Справа № 420/235/20
Суддя: Кравець О.О.
Дата ухвалення: 2021-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/235/20
Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді доповідачаКравця О.О.
судді Зуєвої Л.Є.
судді Коваля М.П.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року по справі № 420/235/20, прийнятого в порядку загального позовного провадження у складі судді Бжассо Н.В., за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ І РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ:

11 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому, з урахуванням уточнень, просив:

визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо невиплати одноразової грошової допомоги та компенсацій за невикористані дні основних та додаткових відпусток;

стягнути з військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 :

- одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби в розмірі 36 290,27 грн.;

- грошову допомогу для оздоровлення за період проходження військової служби за контрактом в розмірі 65 789,30 грн.;

- компенсацію за невикористані дні щорічних основних відпусток в розмірі 20 960,74 грн.;

- компенсацію за невикористані дні додаткових відпусток в розмірі 21 621,74 грн.;

-грошову компенсацію за несвоєчасний розрахунок з працівником (військовослужбовцем) в розмірі 375 423,47 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року позов був задоволений часткового:

визнана протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення за 2014, 2015, 2018 роки; грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 роки;

військова частина НОМЕР_1 зобов`язана нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу для оздоровлення за 2014, 2015, 2018 роки, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 роки, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 27.03.2019 року по день ухвалення рішення суду.

В іншій частині позову відмовлено.

II. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ , УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ АПЕЛЯНТА ТА ІНШИХ УЧАСНИКІВ АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ:

Частково не погоджуючись з рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року позивач подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що судом 1-ї інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права та просив його скасувати в частині позовних вимог щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби в розмірі 36 290,27 грн і ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вимоги апеляційної скарги апелянт, обґрунтовує тим, що з банківської виписки від 05.10.2021 року, наданої АТ «КБ «Приватбанк», яка охоплює період з 11.03.2019 року по 21.01.2020 рік вбачається, що після звільнення ОСОБА_1 з військової служби та виключення його зі списків військової частини (27.03.2019 рік) на банківський рахунок останнього 07.05.2019 року надійшла лише одна грошова сума в розмірі 16589,80 грн. від військової частини НОМЕР_2 з призначенням «заробітна плата» (копія банківської виписки надається). В подальшому на рахунок ОСОБА_1 не надходило від військової частини НОМЕР_2 належних останньому грошових сум, що підтверджується копією банківської виписки від 07.10.2021 року, наданої АТ «КБ «Приватбанк», яка охоплює період з 30.01.2020 року по 07.10.2021 рік.

Апелянт вказує на те, що грошові суми, які надходили на картковий рахунок ОСОБА_1 , є місячними грошовими забезпеченнями військовослужбовця, що прямо ідентифіковані в розділі «призначення платежу» та відповідають середньому розміру щомісячного грошового забезпечення ОСОБА_1 . Розмір одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, яка розраховується наступним чином: 50 відсотків від 14516,11 грн. (місячного грошового забезпечення, отриманого ОСОБА_1 в останній місяць служби) = 7258,055 грн. * 5 (за кожний повний календарний рік служби, тобто за повні календарні роки з 06.02.2014 р. по 06.02.2019 р.) повинен складати 36290,27 грн.

Апелянт вважає, що виплата одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби в розмірі 36 290,27 грн. не була здійснена відповідачем у день звільнення, або пізніше, що підтверджується вищенаведеними банківськими виписками, які Відповідачем спростовані не були.

Крім того, апелянт зазначає, що грошовий атестат ОСОБА_1 від 05.04.2021 року № 89, на який посилається суд першої інстанції на обґрунтування відмови у задоволенні позову в частині стягнення одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, по-перше, не з беззаперечним доказом сплати ОСОБА_1 вказаної грошової суми; по-друге, містить недійсні відомості щодо сплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі звільнення, а тому у вказаній частині є недостовірним доказом; по-третє, не містить чіткого зображення розміру одноразової грошової допомоги, нібито виплаченої ОСОБА_1 , що не дає можливості встановити розмір грошової допомоги.

Апелянт також зазначив, що спірний грошовий атестат дотований 05.04.21 року, при тому, що звільнення мало місце 27.03.2019 року, а відповідно п.3 розділу 1 «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затверджений наказом Міністерства Оборони України № 260 від 07.06.2018 року - підставами для розрахунку та виплати основних та додаткових видів грошового забезпечення є зокрема грошовий атестат. Отже, з урахуванням приписів вказаного закону можливо зробити висновок, що до 05.04,2021 року виплата грошового забезпечення у вигляді одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби Відповідачем не могла бути здійснена (відсутність платіжного документу/грошового атестату), а тому твердження суду першої інстанції про виплату одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби є помилковими.

III. ПРОЦЕДУРА АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ:

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2021 року відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2021 року призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав:

IV. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах з 30.06.1999 року по 17.05.2004 року, з 14.02.2014 року по 27.03.2019 року (т.1 а/с 17).

Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.03.2019 року №77 (т.1 а/с 15), капітана ОСОБА_1 , командира роти матеріального забезпечення звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 28.01.2019 року № 29 у запас за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 27.03.2019 року виключено зі списків особового складу та частини та всіх видів забезпечення, а з фінансового забезпечення з 06.02.2019 року. З огляду на зміст вказаного наказу, щорічна основна відпустка за 2019 рік не надавалася, у зв`язку з чим передбачено виплатити кошти за невикористану відпустку за 2019 рік у кількості 9 діб. Грошову допомогу на оздоровлення ОСОБА_1 за 2019 рік отримав.

Згідно з грошовим атестатом ОСОБА_1 від 05.04.2021 року №89, позивачу виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби у сумі 38361,25 грн (т.1 а/с 186).

V. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) ТА ОЦІНКА СУДУ :
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (надалі Закон № 2011-XII), соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону № 2011-XII, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Приписами ч. 3 ст. 9 Закону № 2011-XII, грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Згідно з п. 2 розділу XXII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (надалі Порядок № 260), у разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби виплачується в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги десять календарних років і більше.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція) , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно ч.1 ст.6 Конвенції , кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції , кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Отже, вищевказана норма гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 року ,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Колишній Король Греції та інші проти Греції" (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі "Скордіно проти Італії"(Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Щокін проти України" (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року ).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pinc v. The Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pinc v. The Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п.71).

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення ЄСПЛ у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Поняття майно в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися майновими правами і, відповідно, майном у розумінні цього положення. Питання, що має бути розглянуто, полягає у тому, чи надавали заявнику обставини справи, розглянуті в цілому, право на інтерес, який по суті захищається статтею 1 Першого протоколу (див. рішення щодо прийнятності у справі Броньовські проти Польщі (Broniowski v. Poland) [ВП], заява №31443/96, пункт 98, ECHR 2002-X).

Держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (див. рішення у справі "Кечко проти України (Kechko v. Ukraine), згадане вище, пункт 23).

За певних обставин "легітимне очікування" на отримання "активу" також може захищатися ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "легітимне очікування", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя (див. mutatis mutandis рішення у справі "Суханов та Ільченко проти України" від 26 червня 2014 року (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine, заяви №68385/10 та №71378/10, §35)).

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновку суду першої інстанції

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.1-2 ст.308 КАС України, в редакції Закону на момент вчинення процесуальної дії).

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України (в цьому випадку й далі - у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду і розгляду справи), встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що пунктом 2 розділу XXII Порядку №260 передбачено, що у разі звільнення з військової служби у зв`язку з закінченням строку контракту одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби виплачується в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги десять календарних років і більше.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з грошовим атестатом ОСОБА_1 від 05.04.2021 року № 89, позивачу виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби у сумі 38 361,25 грн (т.1 а/с 186).

Разом з тим, ОСОБА_1 в обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що вказану одноразову грошову допомогу відповідач йому не виплатив.

07.12.2021 року представником відповідача надано до суду копію розрахунково-платіжної відомості за виплату грошового забезпечення у разі звільнення з військової служби військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 за березень 2019 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 було виплачено одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби в розмірі 38 361,25 грн.

При цьому, апеляційний суд відхиляє доводи позивача/апелянта, що на його картковий рахунок не надходили жодні суми з призначенням платежу «Одноразова грошова допомога при звільненні», а лише суми із призначенням «Зарплата», оскільки відсутність ідентифікації нарахованих на картковий рахунок сум при звільненні не спростовує факту виплати вказаних сум.

Тобто, факт нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги внаслідок його звільнення з військової служби підтверджується належними, допустимими та достатніми доказами.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду 1-ї інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову та відсутності правових підстав для нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги внаслідок його звільнення з військової служби.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і апеляційним судом відхиляються за необґрунтованістю.

Оскільки позивачем судове рішення в іншій частині в апеляційному порядку не оскаржувалось, апеляційний суд не надає оцінки правовідносинам у цій частині.

(2) Висновки апеляційного суду:

Судом 1-ої інстанції повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладених у рішенні суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, правильно застосовані та додержані норми матеріального та процесуального права, справу розглянуто повноважним складом суду, суд не приймав рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі, судове рішення прийнятне та підписано суддею, який зазначений у судовому рішенні.

Апеляційний суд доходить до висновку, щодо відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги , та зміни чи скасування рішення суду 1-ої інстанції, а також вважає, що відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.

Керуючись ст.8,19,55 Конституції України, ст. 6 та ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст. 3, 6, 7, 242, 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2021 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її підписання та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, встановлених ст.328 КАС України.

Повне судове рішення складене та підписане 13 грудня 2021 року.

Головуючий суддя Кравець О.О.
Судді Коваль М.П. Зуєва Л.Є.