Справа № 420/83/21
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2021-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/83/21
Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Федусика А.Г.,

суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СПМК-17" на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СПМК-17" до Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Приватне підприємство "Південьдортех", про визнання протиправними та скасування постанов -

В С Т А Н О В И В:

В січні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "СПМК-17" (далі ТОВ) звернулось до суду з адміністративним позовом до Південного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (далі УТБ), третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Приватне підприємство "Південьдортех", в якому позивач просив: визнати протиправними та скасувати постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу № 214951 від 05 жовтня 2020 року, № 214984 від 05 жовтня 2020 року, № 214982 від 05 жовтня 2020 року, № 214987 від 05 жовтня 2020 року, № 214989 від 05 жовтня 2020 року, № 214991 від 05 жовтня 2020 року, № 214993 від 05 жовтня 2020 року, № 214995 від 05 жовтня 2020 року, № 214997 від 05 жовтня 2020 року, № 214999 від 05 жовтня 2020 року, № 215000 від 05 жовтня 2020 року, № 221001 від 05 жовтня 2020 року, № 221002 від 05 жовтня 2020 року, № 221003 від 05 жовтня 2020 року, № 221004 від 05 жовтня 2020 року, № 221006 від 05 жовтня 2020 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ТОВ подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову повністю.

З огляду на неприбуття у судове засідання 08 грудня 2021 року сторін, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце його проведення, колегія суддів у відповідності до ст.311 КАС України вирішила розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 13 грудня 2021 року було складено повне судове рішення.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що УТБ були проведені перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом та складені наступні акти перевірок: №195839 від 08 вересня 2020 року, №195838 від 08 вересня 2020 року, №195804 від 03 вересня 2020 року; №195791 від 27 серпня 2020 року; №195794 від 27 серпня 2020 року; №195776 від 27 серпня 2020 року; №195790 від 27 серпня 2020 року; №195778 від 27 серпня 2020 року; №195797 від 27 серпня 2020 року; №195798 від 27 серпня 20120 року; №240334 від 08 серпня 2020 року; №240333 від 08 серпня 2020 року; №240330 від 08 серпня 2020 року; №240335 від 08 серпня 2020 року; №240522 від 09 серпня 2020 року; №195792 від 27 серпня 2020 року.

В подальшому, за результатами перевірок, відповідачем були винесені вищезазначені спірні постанови, прийняття яких і стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт, вчинені 08 серпня 2020 року, 09 серпня 2020 року, 27 серпня 2020 року, 03 вересня 2020 року та 08 вересня 2020 року відповідальність несе ТОВ, оскільки договори про оренду транспортних засобів діють з 01 червня 2020 року, з 01 липня 2020, з 15 липня 2020, з 01 вересня 2020 року та були чинними на момент вчинення правопорушення. Судом також встановлено, що по спірній постанові від 05 жовтня 2020 року №214993 (акт № 195790 від 27 серпня 2020) договори оренди транспортних засобів (напівпричіп - Schmitz SKI 24) не надано.

Відтак, твердження позивача про відсутність у нього статусу перевізника по порушенням законодавства про автомобільний транспорт, вчиненим 08 серпня 2020 року, 09 серпня 2020 року, 27 серпня 2020 року, 03 вересня 2020 року та 08 вересня 2020 року (постанови №215000, №221001, №221002, №221003, №221004, №214987, №214989, №214991, №214993, №214995, №214997, №214999, №221006, №214982, №214951, №214984), не знайшло свого підтвердження належними та допустимими доказами.

Крім того, суд зазначив, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а в силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи. З положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - «баланс вірогідностей».

Разом з тим, суд вважав, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з приводу того, що твердження позивача про відсутність у нього статусу перевізника є безпідставним та щодо відсутності підстав для задоволення позову в цілому, однак частково не погоджується з мотивуванням такої відмови з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 5 Закону України "Про автомобільний транспорт" (далі Закон) передбачено, що основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.

Державне регулювання та контроль у сфері автомобільного транспорту спрямовані на:

забезпечення балансу інтересів держави, органів місцевого самоврядування, користувачів транспортних послуг та підприємств, установ, організацій, інших юридичних та фізичних осіб - суб`єктів господарювання на автомобільному транспорті незалежно від форм власності;

забезпечення якісного та безпечного функціонування автомобільного транспорту;

розвиток та удосконалення нормативно-правової бази діяльності автомобільного транспорту;

визначення загальних засад стратегічного розвитку, системи управління, реформування та регулювання автомобільного транспорту;

визначення пріоритетних напрямів розвитку та шляхів оптимізації діяльності автомобільного транспорту;

захист прав споживачів під час їх транспортного обслуговування;

захист національного ринку транспортних послуг та суб`єктів господарювання, що здійснюють свою діяльність у сфері автомобільного транспорту;

створення рівних умов для роботи всіх суб`єктів господарювання, що здійснюють свою діяльність у сфері автомобільного транспорту, обмеження монополізму та розвиток конкуренції;

забезпечення зайнятості населення, підготовки спеціалістів і робочих кадрів, охорони праці;

раціональне використання енергетичних та матеріальних ресурсів;

охорону довкілля від шкідливого впливу автомобільного транспорту, проведення науково-технічної роботи, досліджень та розвиток системи статистики.

Державне регулювання та контроль у сфері автомобільного транспорту реалізується шляхом проведення центральними та місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування економічної, тарифної, науково-технічної та соціальної політики, ліцензування та сертифікації на автомобільному транспорті, задоволення потреб автомобільного транспорту в паливно-енергетичних і матеріально-технічних ресурсах і транспортних засобах.

Відповідно до ст.6 Закону державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажив на території України, у тому числі - габаритно-ваговий контроль транспортних засобів.

Згідно із ст.48 Закону у разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків.

Положеннями статті 60 Закону передбачена відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт.

Так, відповідно до абз.15 та 16 ч.1 ст.60 Закону за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 10%, але не більше 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20 відсотків, але не більше 30 відсотків при перевезенні неподільного вантажу без відповідного дозволу або подільного вантажу - штраф у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до п.22.5 Правил дорожнього руху, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11 т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.

Рух транспортних засобів та їх составів з навантаженням на одиночну вісь понад 11 т, здвоєні осі - понад 16 т, строєні осі - понад 22 т або фактичною масою понад 40 т (для контейнеровозів - навантаження на одиночну вісь - понад 11 т, здвоєні осі - понад 18 т, строєні осі - понад 24 т або фактичною масою понад 44 т, а на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - понад 46 т) у разі перевезення подільних вантажів автомобільними дорогами забороняється.

З матеріалів справи вбачається, що підставою прийняття оскаржуваних постанов є матеріали здійснених посадовими особами УТБ заходів державного контролю на автомобільному транспорті шляхом проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, за результатом якої складено відповідні акти.

В актах перевірок зафіксовані порушення, передбачені ст.60 Закону, а саме: ч.1 абз.15 - перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 10%, але не більше 20%, при перевезенні вантажу без відповідного дозволу. Крім того, було встановлено факти порушень, передбачених ст.60 Закону, а саме: ч.1 абз.16 - перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20 відсотків, але не більше 30 відсотків при перевезенні неподільного вантажу без відповідного дозволу або подільного вантажу.

На підтвердження вказаних обставин відповідачем надано суду акти про проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №195839 від 08 вересня 2020 року, №195838 від 08 вересня 2020 року, №195804 від 03 вересня 2020 року; №195791 від 27 серпня 2020 року; №195794 від 27 серпня 2020 року; №195776 від 27 серпня 2020 року; №195790 від 27 серпня 2020 року; №195778 від 27 серпня 2020 року; №195797 від 27 серпня 2020 року; №195798 від 27 серпня 20120 року; №240334 від 08 серпня 2020 року; №240333 від 08 серпня 2020 року; №240330 від 08 серпня 2020 року; №240335 від 08 серпня 2020 року; №240522 від 09 серпня 2020 року; №195792 від 27 серпня 2020 року.

Також, матеріали справи містять акти про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів, зокрема, від 27 серпня 2020 року №044191, від 09 серпня 2020 року №030043 та інші, довідки про результати здійснення габаритно-вагового контролю, зокрема №0004753 від 09 серпня 2020 року, №0004598 від 08 серпня 2020 року та інші.

Так, згідно актів проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, під час перевірки виявлено порушення Закону, що полягало у перевезенні вантажу з перевищенням вагових обмежень без дозволу, що дає право на рух автодорогами України, з перевищенням встановлених законодавством нормативно-вагових параметрів від 10% до 20% та від 20% до 30%, за які передбачено відповідальність ст.60 Закону.

При цьому, колегія суддів враховує, що водії транспортних засобів під час проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт були ознайомлені з актами, водночас, жодних зауважень та не погодження не проявили.

Наведені обставини у сукупності свідчать про доведеність факту перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 10%, але не більше 20% та від 20% до 30%, при перевезенні вантажу без відповідного дозволу, відповідальність за яке передбачена ч.1 абз.15 та 16 ст.60 Закону, що свідчить про наявність правових підстав для притягнення ТОВ до відповідальності шляхом винесення спірних постанов.

Колегія суддів зазначає про виконання відповідачем вимог ч.2 ст.77 КАС України, за якими в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Разом з тим, позивачем всупереч положень ч.1 статті 77 КАС України, за якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, не було доведено відсутність факту перевищення нормативних вагових параметрів.

Також слід зазначити, що положення абз.15 ч.1 ст.60 Закону передбачають можливість здійснювати перевезення з порушенням (не дотриманням) відповідних габаритно-вагових норм за наявності відповідного дозволу (на перевезення з перевищенням ваги), разом з тим, з матеріалів справи не вбачається, а позивачем не надано жодних доказів як наявності вказаного дозволу, так і здійснення будь-яких дій щодо його отримання, а також доказів дотримання встановлених діючим законодавством вагових обмежень при перевезенні вантажу без вказаного дозволу.

Доводи ТОВ з приводу перевезення подільного вантажу, який може переміщуватися при русі по осям транспортного засобу, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки з аналізу п.22.5 Правил дорожнього руху вбачається, що чинним законодавством взагалі забороняється перевезення подільних вантажів з перевищенням вагових параметрів автомобільними дорогами, тому дозвіл на рух такого вантажу не видається, а може лише бути застосована відповідальність у вигляді плати за проїзд, якщо при зважуванні вантажу встановлено порушення вагових параметрів.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі №814/1460/16.

Доводи позивача про відсутність у ТОВ статусу перевізника, колегія суддів також не приймає до уваги та зазначає, що відповідно до статті 1 Закону автомобільний перевізник - це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Так, позивачем наголошено, що між ним та ПП «Південьдортех» та ТОВ БК "Дорлідер" укладено договори оренди транспортних засобів, зокрема, договір оренди транспортних засобів №01/О-20 від 01 вересня 2019 року (строк дії по 31 грудня 2020 року); договір оренди транспортних засобів №01/07/О-20 від 01 липня 2020 року (строк дії по 31 серпня 2020 року); договір оренди транспортних засобів №01/18/О-20 від 15 липня 2020 року(строк дії по 31 серпня 2020 року); договір оренди транспортних засобів №01/11/О-20 від 01 липня 2020 року(строк дії по 31 серпня 2020 року); договір оренди транспортних засобів №1/6-О від 01 червня 2020 року (строк дії по 01 вересня 2020 року); договір оренди транспортних засобів №1/10-О від 01 липня 2020 року (строк дії по 30 вересня 2020 року); договір оренди транспортних засобів №01/15/О-20 від 01 липня 2020 року (строк дії по 31 серпня 2020 року); договір оренди транспортних засобів №01/13/О-20 від 01 липня 2020 року(строк дії по 31 грудня 2020 року); договір оренди транспортних засобів №01/09/О-20 від 01 липня 2020 року (строк дії по 31 серпня 2020 року).

Відповідно до п.1.1. вказаних договорів передбачено, що у порядку та на умовах, визначених договором, Орендодавець зобов`язується передати Орендарю у платне користування транспортні засоби, які передані згідно з актами приймання-передачі транспортних засобів.

Відповідно до п.7.1 договорів, він вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що наявність відповідних договорів, рівно як і актів приймання передачі ТЗ на їх виконання, не є достатніми підставами для висновку про відсутність у ТОВ статусу перевізника та наявності наявності такого статусу у ПП «Південьдортех» та ТОВ БК "Дорлідер" підчас здійснення вказаних вище перевезень.

Так, відповідно до п.1 Переліку документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні, затвердженого постановою КМУ від 25 лютого 2009 року №207 для водія юридичної особи або фізичної особи-підприємця, що здійснює вантажні перевезення на договірних умовах для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні необхідно мати такі документи:

- фотокопія ліцензії, засвідчена автомобільним перевізником, або ліцензійна картка;

- товарно-транспортна накладна;

- посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії;

- реєстраційний документ на транспортний засіб або інший засвідчений в установленому порядку документ, що підтверджує право керування, користування чи розпорядження транспортним засобом;

- талон про проходження державного технічного огляду;

- поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Для водія юридичної особи необхідним є також дорожній лист з відмітками про проведення передрейсових медичного огляду водія та огляду технічного стану транспортного засобу.

Разом з тим, на підтвердження власної правової позиції щодо відсутності саме у ТОВ статусу перевізника, останнім не було надано вказаного переліку документів на підтвердження перевезень саме ПП «Південьдортех» та ТОВ БК "Дорлідер", натомість відповідачем під час проведення вказаної перевірки та складання відповідних актів було вказано відповідні ТТН (зокрема, від 27 серпня 2020 року, від 08 вересня 2020 року та інші) та з урахуванням відомостей, зазначених у вказаних ТТН, визначено як перевізника саме ТОВ.

Крім того, п.16 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою КМУ від 7 вересня 1998 року №1388 передбачено, що за бажанням власника транспортного засобу - фізичної особи надати право керування таким засобом іншій фізичній особі чи за бажанням фізичної або юридичної особи, якій власник транспортного засобу передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження транспортними засобами, сервісний центр МВС видає за зверненням такого власника тимчасовий реєстраційний талон на строк, зазначений у його заяві, або документах, які підтверджують право користування і (або) розпорядження транспортним засобом.

Також, відповідно до 6.3 Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженої наказом МВС України від 11 серпня 2010 року №379, якщо власник ТЗ передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження ТЗ іншій фізичній або юридичній особі (особам), то їм за письмовою заявою (додатки 1 і 2), поданою ними особисто або уповноваженим представником (за винятком випадків, коли в Центрі наявна інформація про анулювання таких повноважень), працівниками Центру оформляється і видається тимчасовий реєстраційний талон на період дії документа, який підтверджує право користування і (або) розпорядження ТЗ.

Водночас, колегія суддів зазначає, що в обґрунтування власної правової позиції щодо передання вказаних ТЗ в оренду (в зв`язку з чим ТОВ нібито не є перевізником) позивачем не було надано вищевказаних тимчасових реєстраційних талонів, наявність яких у позивача та їх пред`явлення в межах даного судового спору належним чином свідчило б про відсутність у ТОВ статусу перевізника в даних спірних правовідносинах.

Колегія суддів вважає, що саме з вказаних підстав слід було відмовити в задоволенні позову, а не в зв`язку з тим, що договори про оренду транспортних засобів діють з 01 червня 2020 року, з 01 липня 2020, з 15 липня 2020, з 01 вересня 2020 року та були чинними на момент вчинення правопорушення, що жодним чином не пояснює підставу такої відмови в позові.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо безпідставності доводів ТОВ про порушення п.26 «Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2006 року №1567, через не повідомлення про розгляд справи, оскільки 23 вересня 2020 року на адресу ТОВ було направлено запрошення на розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт від 21 вересня 2020 року.

Вказане підтверджується списком №3308 згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих, та отримано позивачем завчасно, що підтверджується трек-номером 923.

Отже, враховуючи все вищезазначене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ про визнання протиправними та скасування постанов.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а тому, на підставі п.1 ч.1 статті 317 КАС України, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в мотивувальній частині у викладеній редакції.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СПМК-17" - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину у вищевказаній редакції.

В решті рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Федусик А.Г.
Судді Бойко А.В. Шевчук О.А.