Справа № 140/3830/21
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2021-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 рокуЛьвівСправа № 140/3830/21 пров. № А/857/19606/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кузьмича С. М.,

суддів Улицького В.З., Шавеля Р.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 липня 2021 року (ухвалене головуючим суддею Ксензюк А.Я. у м. Луцьк) у справі № 140/3830/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен календарний рік служби не в повному обсязі;

зобов`язати нарахувати та виплатити одноразову грошову допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен календарний рік служби (з врахуванням раніше виплаченої суми).

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що з листопада 1995 року по січень 2002 року та з березня 2002 року по березень 2021 року проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_2 та знаходився на всіх видах матеріального та фінансового забезпечення, які передбачені законодавством для військовослужбовців. 12.03.2021 наказом начальника Луцького прикордонного загону позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Вислуга років станом на 13.03.2021 становить календарна 25 років 02 місяці 28 днів; пільгова 00 років 02 місяці 28 днів; всього 25 років 04 місяці 04 дні. 30.03.2021 відповідач виплатив позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, однак лише за 19 повних років служби в сумі 104778 грн 51 коп. Позивач звертався до відповідача із відповідною вимогою що неврахування повної вислуги років при нарахуванні та виплаті вказаної допомоги, однак отримав відмову.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 21.07.2021 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем правомірно, на підставі та в межах наданих повноважень нараховано позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за період його календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попереднього служби.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що відповідач неправомірно неврахував вислугу років за період з 1996 по 2001 роки при виплаті допомоги в 2021 році, оскільки при звільненні його вперше одноразова допомога йому не виплачувалась.

Відповідач скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 , проходив військову службу в Луцькому прикордонному загонів Державної прикордонної служби України. Так, позивач проходив військову службу у наступні періоди: з 27.11.1995 по 03.01.2002 строкова служба, служба у в/ч НОМЕР_2 , служба у в/ч НОМЕР_3 , служба у в/ч НОМЕР_1 ; з 03.01.2002 по 13.03.2002 звільнення з військової служби та перебування у запасі; з 13.03.2002 по 13.03.2021 служба у в/ч НОМЕР_1 .

Зокрема, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.01.2002 № 3 ОСОБА_1 виключено з списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення за статтею 26 частиною 6 пунктом «ж» (у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту командуванням частини) Закону України «Про загальний військовий обов`язок та військову службу» з 03.01.2002.

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 12.03.2021 №139-ос ОСОБА_1 , звільнено з військової служби за наказом в.о. начальника 6 прикордонного загону від 12.02.2021 № 90-ОС за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з правом носіння військової форми, виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 13.03.2021.

Як слідує з вказаного наказу, вислуга років ОСОБА_1 станом 13.03.2021 становить: календарна військова 25 років 01 місяць 06 днів; пільгова 00 років 02 місці 28 днів; всього 25 років 04 місяці 04 дні.

Вказаним наказом також передбачено, що виплата відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх з справ України від 25.06.2018 № 558, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.07.2018 за № 854/32306, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 19 повних календарних років служби в сумі 122246 грн 95 коп.

30.03.2021 на картковий рахунок позивача від Луцького прикордонного загону надійшли кошти у розмірі 104778 грн 51 коп.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби - 25 років протиправною, позивач звернувся до суду з відповідними позовним вимогами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ).

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Закону № 2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі ст. 40 Закону № 2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

Пільги та соціальні гарантії військовослужбовців визначаються Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011- XII)

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною 2 ст. 9 Закону № 2011-XII встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності (ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-XII).

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України «Про розвідку», а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Виплата військовослужбовцям зазначеної в цьому пункті одноразової грошової допомоги при звільненні їх з військової служби здійснюється Міністерством оборони України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.

У разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

Колегія суддів зауважує, що вказаним вище положенням Закону № 2011-XII повністю кореспондують положення п.п. 1,7 Розділу ХХХІІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260.

З аналізу вказаних положень вбачається, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. При цьому, у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, щовідповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.01.2002 № 3 ОСОБА_1 виключено з списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення за статтею 26 частиною 6 пунктом «ж» (у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту командуванням частини) Закону України «Про загальний військовий обов`язок та військову службу» з 03.01.2002.

Відповідно до редакції ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яка була чинна на час першого звільнення ОСОБА_1 з військової служби 03.01.2002, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової служби, при звільненні з військової служби за вислугою строку служби, віком, станом здоров`я, у зв`язку зі скороченням штатів або з організаційними заходами в разі неможливості використання на службі виплачується грошова допомога у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Військовослужбовцям, звільненим з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, виплачується грошова допомога у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Військовослужбовцям, звільненим з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, грошова допомога, передбачена цим пунктом, не виплачується.

Тобто на той час право на виплату грошової допомоги не пов`язувалося з наявність певної вислуги років.

Як слідує з матеріалів справи, при повторному звільненні ОСОБА_1 у 2021 році йому виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 19 повних календарних років. При цьому як вказує відповідач, розрахунок вислуги позивача (19 років) відбувся за період з 13.03.2002 по 13.03.2021, вислуга років за період з 27.11.1995 по 03.01.2002 до розрахунку грошової допомоги не враховувалася у зв`язку з відсутністю інформації про фінансовий стан позивача з 27.11.1995 по 03.01.2002 (в тому числі чи здійснювалася виплата після звільнення у 2002 році).

Разом з цим, позивач не надав суду першої інстанції доказів на підтвердження твердження про неотримання одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби при першому звільненні з військової служби з 03.01.2002.

Такі докази були долучені до матеріалів справи лише при звернення до суду з апеляційною скаргою, однак такі в силу вимог КАС України не можуть бути взяти до уваги з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 4 ст. 79 КАС України встановлено, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу.

Згідно п. 9 ч. 2 ст. 296 КАС України в апеляційній скарзі зазначаються перелік матеріалів, що додаються.

Відповідно до ч. 4 ст. 296 КАС України якщо в апеляційній скарзі наводяться нові докази, які не були надані суду першої інстанції, то у ній зазначається причина, з якої ці докази не були надані.

Згідно частин 1, 4 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів поділяє доводи відповідача зазначені у відзиві до апеляційної скарги, що позивач не долучив згадані вище докази до позовної заяви під час розгляду справи в суді першої інстанції та всупереч вимогам ч. 4 ст. 296 КАС України не зазначив в апеляційній скарзі об`єктивної причини, з якої такі докази не міг отримати раніше та надати до суду.

З урахуванням зазначених обставин, вбачається, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем правильно здійснено виплату грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків грошового забезпечення позивачу за період його календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2021 року у справі № 140/3830/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді В. З. Улицький
Р. М. Шавель