Справа № 320/8736/21
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2021-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2021 року м. Київ № 320/8736/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панової Г.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Бучанської районної державної адміністрації Київської області про визнання бездіяльності протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Управління соціального захисту населення Бучанської районної державної адміністрації Київської області (далі також - відповідач, Управління соцзахисту), в якому просив суд:

- визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Бучанської районної державної адміністрації Київської області щодо відмови видати позивачу посвідчення інваліда війни;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Бучанської районної державної адміністрації Київської області видати позивачу посвідчення інваліда війни.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інвалідом 2-ї групи, та його захворювання пов`язане з участю в ліквідації Чорнобильської катастрофи. Позивач також стверджує, що він як працівник міліції брав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС безпосередньо біля 4-го енергоблока АЕС у періоди з 25 вересня по 25 грудня 1986 року та з 16 лютого 1987 року по 01.06.1989 року, та упродовж вказаних періодів чаус залучався до заходів із охорони громадського порядку та цивільної оброни. З огляду на наведене позивач вважає, що має право отримати статус інваліда війни відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». З метою реалізації свого права позивач звернувся до відповідача із заявою та пакетом документів, однак у відповідь отримав безпідставну відмову.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30.09.2021 відкрито провадження у справі № 320/8736/19 за вказаним позовом та дану справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з призначенням судового замсідання.

Представник відповідача подав до суду відзив на позов, де просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Свої заперечення відповідач мотивував тим, що правовою підставою для надання особі статусу інваліда війни відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» є одночасно наявність двох умов: 1) особа повинна бути залучена до складу формувань Цивільної оборони під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; 2) такій особі встановлено статус особи, яка стала інвалідом внаслідок захворювань пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи. В даному випадку, зі змісту поданих ОСОБА_1 документів Управління соцзахтсьу встановило, що позивач дійсно брав участь у ліквідації наслідків авапрії на Чорнобильській АЕС та є інвалідом 2-ої групи. Разом з тим, докази того, що позивач брав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони відповідач у поданих жокументах не знайшов.

У свою чергу позивач подав до суду заяву на відзив відповідача, де зазначив, що відповідно до вимог чинних на момент аварії на Чорнобильській АЕС нормативно-правових актів з питань цивільної оборони, Цивільна оборона застосовувалася за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об`єктах народного господарства. Також до складу невоєнізованих формувань Цивільної оборони зараховувалися в обов`язковому порядку громадяни СРСР, зокрема чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, які мали мобілізаційні приписи. При цьому жоден нормативний акт з питань цивільної оборони не містив однозначних приписів щодо обов`язково видання розпорядчого документу про залучення конкретної особи до дій у складі фолрмувань Цивільної оборони.

У призначені у справі судові засідання (у т.ч. 29.11.2021) сторони явку своїх уповноважених представників не забезпечили та особисто не з`явилися, хоча сторони були належним чином повідомлені про дати, час і місце проведення судових засідань.

Від позивача через канцелярію суду надішла заява від 12.10.2021, де ОСОБА_1 просив суд здійснювати розгляд справи за його відсутності.

У зв`язку з цим суд, керуючись нормами ч. 3 ст. 194, ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, вирішив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році (1 категорія), що засвідчується наявним у позивача посвідченням серії НОМЕР_1 та вкладишом № НОМЕР_2 до цього ж посвідчення, - що видані позивачу 05.04.2000.

Відповідно до наявного у позивача пенсійного посвідчення за № 7458 йому, як працівнику міліції, була призначена пенсія за вислугу років.

За даними витягу з акта огляду у МСЕК до довідки серії КИО-І № 110686, виданої позивачу Обласною спеціалізованою медико-соціальної експертної комісії за результатом огляду 23.03.2020, ОСОБА_1 встановлено 2-гу групу інвалідності, спричиненої професійним захворюванням, що зумовлене виконанням робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Згідно виписки з акта огляду МСЕК про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності у відсотках до довідки серії КИО-І № 110686, виданої позивачу Обласною спеціалізованою медико-соціальної експертної комісії за результатом огляду 23.03.2020, ступінь втрати ОСОБА_1 професійної здатності становить 70%, що також зумовлене професійним захворюванням у зв`язку з виконанням робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

За змістом свідоцтва про хворобу, складеного в листопаді 1999 року Військово-лікарською комісією ГУ МВС України у Київській області, прапорщик мілції ОСОБА_1 (періоди служби з 1971 по 1973, з 1994 по 1999) за наслідками перебування в зоні відчуження отримав певні захворювання, що пов`язані з виконанням робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також пов`язані із проходженням служби в органах внутрішніх справ.

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Управління соцзахисту із пакетом документів для розгляду питання надання позивачу статусу інваліда війни.

Своїм листом від 09.06.2021 вих. №823 Управління соцзахисту населення Бучанської районної державної адміністрації Київської області відмовило позивачу у наданні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту`з причини відсутності у позивача підтверджуючих документів, а саме - довідки, що містить інформацію про наказ чи розпорядження про залучення ОСОБА_1 до формувань Цивільної оборони, займану посаду та документів про роботу, яку виконував громадянин під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Не погоджуючись із правомірністю такої позиції органу соцзахисту населення, вважаючи свої права та охоронювані законом інтереси на отримання спірного статусу порушеними, позивач звернувся із цим позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Частиною 1 ст. 10 Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18 березня 1976 року № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 6 червня 1975 року № 90, було передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

У контексті з наведеними нормами суд звертає увагу на те, що не усі особи, які виконували роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС підпадають під дію п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Статус інвалідів війни розповсюджено на осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, на підставі Закону України «Про внесення змін до статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Зі змісту цього Закону вбачається, що до категорії осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, законодавець запропонував відносити вузьку категорію осіб, які з перших днів аварії разом з військовослужбовцями виконували роботи у 30-тикілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення у складі мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, діяли за його статутом та підпорядковувалися військовому командуванню.

Правовий аналіз наведеної вище норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» дає суду підстави для висновку, що умовами для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», є: 1) настання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; 2) участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Так, наявними у справі матеріалами підтверджують факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також настання інвалідності останнього у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з участю у ліквідації цих наслідків. Ці обставини свідчать про те, що на позивача як на особу, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом України «Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Водночас, для набуття статусу інваліда війни (з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») окрім факту настання у особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (стосовно позивача цей факт встановлено) Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» містить також умову, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Це пояснюється тим, що крім формувань Цивільної оборони, у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженням керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.

Судом встановлено, що документи, які позивач долучив до своєї заяви, адресованої управлінню, щодо набуття статусу інваліда війни належним чином підтверджують його статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та настання інвалідності у зв`язку з тим, що він брав участь у таких заходах.

Втім, належного документального підтвердження безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони позивач не надав.

Також долучені позивачем до матеріалів справи копія довідки Інституту проблем безпеки атомних електростанцій (ІПБ АЕС) віл 31.01.2012 за № 11 щодо отриманої ОСОБА_1 дози зовнішнього гамма-опромінення та копії маршрутного листа без дати, виданого підприємством не містять відомостей про те, що позивач був командирований на роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі формувань цивільної оборони. Крім того, як вбачається безпосередньо з маршрутного листа наданого позивачем, останній був командирован "за власним бажанням".

У контексті з наведеним суд враховує, що Верховний Суд у постанові від 07.06.2018 у справі № 377/797/17 висловив правову позицію стосовно того, що при вирішенні подібних спорів обставина щодо безпосередньої участі особи у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони є істотною, позаяк у протилежному випадку статус інваліда війни на підставі пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» поширюватиметься на всіх, хто належить до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків, і відповідно мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС згідно пункту 1 частини 1 статті 9 Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Крім того, суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 19.01.2021 у справі № 810/2985/18, де Касаційний суд зазначив, що на особу, яка брала участь в ліквідації наслідків внаслідок Чорнобильської катастрофи, поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом № 796-XII. Водночас, для набуття статусу інваліда війни, з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону №3551-ХІІ, окрім як факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, зазначений Закон містить також умову, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме у складі формувань Цивільної оборони. Це пояснюється тим, що крім формувань Цивільної оборони у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженнями керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.

З огляду на наведені позиції Верховного Суду, що в силу припису ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України є обов`язковими для суду під час розгляду цієї судової справи, можна дійти висновку, що за відсутності доказів, які б свідчили про залучення позивача до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, у останнього немає достатніх підстав для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

У даному випадку позивачем не надано доказів про його участь у загонах спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР.

Також надані позивачем документи не підтверджують його участі під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань цивільної оборони, а лише вказують про його статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та настання інвалідності у зв`язку з тим, що він брав участь у таких заходах.

Наведені обставини свідчать про те, що на позивача, як на особу, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Так, зазначення в наданих до матеріалів справи документах відомостей про залучення позивача до участі в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС по виконанню робіт з ліквідації наслідків аварії, у даному випадку, не є достатнім доказом участі позивача у складі формувань цивільної оборони, оскільки відсутні докази (розпорядчі акти, накази по підприємству, тощо) про безпосереднє залучення/зарахування позивача до складу невоєнізованих формувань цивільної оборони, які мають відповідну структуру, назву, підпорядкування.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права в аналогічних правовідносинах, викладена Верховним Судом у постановах від 07.06.2018 р. у справі № 377/797/17, від 21.08.2018 р. у справі № 279/2285/16-а, від 15.05.2019 р. у справі № 816/851/18, від 18.09.2019 р. у справі № 674/450/17, від 19.09.2019 р. у справі №756/8323/16-а, від 20.12.2019 р. у справі № 315/594/15-а (2-а/315/29/15), від 26.02.2020 р. у справі № 377/196/17, від 14.05.2020 р. у справі № 686/20301/16-а , від 15.06.2020 року у справі № 822/225/18, від 19.01.2021 р. у справі №810/2985/18.

Згідно із ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію.

Таким чином, виходячи з обсягу встановлених у справі обставин та враховуючи наведені правові позиції Верховного Суду, суд дійшов висновку про правомірність дій відповідача щодо відмови позивачу у наданні спірного статусу.

При цьому, вирішуючи даний спір по суті суд відхиляє посилання позивача на Положення про невоєнізовані формування Цивільної оборони і норми щодо оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами, затвердженого наказом начальника ЦО СРСР від 06.06.1975 № 90 (ДСК), Настанову про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (сільському) на сільськогосподарському об`єкті народного господарства, затверджену наказом начальника ЦО СРСР заступника Міністрів оборони СРСР від 29.06.1976 № 92, оскільки цими нормативними актами встановлено загальні положення функціонування системи цивільної оборони в СРСР (на всій його території), однак, самі по собі вони не є доказом включення позивача у формування Цивільної оборони та участь його у складі цих формувань у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Також, суд зазначає, що не всі особи, які виконували роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС підпадають під дію п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Статус інвалідів війни розповсюджено на осіб, залучених саме до складу формувань Цивільної оборони, на підставі Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 15.06.2004 №1770-IV про що також неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх рішеннях.

З пояснювальної записки до проекту цього Закону вбачається, що до категорії осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, законодавець запропонував відносити вузьку категорію осіб (1300 чоловік), які з перших днів аварії разом з військовослужбовцями виконували роботи у 30-тикілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення у складі мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, діяли за його статутом та підпорядковувалися військовому командуванню.

Разом з тим, позивач не брав участь у загонах спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, тому не може бути визнаний особою з інвалідністю внаслідок війни саме на підставі п. 9 ч. 2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 10.05.2018 у справі № 279/12162/15-а.

Посилання позивача щодо відсутності вимоги про обов`язковість видання розпорядчого документу по підприємству про залучення конкретної особи до дій у складі формувань Цивільної оборони, є безпідставними, оскільки в межах спірних правовідносин має бути підтверджена належними та допустимими доказами участь саме ОСОБА_1 у ліквідації наслідків аварії у складі формувань Цивільної оборони.

Доводи позивача про те, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювалися саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварії, катастроф та стихійних лих, тобто, громадяни, які виконували роботи по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС залучалися до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони, суд вважає необґрунтованими, оскільки крім формувань Цивільної оборони у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженнями керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 19.01.2021 у справі № 810/2985/18.

Частиною другою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищенаведене у сукупності, перевіривши та проаналізувавши матеріали справи і надані сторонами докази за правилами, встановленими ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат за наслідком розгляду цієї справи справи по суті суд дійшов висновків про наступне. Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У даному випадку, оскільки позивач при зверненні до суду із цим позовом скористався своїм правом на звільнення від сплати судового збору відповідно до норм п. 9 і 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», та з огляду на обставину прийняття судом рішення про відмову в позові, відсутні підстави для відшкодування позивачу судових витрат на оплату судового збору. У свою чергу відповідач про понесені ним судові витрати суду не повідомляв та докази на підтвердження цього до суду не подав, що також виключає підстави для стягнення на користь відповідача судових витрат.

Керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 260-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Панова Г. В.