вони намагалися отримати згоду на реєстрацію від інших співвласників. Так само позивач не доведено існування умов, які унеможливлюють отримати їм згоду на реєстрацію від інших співвласників.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, з дослідженням усіх основних питань, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для його скасування не вбачається.

VII. ВИСНОВКИ СУДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Відповідно до вимог ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача колегією суддів не встановлено.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права та підстав для його скасування не вбачається, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21 вересня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 15 грудня 2021 року.

Головуючий Моніч Б.С.

Судді Ватаманюк Р.В. Залімський І. Г.