Справа № 420/4237/20
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2021-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/4237/20
Головуючий в 1 інстанції: Цховребова М.Г.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.,

при секретарі Гаврильчук Т.П.,

за участю представника апелянта Пашаєва Г.В.,

позивача - ОСОБА_1

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року, ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження в м. Одесі, по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив стягнути з прокуратури Одеської області на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 2 березня 2020 року по 13 березня 2020 року включно в розмірі 13076,01 грн. шляхом перерахування коштів в АТ Райффайзен Банк Аваль, у якому позивач має відкритий картковий рахунок НОМЕР_1 та перебуває на зарплатному картковому обслуговуванні з відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем порушено вимогу ч. 1 ст. 117 КЗпП України про те, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тому наявні правові підстави для притягнення прокуратури Одеської області до відповідальності у вигляді обов`язку сплатити середній заробіток відповідно до статті 117 КЗпП України.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Зобов`язано Прокуратуру Одеської області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 2 березня 2020 року по 12 березня 2020 року включно (за 11 календарних днів). В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, Одеська обласна прокуратура надала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі. Доводами апеляційної скарги зазначено, що частково задовольняючи позов, судом першої інстанції помилково не враховано, що згідно положень глав IV-VII Кодексу законів про працю України в прокуратурі області (станом на час виникнення спірних правовідносин) вівся табель обліку використання робочогу часу основний документ для нарахування заробітної плати працівникам, який дозволяє визначити кількість годин, відпрацьованих кожним працівником.Прокуратурою області вчинено дії для виплати коштів та здійснення остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 у єдиний можливий законодавчо-встановлений спосіб - за даними табелю обліку використання робочого часу як звітного бухгалтерського документу, на підставі якого можливе таке нарахування і виплата коштів.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що скаргою апелянта підтверджено фактичну затримку з вини відповідача остаточного розрахунку з позивачем до 13 березня 2020 року включно та не вчинення відповідачем послідовних, активних дій, спрямованих на проведення розрахунку в день звільнення. Затримка з виплати позивачу з 02 березня 2020 року остаточного розрахунку при звільненні сталась виключно з вини прокуратури. З огляду на вищезазначене, позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення та задовольнити позовні вимоги.

08 листопада 2021 року до суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про перейменування відповідача, в якому позивач просив перейменувати відповідача у справі на дійсне найменування «Одеська обласна прокуратура», про що постановити ухвалу, оскільки згідно з п. 1 Наказу Генерального прокурора від 03 вересня 2020 року № 410 «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур» позивача - юридичну особу «Прокуратура Одеської області» перейменовано без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи 03528552 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на «Одеська обласна прокуратура».

Протокольною ухвалою 01 грудня 2021 р. клопотання про перейменування відповідача на Одеську обласну прокуратуру було задоволено.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.

Перевіривши матріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 31.07.2018 року наказом № 1511к від 31.07.2018 позивача призначено на посаду прокурора відділу організації представництва в суді управління представництва інтересів держави в суді прокуратури області. (а.с.11)

2 березня 2020 року прокуратурою Одеської області, керуючись пунктом 3 частини першої статті 11 Закону України Про прокуратуру звільнено позивача з посади прокурора відділу організації представництва в суді управління представництва інтересів держави в суді прокуратури області та з органів прокуратури з 02 березня 2020 року за власним бажанням відповідно до пункту 7 частини першої статті 51 Закону України Про прокуратуру; відділу фінансування та бухгалтерського обліку провести розрахунок.

Не погоджуючись з невиплатою позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 2 березня 2020 року по 13 березня 2020 року, позивач звернувся до суду із вищенаведеними позовними вимогами.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем необгрунтовано та безпідставно відмовлено у нарахуванні належного позивачу середнього заробітку за затримку розрахунку.

При цьому, суд першої інстанції вважав, що строк затримки розрахунку складає з 02.03.2020 р. по 12.03.2020 р.

Крім цього, суд першої інстанції приймаючи рішення зазначив, що надані позивачем довідки не є довідками інформаційного характеру та не є допустимим доказом для правильного розрахунку суми середнього заробітку за весь час затримки у зв`язку з чим суд зробив висновок про відсутність належних та допустимих доказів для розрахунку суми середньоденного заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та вважав, що позбавлений можливості розрахувати суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача.

Колегія суддів частково не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовано законодавством (чинним та у редакції станом на момент виникнення відповідних правовідносин): Кодексом законів про працю від 10.12.1971 № 322-VIII (далі КЗпП).

Відповідно до абз. 1 ст. 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до абз. 1 ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР Про оплату праці середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу організації представництва в суді з 2 березня 2020 р. (а.с. 14).

Проте, повний розрахунок з позивачем проведено 13.03.2020 р.

Відповідно до табелю обліку використання робочого часу за березень 2020 р.. позивач 02.03.2020 р. відпрацював повний робочий день, таким чином затримку розрахунку слід відраховувати з 03.03.2020 р. по 12.03.2020 р.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що в матеріалах справи відсутні належні докази для розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки в матеріалах справи наявна довідка № 548/1 від 12.03.2020 р. про складові заробітної плати за 60 місяців роботи ОСОБА_1 , що приймається судом для розрахунку середньомісячної заробітної плати.

Вирішуючи питання про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Пункт 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року (далі Порядок № 100), встановлює, що цей нормативний акт застосовується до правовідносин, що стосуються розрахунку заробітної плати, яку належить виплатити у випадку, зокрема, вимушеного прогулу.

Відповідно до п.8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки № 548/1 від 12.03.2020 р. про складові заробітної плати/грошове забезпечення на а.с. 27, відповідно до якої грошове забезпечення ОСОБА_1 за січень 2020 р. склало 16215, 50 грн., лютий 2020 р. - 77172,35 грн.

Таким чином, враховуючи, що загальна кількість робочих днів за січень 2020 р. лютий 2020 р. становить 41 день, колегія суддів дійшла висновку, що середньоденна заробітна плата позивача становить 2277,75 грн. (16215,50 грн.+77172,35 грн.) : 41 день = 2277,75 грн/день).

З матеріалів справи вбачається, що час затримки розрахунку при звільненні становить з 03 березня 2020 року по 12 березня 2020 року 7 робочих днів.

Отже, на користь ОСОБА_1 належить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 03.03.2020 року по 12.03.2020 року включно в сумі 15944,25 грн. Вказана сума зазначена без утримання податків та обов`язкових платежів.

Колегія суддів не приймає до уваги довідку від 02.06.2021 р. № 21-155, що надана до суду апеляційної інстанції на виконання ухвали П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 р., оскільки апеляційним судом витребовувалась інша інформація ніж та, що зазначена у наданій довідці.

При цьому щодо обґрунтування заперечень відповідача проти позовних вимог, із посиланням на те, що: згідно положень глав IV VІІ Кодексу законів про працю України в прокуратурі області ведеться табель обліку використання робочого часу основним документом для нарахування заробітної плати працівникам та дозволяє визначити кількість годин, відпрацьованих кожним працівником; табель обліку використання робочого часу відділу організації представництва в суді, в якому працював ОСОБА_1 за березень 2020 року, надійшов до відділу фінансування та бухгалтерського обліку 11.03.2020, оскільки надання цього звітного документу передбачено двічі на звітний місяць до 10 та 22 числа відповідно для забезпечення виплати заробітної плати двічі на місяць (авансу та основної частини заробітної плати), у зв`язку із чим грошові кошти для виплати заробітної плати були своєчасно нараховані та замовлені в Головному управлінні Державної казначейської служби України в Одеській області 12.03.2020, слід зазначити таке.

По-перше, ні позивачу з листом-відповіддю відповідача № 18-321вих-20 від 22.04.2020 на скаргу позивача, у якому зазначено аналогічні зі змістом відзиву обставини, ні суду відповідачем не надано жодних належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження вищезазначених відповідачем обставин, як таких, що, на думку відповідача, свідчать про відсутність вини відповідача у невиплаті позивачу належних останньому, як звільненому працівникові, сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

По-друге, відповідачем не наведено жодних правових підстав (законодавчих норм), з яких відповідач вважає, що наведені відповідачем обставини звільняють відповідача від обов`язку виконання вимог ст. 116 КЗпП при звільненні позивача провести виплату всіх сум, що належать йому від відповідача, саме в день звільнення, або виключають вину відповідача у невиконанні цього обов`язку.

Інших суттєвих доводів та/або доказів щодо обґрунтування заявлених позовних вимог та заперечень проти них, які могли б потягнути зміну висновків суду щодо спірних правовідносин, сторонами суду не наведено та не надано.

З огляду на вищезазначене, судова колегія приходить до висновку, що судове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 березня 2020 року по 12 березня 2020 року у розмірі 13666,5 грн. (тринадцять тисяч шістсот шістдесят шість гривень п`ятдесят копійок).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 325-328 КАС України .

Повний текст судового рішення складено 13.12.2021 року.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик