Справа № 380/5774/21
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2021-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/5774/21 пров. № А/857/19603/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Ільчишин Н. В.,

розглянувши у письмовому провадженні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 року (прийняте у м. Львові суддею Гулкевич І. З. у порядку письмового провадження) у справі № 380/5774/21 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 25.02.2021 № Ф-4537-21.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що вказана вимога є неправомірною, позаяк за спірний період він не займався підприємницькою діяльністю на території України та доходу не отримував, є особою з інвалідністю та протягом тривалого періоду перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні травм, отриманих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відтак, контролюючим органом безпідставно винесено оскаржувану вимогу.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25.08.2021 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає обставини, викладені у позовній заяві, а також те, що контролюючим органом не доведено наявності у позивача заборгованості зі сплати єдиного внеску, оскільки відомості з інтегрованої картки платника внеску не підтверджують суми недоїмки.

Головне управління ДПС у Львівській області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому її заперечує, покликається на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 з 22.01.2015 зареєстрований як фізична особа-підприємець та перебував на обліку як платник єдиного внеску, а 10.03.2021 внесено запис про припинення такої діяльності.

25.02.2021 Головним управлінням ДПС у Львівській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-4537-51, згідно з якою станом на 31.01.2021 заборгованість зі сплати єдиного внеску ОСОБА_1 становить 37 788,74 грн, яку протягом 10 календарних днів з дня одержання цієї вимоги необхідно сплатити на відповідний рахунок.

Вважаючи вимогу сплату боргу (недоїмки) протиправною, позивач оскаржив її до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що відповідач правомірно сформував та надіслав позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 25.02.2021 № Ф-4537-51, оскільки позивач не виконав обов`язок зі сплати єдиного внеску, не довів відсутності доходу від здійснення підприємницької діяльності та не був звільнений від сплати єдиного внеску у спірний період.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції спору, в цій частині, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI).

За визначенням пункту другого частини першої статті 1 Закону № 2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Як визначено пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску, є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Частиною четвертою статті 4 Закону № 2464-VI передбачено, що особи, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або за вислугу років, або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Тобто, особи, які зареєстровані як фізичні особи-підприємці, та одночасно є особами з інвалідністю, звільняються від сплати єдиного соціального внеску, а також від подання звіту, окрім випадку їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до абзацу першого пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону № 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Частиною дванадцятою статті 9 Закону № 2464-VI передбачено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Згідно з пунктом 1 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 (далі - Інструкція № 449), до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

Абзацом другим пункту 2 розділу VI Інструкції № 449 передбачено, що у разі виявлення податковим органом своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий податковий орган обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.

Згідно з пунктом 3 розділу VI Інструкції № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційно-телекомунікаційних систем ДПС (далі - ІТС) на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску (абз. 3 пункту); платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати Фінансових санкцій (абз. 4 пункту).

При цьому, у випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається): платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Якщо недоїмка зі сплати боргу у позивача виникла з 2017 року, то відповідач, направивши позивачу оскаржувану податкову вимогу, істотно порушив строки, визначені у пункті 3 Розділу 6 Інструкції № 449 щодо боргу за 2017 - 2019 роки - на понад 15 робочих днів.

Вказаним встановлено, що відповідач порушив строки надіслання податкової вимоги.

Також, вирішуючи справи цієї категорії, необхідно враховувати, що метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного вище можливо зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності фізичних осіб-підприємців, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Як видно з матеріалів справи, підставою для прийняття оскаржуваної вимоги, за позицією податкового органу, слугувала виключно наявність в інформаційній системі ДПС відомостей про заборгованість ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, на суму якої оформлено спірну вимогу 37788,74 грн.

Оцінюючи правомірність оскаржуваної вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в базі податкового органу обліковувалося автоматичне нарахування позивачу сум ЄСВ на підставі даних, отриманих від органу ПФУ і спірною вимогою охоплено період, коли обов`язок позивача щодо сплати єдиного внеску не було знівельовано його статусом особи з інвалідністю та отримувача соціальної допомоги внаслідок наявності у законодавстві пільг щодо такої категорії осіб.

Такі висновки колегія суддів вважає необґрунтованими та зазначає, що автоматичне нарахування єдиного соціального внеску не відповідає принципу належного урядування та повного і об`єктивного встановлення відповідних обставин.

У свою чергу, принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки (рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), пункт 73). Потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункт 74).

Крім цього, апеляційний суд звертає увагу, що з 27.08.2020 позивач перебував у стані тимчасової працездатності у зв`язку з невиробничими травмами внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а відповідно до довідки від 19.02.2021 № 1031 йому встановлено інвалідність 1 «Б» групи загального захворювання, також вказано, що він потребує сторонньої допомоги.

Варто зауважити, що у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності у позивача вже виникло право на отримання матеріального забезпечення у разі втрати працездатності, з якого сплачувались суми єдиного соціального внеску.

А з набуттям інвалідності позивач звільнений від сплати єдиного соціального внеску, договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування він не укладав.

Окрім цього, Законом України від 17.03.2020 № 533-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)» внесено зміни до Закону № 2464-VI. Зокрема, розділ VІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено пунктом 9-10, згідно з нормами якого тимчасово звільнялися від нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) особи, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 Закону № 2464, в частині сум, що підлягали нарахуванню, обчисленню та сплаті такими особами за періоди з 1 по 31 березня та з 1 по 30 квітня 2020 року за себе. При цьому, положення абзацу другого пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI щодо таких періодів для таких осіб не застосовувалися.

Законом України від 13.05.2020 № 591-IХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо додаткової підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 591) внесено зміни до пункту 9-10 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464-VI, згідно з якими подовжено період звільнення від нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску осіб, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI, у частині сум, що підлягають нарахуванню, обчисленню та сплаті такими особами з 01 по 30 травня 2020 року за себе.

Отже, з урахуванням змін, внесених Законом № 591, відповідно до пункту 9-10 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464-VI фізичні особи - підприємці, особи, які провадять незалежну професійну діяльність та члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах, тимчасово звільнялися від нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску за себе за періоди з 1 по 31 березня, з 1 по 30 квітня 2020 року та з 1 по 31 травня 2020 року.

Суд звертає увагу, що це право надане фізичним особам-підприємцям законом не нараховувати, не обчислювати та не сплачувати ЄСВ. При цьому, зазначені особи могли прийняти рішення про нарахування, обчислення та сплату єдиного внеску за періоди з 1 по 31 березня, з 1 по 30 квітня 2020 року та з 1 по 31 травня 2020 року в розмірах та порядку, визначених Законом № 2464-VI. У такому разі інформація про сплачені суми зазначається у звітності про нарахування єдиного внеску за звітний період, визначений для таких осіб Законом №2464-VI.

У матеріалах справи відсутні відомості про подання позивачем звітності про нарахування єдиного внеску за період з 01.03.2020 по 31.05.2020 чи отримання доходу від здійснення підприємницької діяльності, що додатково виключало підставність нараховувати йому єдиний внесок у згаданий період.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що на відповідача відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення.

Натомість, жодна із зазначених вище обставин контролюючим органом не була перевірена та врахована при винесенні оскаржуваної вимоги про сплату єдиного внеску, як і не наведено суду переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують доводи позивача про відсутність у нього обов`язку зі сплати єдиного внеску у спірний період.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необгрунтованість винесення Головним управлінням ДПС у Львівській області вимоги від 25.02.2021 № Ф-4537-51 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску в розмірі 37 788,74 грн, що свідчить про наявність підстав для її скасування та задоволення позову у цій справі.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно зі статтею 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позову.

Керуючись статтями 229, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 року у справі № 380/5774/21 скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною і скасувати вимогу Головного управління ДПС у Львівській області про сплату боргу (недоїмки) від 25 лютого 2021 року № Ф-4537-51.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин