Справа № 260/514/20
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Калинич Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 рокуЛьвівСправа № 260/514/20 пров. № А/857/13032/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Бруновської Н.В.,

суддів: Кузьмича С.М., Улицького В.З.

при секретарі судового засідання: Герман О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 27.05.2021р. у справі № 260/514/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служба України у Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

28.02.2020р. ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служба України у Закарпатській області в якому просив суд:

-визнати протиправним та скасувати Наказ №13 від 10.02.2020р., про відмову в оформленні документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

-зобов`язати прийняти рішення про оформлення документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 27.05.2021р. в позові відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт ОСОБА_1 . ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

В судове засідання апелянт та його представник ОСОБА_3 не з`явились, однак, подали на адресу суду заяву про розгляд справи без їхньої участі.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 КАС України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст.313 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , за національністю бенгалець, віросповідання - іслам, мусульманин-сунніт, є громадянином Народної Республіки Бангладеш.

В жовтні 2016 року позивач повітряним транспортом виїхав до Індії. Протягом місяця перебував в Індії, де оформив в Посольстві Республіки Білорусь студента візу 22.11.2016р. Повітряним транспортом з Делі (Індія) вилетів до Дубаї (ОАЕ), звідти до Мінська (Білорусь). З Мінська виїхів до Гомеля (Білорусь), де почав навчання на мовних курсах. За допомогою агента дістався 25.12.2016р. Москви (Росія). Близько тижня перебував в Росії, звідки вирушив до Європи. До затримання на українсько-польському кордоні проживав протягом шести днів у найманій перевізником квартирі у Харкові, а далі у кімнаті, яка знаходилась поблизу польського кордону, звідки і вирушив до кордону, де затриманий 22.02.2017р. у складі групи з семи чоловік прикордонним нарядом Група реагування на напрямку 279 прикордонного знаку на відстані близько 400 м до лінії державного кордону на території Турківського району, Львівської області.

24.02.2017р. позивач звернувся до органу міграційної служби у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду заяви відповідач Державна міграційна служба України рішенням від 30.08.2017р. відмовив ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

23.01.2020р. позивач повторно звернувся до Головного управління Державної міграційної служби у Закарпатській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з нововиявленими обставинами: погіршення ситуації з правами людини в Бангладеш, яка у порядку ч.1 ст.8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту прийнята до розгляду. Зокрема, останній не бажає повертатись до Бангладеш, оскільки у разі повернення, йому загрожує реальна небезпека бути підданому нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводження або покаранню в порушення вимог ст.3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, через політичні переконання та відсутність безпеки та захисту з боку органів державної влади, що є однією з конвенційних ознак.

На підтвердження повідомлених фактичних даних, заявник надав міграційному органу: ID-картку члена партії, лист підтримки від студентського крила партії ОСОБА_4 : повідомлення поліції, на підставі його порушено кримінальну справу, ордери на розшук, та інші документи, а також повідомив про причини переслідування та вказав на агентів переслідування.

04.02.2020р. в Головному управлінні Державної міграційної служби України у Закарпатській області з ОСОБА_1 проведено співбесіду.

За результатами співбесіди, відповідач склав висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області №13 від 10.02.2020р., відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

п.1 ч.1 ст.1 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Із змісту п.13 ч.1 ст.1 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" видно, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

ч.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.1 чи п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.1 чи п.13 ч. 1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Отже, при розгляді документів заявника міграційний орган зобов`язаний перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Згідно ч.11 ст.9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ч.3, ч.4 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається. З метою забезпечення конфіденційності інформації про заявників та захисту членів їхніх сімей, які можуть залишатися в країні їх походження, органи державної влади під час проведення зазначених заходів повинні уникати надсилання запитів з персональними даними заявників до спеціальних правоохоронних органів (служб) країни походження заявників. Документи, отримані або підготовлені центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника.

З дотриманням вимог пп. ж п.3.1. та п.4.1 Правил розгляду заяв та, оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011року №649 міграційний орган 04.02.2020 р. із позивачем повторно провів співбесіду.

ч.5 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі виявлення помилок або неточностей у відомостях про особу, внесених до рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з письмовим висновком, приймає рішення про їх виправлення та здійснює обмін документів, виданих на підставі такого рішення.

Відповідно до ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Із змісту Керівних положень УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців" від 16.12.1998р. видно, що "Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається "обов`язком доказування". У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказування реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте, у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, Які можуть бути обґрунтовані.

Положеннями Конвенції про статус біженців 1951р. та Протоколу щодо статусу біженців 1967р. визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

В п.45, п.66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців видно, що для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 безперешкодно виїхав з країни походження Бангладеш.

Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області дослідив інформацію по країні походження, встановивши з відкритих джерел, що в Бангладеш і протягом тривалого часу зберігається досить напружена внутрішньополітична ситуація, з традиційним протистоянням провладних сил та опозиції, яка періодично ускладнювалась терористичною активністю ісламістських радикалів. Головні опозиційні сили партії Бангладеш, у першу чергу, Націоналістична партія Бангладеш, з одного боку, і правляча партія Авамі Ліг, з іншого, перебувають у стані перманентної боротьби. За інформацією Міністерства закордонних справ України, Бангладеш не є проблемною країною в плані забезпечення базових прав людини. Західні держави турбує, у першу чергу, масова нелегальна міграція з Бангладеш, яка фактично заохочується владою у цій перенаселеній крані, як спосіб зниження соціально-економічних проблем.

Колегія суддів звертає увагу на ту обставину що жодних документальних підтверджень про свою політичну діяльність, детальної інформації щодо діяльності її лідерів партії позивач не надав, а також не підтвердив факти переслідування та застосування до нього фізичного насильства. Надана останнім інформація стосовно діяльності опозиційної партії, щодо членства у якій він стверджував, є загальнодоступною, яку можна отримати із засобів масової інформації та мережі Інтернет.

З копії перекладу листа підтримки від президента Джатіябаді Чхатра Дал області Силхет, в якому вказується прізвище ОСОБА_5 , син ОСОБА_6 видно, що позивач проживає в будинку АДРЕСА_1 , в минулому працював секретарем з публічності у зазначеній організації, і на даний час є помічником секретаря організації Джатіябаді Чхатра Дал в регіоні Сілхет.

Міграційний орган встановив, що даний лист датований 06.07.2017р., без відповідних реквізитів, (вихідного номера). Оскільки надано переклад листа, але підпис і відбиток печатки, проставлені як на оригіналі документу. У листі вказуються установчі дані позивача, без вказівки на дату народження, із зазначенням місця проживання, але і стосується партійної діяльності, інформація вказується загальна, без зазначення да вступу до організації, тощо.

Також, у наданій копії ордера №10, яка датована 25.05.2012р. суду, Головне магістрату Силхет зазначено, що особа ОСОБА_5 обвинувачений, який переховується.

Проте, у наданій копії першого інформаційного повідомлення, датованого 22.04.2020р. вказується особа за схожими із позивачем установчими даними ОСОБА_5 (22), син ОСОБА_6 .

Міграційний орган встановив, що цифри у дужках означають вік обвинувачених. Однак відповідно до наданої копії паспорту громадянина Бангладеш ОСОБА_7 . ОСОБА_8 . ОСОБА_2 1992 року народження. Тобто, ІНФОРМАЦІЯ_2 останньому виповнилося 20 років.

Отже, позивач, якщо і брав участі у страйку, але не був арештований на місці події, як це вказав під час співбесіди міграційному органу.

Також, із листа адвоката, який немає дати, ні вихідного номера та повідомлення видно, що ОСОБА_1 чекає арешт у разі повернення, відповідно до ордера від 30.06.2012р.. Однак, у даному ордері, вказане ім`я ОСОБА_9 .

У інформації служби прикордонного контролю Великобританії, Робоча інструкція: Бангладеш, лютий 2012, посилання: http://www.unhci.org/refworld/docid/4f34fc622.html видно, що: такі випадки не були скоординовані на всенародному рівні, зазвичай йшлося про невеликі групи студентів/молоді в конкретних університетах чи коледжах чи місцевостях, які змагалися за контроль над певною територією. У більшості випадків протягом останніх декількох років сутички відбувалися між активістами студентської організації Бангладеш Чхатра Ліг, пов`язаною з Авамі Ліг, з одного боку, та наближеним до угрупуванням Джатіябаді Чхатра Дал і/чи наближеним до Джамаат-і-ісламі угрупуванням Ісламі Чхатра Шібір, з іншого боку. Джерело: ІНФОРМАЦІЯ_3 (дата доступу 10.02.2020).

Міграційний орган дійшов висновку, що інформацію про партію позивач міг отримати із засобів масової інформації, а також під час спілкування із однокурсниками в коледжі, які агітують вступати молодь до лав однієї чи іншої політичної партії, що не спростував апелянт.

Тобто, доводи апелянта про те, що він був членом студентського крила Націоналістичної партії Бангладеш Джатіябаді Чхатра Дал в області Силхет викликають сумніви та не підтверджуються жодними доказами.

Із відкритих джерел Головного управлінням Державної міграційної служби України в Закарпатській області видно, що на території Бангладеш не відбуваються збройні конфлікти, які призводять до загальнопоширеного насильства, через що може існувати індивідуальна загроза життю заявника в разі повернення до країни походження. У зв`язку з чим відсутні вагомі підстави вважати, що в разі повернення до Бангладеш буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості позивача та інші суттєві порушення прав людини або останній зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості в силі самого факту перебування на території Бангладеш.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив, що з інформації яка подана територіальним органом Державної міграційної служби України видно, що до прибуття на територію України Кобір Мд. Камрул Хуссейн Мд. Мотосір Алі перебував на території третіх безпечних країн - Індія, Білорусь, ОАЕ, а потім - Російської Федерації, у яких за захистом не звертався. У разі наявності реальної загрози своєму життю та здоров`ю, останній би не зволікав із зверненням до відповідних органів цих країн за захистом, що не спростував апелянт.

Тобто, значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому, мотив звернення із даною заявою може бути іншим. Позивач не навів будь-якої аргументації свого побоювання у разі повернення в країну походження, які б грунтувались на реальних подіях, або інших доказах того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідають вимогам п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту».

Таким чином, побоювання щодо загрози життю та здоров`ю апелянт всупереч ст.77 КАС України не підтвердив належними та допустимими доказами. Тому, відсутні підстави вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, і останній не бажає повертатися до країни громадянської приналежності не через особисту загрозу, а у зв`язку з бажанням легалізувати своє перебування в Україні. Зазначені в апеляційній скарзі факти не дають підстав вважати, що апелянт причетний до подій, через які б мав обгрунтований страх утисків, переслідувань, погроз, нелюдського поводження, чи дискримінації. Відсутні докази які свідчать про побоювання у разі повернення на батьківщину, які б грунтувались на реальних подіях або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими. Інформаційні матеріали та надані апелянтом пояснення носять загальний характер, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки Головне управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області як суб`єкт владних повноважень, діяв в межах повноважень та у спосіб, що визначені законами та Конституцією України.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, п.29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

В ст.242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст. 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, суд,--

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_10 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року у справі № 260/514/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч. 4 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді С. М. Кузьмич
В. З. Улицький
Повне судове рішення складено 13.12.2021р.