Справа № 260/1798/21
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2021-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

06 грудня 2021 рокум. Ужгород№ 260/1798/21

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Луцович М.М.

при секретарі судових засідань Полянич В.І.

та осіб, що беруть участь у справі:

позивач - ОСОБА_1 ;

представник позивача - Кривка П.П.;

представник відповідача - не з`явився;

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Управління соціального захисту населення Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області (вул. Поперечна, буд. 1,м. Хуст,Закарпатська область,90400) про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом до Управління соціального захисту населення Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є матір`ю померлого лейтенанта поліції, слідчого відділу Ужгородського ВП ГУ НП у Закарпатській області ОСОБА_2 , захворювання якого призвело до його смерті, пов`язане із проходженням служби в органах внутрішніх справ 29.08.2018 року. Згідно Постанови № 3 від 21.10.2019 року медичної (військово-лікарської комісії) Державної установи «Територіальне медичне обстеження МВС України по Закарпатській області, винесеної відповідно до Положення про діяльність медичної (військово-лікарської комісії) МВС України від 03.04.2017 року та на підставі Протоколу М(ВЛ)К ДУТМО МВС України по Закарпатській області № 3 від 21.10.2019 року зазначено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 : помер внаслідок «Нетравматичного розриву аневризми передньої правої сполучної артерії з виливом крові у тканину правої лобової долі та шлуночки мозку. Гостре порушення мозкового кровообігу» з формулюванням: «Захворювання «ТАК» пов`язане з проходженням служби в поліції». Позивач звернулася до відповідача із заявою про надання їй статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни на підставі пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Однак, відповідач листом №71 від 14.04.2021 року у задоволенні заяви позивачу відмовив у зв`язку з тим, що відповідно до висновку за результатами службового розслідування за фактом смерті слідчого СВ Ужгородського ВП ГУНП ОСОБА_2 смерть настала в період проходження служби і не пов`язана з виконанням службових обов`язків та згідно постанови №3 від 21.10.2019 року військово-лікарської комісії про причинний зв`язок захворювання, яке призвело до смерті захворювання - пов`язане з проходженням служби в поліції, а не з виконанням службових обов`язків. Вважаючи протиправною відмову відповідача у наданні позивачеві статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни - ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.

В судовому засіданні позивач та представник позивача просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду.

Відповідач відзив на позов до суду не надіслав.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження (а.с. 16).

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 працював в Національній поліції на посаді слідчого СВ Ужгородського ВП ГУ НП у Закарпатській області і за наказом начальника ГУ Національної поліції у Закарпатській області № 1417 від 18.07.2018 року разом з іншими працівниками поліції з 28 липня по 29 вересня 2018 року був відряджений до зони проведення операції об`єднаних сил в Донецькій та Луганській областях до м. Бахмут Донецької області на виконання доручення Голови Національної поліції України від 10.07.2018 № 213/01 /24-2018-дск, вимог листа Генеральної прокуратури України від 19.06.2018 №26/2-35265-18, наказу Командувача об`єднаних сил від 1.8.05.2018 №72 «Про організацію роботи прокурорсько-слідчої групи управління з розслідування злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях Генеральної прокуратури України в районі проведення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі, стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях» та з метою включення до складу прокурорсько-слідчої групи Генеральної прокуратури України з метою здійснення досудового розслідування в кримінальному провадженні за частиною 2 ст. 147, частинами 2,3 ст. 258, частиною 2 ст. 437, частиною 2 ст. 438 КК України за фактами порушення збройними силами Російської Федерації та підконтрольними їм представниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР» законів і звичаїв війни, вчинення пов`язаних із цим кримінальних правопорушень (а.с. 23, 27).

У ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час перебування за місцем відрядження і тимчасового проживання в АДРЕСА_2 20.08.2018 близько 23.00 год. раптово погіршився стан здоров`я. Прибувши на виклик, лікарі госпіталізували ОСОБА_2 до реанімаційного відділення Бахмутської ЦРЛ.

В подальшому, 25.08.2018 ОСОБА_2 було доставлено до Харківського військово-медичного клінічного центру Північного регіону, де він ІНФОРМАЦІЯ_2 о 14.00 помер, не приходячи до свідомості.

Факт смерті ОСОБА_2 підтверджується Свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_1 (а.с. 17).

Згідно лікарського свідоцтва про смерть від 30.08.2018 № 12-17/34-ОКБ встановлено, що причиною смерті ОСОБА_2 стало порушення мозкового кровообігу, ішемічний інсульт (а.с. 31-32).

Згідно Постанови № 3 від 21.10. 2019 року медичної (військово-лікарської комісії) Державної установи «Територіальне медичне обстеження МВС України по Закарпатській області", винесеної відповідно до Положення про діяльність медичної (військово-лікарської комісії) МВС України від 03.04.2017 року та на підставі Протоколу М(ВЛ)К ДУТМО МВС України по Закарпатській області № 3 від 21.10.2019 року зазначено: лейтенант поліції, слідчий слідчого відділу Ужгородського ВП ГУ НП ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 : помер внаслідок «Нетравматичного розриву аневризми передньої правої сполучної артерії з виливом крові у тканину правої лобової долі та шлуночки мозку. Гостре порушення мозкового кровообігу», а також зазначено, що «захворювання «ТАК» пов`язане з проходженням служби в поліції» (а.с. 26).

У квітні 2021 року позивач звернулася до відповідача із заявою про надання їй статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни на підставі пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надавши до заяви, і вищевказану постанову медичної (військово-лікарської) комісії №3 від 21.10.2019 року (а.с. 37).

Однак, відповідач листом №71 від 14.04.2021 року відмовив позивачеві у задоволенні заяви про надання їй статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни, мотивуючи тим, що відповідно до висновку за результатами службового розслідування за фактом смерті слідчого СВ Ужгородського ВП ГУНП ОСОБА_2 смерть настала в період проходження служби і не пов`язана з виконанням службових обов`язків та згідно постанови №3 від 21.10.2019 року військово-лікарської комісії про причинний зв`язок захворювання, яке призвело до смерті захворювання - пов`язане з проходженням служби в поліції, а не з виконанням службових обов`язків (а.с. 15).

Позивач вважаючи протиправною відмову відповідача у наданні їй статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни, звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 року №№ 3551-ХІІ (далі - Закон № 3551) визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 10 Закону № 3551 чинність цього Закону поширюється на сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів; сім`ї осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України, поліцейських, які загинули або померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час участі в антитерористичній операції, захищаючи незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України.

Згідно ст. 10 Закону № 3551 до членівсімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать батьки.

З аналізу наведених правових норм слідує, що обов`язковими умовами, за яких особу чи члена сім`ї можна віднести до осіб на яких поширюється чинність Закону № 3551 є наявність факту смерті, яка настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, якщо такі одержані під час проходження військової служби чи виконання службових обов`язків.

При цьому, визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, травм, контузій і каліцтв, що спричинили смерть поліцейських, військовослужбовців, колишніх поліцейських, колишніх військовослужбовців, колишніх осіб рядового й начальницького складу покладається на медичні (військово-лікарські) комісії МВС (ВЛК) відповідно до Положення про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС, затвердженого наказом МВС України від 03.04.2019 року № 285 (далі - Положення).

Згідно п. 2 Положення медичні (військово-лікарські) комісії МВС (далі - ВЛК) - спеціальні підрозділи, що утворюються в закладах охорони здоров`я МВС та Національної гвардії України (далі - НГУ) для проведення лікарської та військово-лікарської експертизи.

Відповідно до пп. 4 п. 4 Положення основними завданнями ВЛК є визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, травм, контузій і каліцтв, що спричинили смерть поліцейських, військовослужбовців, колишніх поліцейських, колишніх військовослужбовців, колишніх осіб рядового й начальницького складу.

Постанови ВЛК щодо причинного зв`язку захворювання, поранення (контузії, травми, каліцтва) приймаються згідно з вимогами відповідних розділів цього Положення та Положення про ВЛЕ у ЗС України.

Згідно п. 1 розділу VIII Положення за результатами лікарської та військово-лікарської експертизи ВЛК приймають постанови, які включають діагноз, встановлений особі за результатами проведеного обстеження, рішення щодо ступеня придатності чи про непридатність до служби та висновок про причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтва).

Відповідно до розділу VIII вищевказаного Положення за результатами лікарської та військово-лікарської експертизи ВЛК приймають постанови про причинний зв`язок захворювання, травми (поранення, контузії, каліцтва), яке призвело до смерті в одному з формулювань, вказаних у підпунктах 1-10 пункту 9 розділу VIII.

Отже, підставою для отримання відповідного статусу є причинний зв`язок смерті з пораненням, контузією, каліцтвом чи захворюванням, одержаним під час проходження військової служби чи виконання службових обов`язків.

Так, позивачем для встановлення їй статусу особи, на яку поширюється чинність Закону № 3551 було надано до відповідача: висновок, наказ, постанову ВЛК №3, свідоцтво про смерть, копію паспорта та ідентифікаційного коду (а.с. 37).

При цьому суд констатує, що причинний зв`язок між захворюванням, що спричинило смерть ОСОБА_2 та проходженням ним служби в поліції підтверджується постановою ВЛК від 21.10.2019 року №3, згідно якої зазначено: захворювання "ТАК" пов`язане з проходженням служби в поліції (а.с. 26).

З аналізу ч. 1 ст. 10 Закону № 3551 випливає, що дія цього Закону поширюється на сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які:

1) загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або;

2) померли внаслідок виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків);

3) а також померли внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті;

4) померли внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби;

5) померли внаслідок захворювання на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

Таким чином, системний аналіз статті 10 Закону України №3551-XII свідчить, про те, що самостійними і достатніми умовами, за наявності хоча б однієї з яких, члена сім`ї померлого військовослужбовця (чи прирівняної до нього особи), можна віднести до осіб, на яких поширюється чинність цього Закону, є: 1) смерть, яка настала внаслідок виконання службових обов`язків, а також 2) смерть внаслідок захворювання, одержаного в період проходження служби.

Отже, враховуючи те, що працівник поліції - ОСОБА_2 помер внаслідок виконання службових обов`язків від захворювання, пов`язаного з проходження служби в поліції, що підтверджується наявними в матеріалах справи належними і допустимими доказами, зокрема Постановою ВЛК від 21.10.2019 року №3, суд дійшов висновку, що Закон України №3551-XII поширює свою чинність на членів його сім`ї, а саме: на його матір ОСОБА_1 .

Таким чином, твердження відповідача, викладене у відмові від 14.04.2021 року №71 про те, що дія Закону №3551 поширюється на вказаних осіб тільки за умови, що це «захворювання, пов`язане з виконанням службових обов`язків" - фактично звужує трактування змісту пункту 1 частини 1 статті 10 Закону України №3551-XII, а тому, суд вважає таке необґрунтованим і помилковим та відхиляє як безпідставне.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на вище викладене суд приходить висновку, що наданих позивачем до відповідача документів було достатньо для встановлення їй статусу особи на яку поширюється чинність Закону № 3551.

Згідно з ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 (далі - Конвенція), кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, обираючи спосіб захисту порушеного права, треба зважати на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб спосіб захисту був "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005).

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату, а ухвалення рішень, які безпосередньо не призводять до змін в обсязі прав, та до забезпечення їх примусової реалізації не відповідає змісту цього поняття та зазначеній нормі міжнародного права. Відсутність «бажаного» результату виключає можливість визначення ефективності правового захисту, оскільки «бажаний результат» встановлює межі (кінцеву мету) правового захисту, який полягає у використанні передбачених законом можливостей для поновлення порушеного, визнання невизнаного, чи присудження оспорюваного права саме в цих межах. Ефективний засіб захисту має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Євроли № К(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями треба розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Разом з тим, дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями, оскільки вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, позаяк саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним.

Відповідно до абз.1 ч. 4 ст.245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

З огляду на вище викладене, суд дійшов висновку, що ефективним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправною відмову відповідача в наданні позивачеві статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гаранти їх соціального захисту", викладену в листі від 14.04.2021 № 71 та зобов`язання відповідача надати позивачеві статус та посвідчення особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гаранти їх соціального захисту".

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно прохальної частини позовної заяви позивач просить суд стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на оплату правничої допомоги адвоката, у розмірі 9600,00 грн.

Згідно вимог ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, в розумінні ч. 3 зазначеної статті належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з положеннями ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України", заява №19336/04, п. 269).

Так, на підтвердження понесених витрат на оплату послуг адвоката позивач долучив копію Договору про надання правничої допомоги від 14.05.2021 р (а.с. 12); Додаток до Договору про надання правничої допомоги з розрахунком витрат на професійну правничу допомогу на суму 9600,00 грн. (а.с. 14); квитанцію від 14.05.2021 р. на суму 9600,00 грн. (а.с. 41).

З огляду на зазначене, суд приходить висновку, що стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача підлягає вартість витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9600,00 грн., а також судовий збір у розмірі 908,00 грн.

За наведених обставин, позовні вимоги підтверджені належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовані (відзив на позов відповідач суду не надав) та підлягають до задоволення повністю.

Керуючись ст. 241, ч. 3 ст. 243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Управління соціального захисту населення Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області (вул. Поперечна, буд. 1,м. Хуст,Закарпатська область,90400, ) про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

2. Визнати протиправною відмову Управління соціального захисту населення Хустської районної державної адміністрації в наданні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканці АДРЕСА_1 - статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гаранти їх соціального захисту", викладену в листі від 14.04.2021 № 71.

3. Зобов`язати Управління соціального захисту населення Хустської районної державної адміністрації надати ОСОБА_1 статус та посвідчення особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гаранти їх соціального захисту".

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення Хустської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 10508,00 грн. (десять тисяч п`ятсот вісім гривень).

5. Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду в строки визначені ст. 295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяМ.М. Луцович

Відповідно до ч. 3 ст. 243 КАС України рішення суду у повному обсязі складено 13.12.2021 року.