Справа № 460/7257/20
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2021-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 рокуЛьвівСправа № 460/7257/20 пров. № А/857/17676/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Качмара В.Я., Кушнерика М.П.

з участю секретаря судового засідання Хомича О.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною та скасування податкових повідомлень-рішень за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 08 липня 2021 року (суддя першої інстанції Нор У.М., м. Рівне, повний текст складено 27.07.2021),

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Рівненській області про:

- визнання протиправною бездіяльності Головного управління ДПС у Рівненській області, яка виразилась у не складанні акту про неможливість проведення перевірки на підставі наказу №116 від 12.08.2020, не реєстрації такого акту та не надісланні такого акта позивачу;

- визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень форми «ПС» № від 23.09.2020 про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) у розмірі 1 000 000 грн; форми «С» № від 23.09.2020 про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) у розмірі 500 000 грн; форми «ПС» № від 23.09.2020 про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) у розмірі 60 000 грн; форми «ПС» № від 23.09.2020 про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) у розмірі 112,50 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що відповідачем протиправно прийняті відносно неї податкові повідомлення-рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) на підставі акта «Про результати фактичної перевірки з питань додержання суб`єктами господарювання вимог, встановлених законодавством України, які є обов`язковими до виконання при здійсненні оптової і роздрібної торгівлі підакцизними товарами» від 17.08.2020 №309/17-00-32-02/ НОМЕР_1 . Зокрема, на момент проведення перевірки позивач перебувала поза межами області, були відсутні наймані працівники, у тому числі, заправники, та жодну особу не уповноважувала на представництво її інтересів у сфері підприємницької діяльності. Відтак, позивач стверджує, що на період проведення фактичної перевірки ні її, а ні будь-яких уповноважених осіб чи осіб, які проводять розрахункові операції за місцем проведення фактичної перевірки не було та не могло бути. Отже, відповідачем мав би бути складений акт про неможливість проведення перевірки на підставі наказу №116 від 12.08.2020. Також позивач вказувала, що з будь-якими документами щодо проведення перевірки ознайомлена не була. Позивач стверджувала, що не здійснює реалізації пального і зазначала про протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень про застосування штрафних (фінансових) санкцій.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 8 липня 2021 року позовні вимоги було задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення форми "ПС" № від 23.09.2020, форми "С" № від 23.09.2020, форми "ПС" №, форми "ПС" № від 23.09.2020. Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Рівненській області судовий збір у розмірі 10510 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Із таким судовим рішенням не погодилося Головне управління ДПС у Рівненській області та подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначило, що згідно наказу керівника Головного управління ДПС у Рівненській області від 12.08.2020 №1166 працівниками Головного управління ДПС у Рівненській області проведено фактичну перевірку з питань дотримання вимог законодавства в сфері обігу підакцизних товарів фізичною особи-підприємця ОСОБА_1 у місці зберігання пального за адресою: село Головниця, Корецький район Рівненської області на автодорозі Київ-Чоп 269 км. Перевіркою встановлено факт роздрібної торгівлі пальним за відсутності ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним, а саме: паливо дизельне 27 л на загальну суму 500 грн для автомобіля марки Mercedes Sprinter. При цьому у водія та пасажира були відібрані пояснення. Наказ про призначення перевірки було прийнято на законних підставах в межах наданої судом компетенції та для забезпечення реалізації визначених законодавством функцій. При цьому апелянт зауважив, що законність наказу про призначення перевірки від 12 серпня 2020 року не являлася предметом спору у даній справі. Судом не витребовувались докази щодо підстав проведення перевірки. Тому санкції за порушення позивачем статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» накладені за законних підставах.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

У судовому засіданні представник апелянта дала пояснення, аналогічні доводам апеляційної скарги, зауважила, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги наявність листа УСБУ в Рівненській області від 11 серпня 2020 року щодо проведення перевірки позивача, оскільки приватним підприємцем ОСОБА_1 здійснюється неліцензована роздрібна торгівля пальним.

Представник позивача заперечив щодо взяття до уваги цього доказу судом апеляційної інстанції, оскільки такий документ з`явився вже після розгляду даної справи і на вимогу суду першої інстанції відповідач такий документ не надав. При цьому, представник відповідача заявляв про його відсутність, що зафіксовано протокольно й під фіксацію.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ФОП ОСОБА_1 отримано ліцензію на право зберігання пального виключно для потреб власного споживання №2000081 (термін дії з 29.01.2020 до 29.01.2025) за адресою: 269 км автодороги Київ-Чоп, с. Головниця, Корецький р-н, Рівненська обл..

12 серпня 2020 року Головним управлінням ДПС у Рівненській області прийнято наказ №1166 про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог законодавства в сфері обігу підакцизних товарів у місці зберігання пального за адресою: 269 км. автодороги Київ-Чоп, с. Головниця, Корецький р-н, Рівненська обл., з 13.08.2020 терміном на 10 діб. Період діяльності, що перевіряється, згідно ст. 102 Податкового кодексу України (а.с.50).

Контролюючим органом сформовані направлення на перевірку №224 від 12.08.2020 та №225 та від 12.08.2020 №34 (а.с.53-54).

Матеріалами справи підтверджено, що за результатами перевірки контролюючим органом складено акт «Про результати фактичної перевірки з питань додержання суб`єктами господарювання вимог, встановлених законодавством України, які є обов`язковими до виконання при здійсненні оптової і роздрібної торгівлі підакцизними товарами» від 21 серпня 2020 №309/17-00-32-02/ НОМЕР_1 (а.с.51-52).

Вказаним актом встановлено порушення позивачем статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального», а також пп. 212.1.15. п. 212.1. ст. 212, пп. 230.1.2. п. 230.1. ст. 230, пп. 230.1.2. п. 230.1 ст. 230 Податкового кодексу України.

23 вересня 2020 року на підставі висновків акта фактичної перевірки контролюючим органом прийняті податкові повідомлення-рішення:

- форми «ПС» № про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) у розмірі 1 000 000 грн (а.с.64);

- форми «С» № про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) у розмірі 500 0000 грн (а.с.62);

- форми «ПС» № про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) у розмірі 60 000 грн (а.с.61);

- форми «ПС» № про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) у розмірі 112,50 грн (а.с.63).

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про протиправність вказаних податкових повідомлень рішень з таких підстав.

Відповідно до пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України) контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи (п. 75.1 ст. 75 ПК України).

Відповідно до пп. 75.1.3 п. 75.1 ст. 75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Порядок проведення фактичної перевірки врегульований ст. 80 ПК України, пп. 80.1, 80.5, 80.7 якої передбачено, що фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).

Нормами абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України передбачено, що у наказі про проведення перевірки зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу.

Таким чином, зазначення в наказі підстав для проведення перевірки фактичних та правових - є обов`язковим.

Судом встановлено, що відповідно до змісту наказу від 12.08.2020 №1166 (а.с.50) підставою для проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 зазначено пп. 80.2.5 п.80.2 ст. 80 ПК України.

При цьому у наказі відсутні будь-які покликання на конкретні (фактичні) підстави призначення перевірки, крім як на норму, що регулює питання призначення перевірки підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України, а також не відображено, яка саме інформація, що фактично наявна та/або фактично отримана контролюючим органом стала підставою для його прийняття. Тому із оскаржуваного наказу неможливо ідентифікувати передбачену ПК України підставу для призначення фактичної перевірки позивача та чи дійсно в наявності була така інформація у розпорядженні контролюючого органу на час прийняття спірного наказу, і чи саме ця інформація слугувала такою підставою.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що з огляду на норми чинного законодавства для зазначення підстави проведення перевірки недостатньо вказати номер підпункту та статті ПК України, а необхідно обґрунтувати конкретну підставу для проведення фактичної перевірки. Підстава для призначення перевірки - це реальні події, обставини, з настанням яких законодавець пов`язує у контролюючого органу виникнення права на призначення фактичної перевірки.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 640/21536/19, від 22 вересня 2020 року у справі №520/1304/2020 від 05 березня 2019 року у справі №820/4893/18, від 11 червня 2019 року у справі №1440/2045/18.

Так у постанові Верховного Суду від 08 вересня 2020 року (справа №640/21536/19) вказано, що призначення фактичної перевірки за підставами, вказаними у підпункті 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України, повинно супроводжуватись з повідомленням або інформацією про порушення платником податків законодавства у відповідній сфері правовідносин.

У постанові від 08 квітня 2021 року у справі №640/21528/19 Верховний Суд зазначив, що інформація на підставі якої прийнято оскаржуваний наказ, повинна містити інформацію про хоча і можливі, проте конкретні порушення позивачем законодавства, контроль за яким покладено на податкові органи. Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі №820/4894/18, від 11 вересня 2020 року у справі №640/21536/19.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав під час розгляду справи в суді першої інстанції письмових та належним чином оформлених доказів, які б підтвердили, що підставою для прийняття спірного наказу слугувала отримана інформація про порушення позивачем вимог законодавства у обігу підакцизних товарів - пального, які надають контролюючому органу право реалізовувати контролюючі функції.

Отже, висновок суду першої інстанції про невідповідність наказу про призначення перевірки положенням ПК України щодо його змісту є правильним.

Доводи представника апелянта про наявність листа УСБУ у Рівненській області від 11 серпня 2020 року, який став підставою для прийняття наказу про проведення позапланової фактичної перевірки позивача, апеляційний суд відхиляє, адже, посилання на таку інформацію відсутнє в самому наказі від 12 серпня 2020 року №1166, а також цей доказ не було надано суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Пунктом 2 частини 3 статті 44 КАС України встановлено, що учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам.

У свою чергу, частина 2 статті 77 КАС України передбачає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Так, частина 4 статті 79 КАС України наголошує, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 79 КАС України).

Згідно частини 4 статті 308 КАС України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже, аналіз наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції було зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести скаржник).

Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Таким чином, суд апеляційної інстанції досліджує нові докази, якщо визнає, що вони не могли бути надані суду першої інстанції або відмова в їх прийнятті визнана необґрунтованою. Висновок про визнання чи невизнання цих обставин такими, що мають значення для розгляду справи, має бути викладений в судовому рішенні.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19 листопада 2019 року у справі № 826/12675/15 (касаційне провадження №К/9901/26923/18 ).

Як видно з матеріалів справи відповідач не заявляв у суді першої інстанції про наявність листа УСБУ у Рівненській області від 11 серпня 2020 року № 8/1206 щодо порушення підприємцем ОСОБА_1 чинного законодавства як підставу для прийняття наказу про проведення позапланової фактичної перевірки позивача, не мотивував неможливість подання такого доказу до суду.

При цьому як видно з матеріалів справи, позивач у суді першої інстанції посилався, зокрема на відсутність правових підстав для прийняття наказу № 1166 від 12 серпня 2020 року про призначення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 .

Крім того, цей доказ не було подано і при поданні апеляційної скарги.

Подання вказаного документу лише під час апеляційного розгляду представником апелянта не мотивовано. Не вказано, які саме обставини перешкоджали відповідачу заявити про існування вказаного документу і надати його копію до суду першої інстанції або заявити про його витребовування.

Отже, відсутні правові підстави для врахування цього документу як доказу під час апеляційного розгляду справи.

Слід зазначити, що встановлені главою 8 розділу II ПК України правила щодо призначення та проведення перевірок є законодавчими гарантіями дотримання прав платників податків під час контролю за дотриманням вимог податкового та іншого законодавства, який здійснюється контролюючими органами в процесі адміністрування податків і зборів. З цією метою нормативно обмежено перелік підстав для призначення та проведення перевірок платників податків контролюючими органами, а також визначено умови проведення відповідних перевірок та порядок допуску посадових осіб контролюючих органів до їх проведення. Відповідні гарантії спрямовані на забезпечення нормального перебігу господарської діяльності платників податків, а так само на надання можливості платникові податків висловити свою незгоду із неправомірним, на його думку, проведенням контрольних заходів щодо такого платника.

Суд не заперечує, що до функцій контролюючих органів відповідно до статті 19-1 ПК України віднесено здійснення контролю у сфері виробництва, обігу та реалізації підакцизних товарів, контроль за їх цільовим використанням, забезпечення міжгалузевої координації у цій сфері (підпункт 19-1.1.14); здійснення заходів щодо запобігання та виявлення порушень законодавства у сфері виробництва та обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального (підпункт 19-1.1.16); проведення роботи щодо боротьби з незаконним виробництвом, переміщенням, обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів (підпункт 19-1.1.17) та ін.

Разом з тим, реалізація відповідних функцій податкового органу у визначеній сфері щодо призначення перевірок не є безмежною. Певні функції має будь-який суб`єкт владних повноважень, однак реалізація таких функцій певним чином обмежена законодавством. Тобто не в будь-якому випадку за наявності компетенції на проведення перевірки така перевірка може бути призначена. Однак, жодних правових підстав, які б вказували на необхідність реалізації своїх функцій, відповідачем не наведено та відповідних доказів не надано.

Недотримання встановлених статтями 75 - 81 ПК України вимог порушує відповідні гарантії захисту прав та інтересів платника податків, а отже, є порушенням прав останнього.

Перевірка є способом реалізації владних управлінських функцій контролюючим органом як суб`єктом владних повноважень, який зобов`язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у справі №826/17123/18 від 21 лютого 2020 року сформулював правовий висновок, що незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.

Також, Верховний Суд у справі №826/17123/18 від 21 лютого 2020 року зробив правовий висновок, згідно з яким невиконання вимог закону щодо підстави для проведення перевірки призводить до визнання перевірки незаконною та не породжує правових наслідків такої перевірки, акт перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених частиною другою статті 74 КАС України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом.

Отже, з огляду на неподання відповідачем як суб`єктом владних повноважень доказів на підтвердження існування підстав для призначення фактичної перевірки позивача, зокрема інформації про порушення ФОП ОСОБА_1 вимог законодавства з обігу підакцизних товарів - пального, акт перевірки від 21 серпня 2020 року не є допустимим доказом в межах даної справи.

А відтак, висновки акту фактичної перевірки № 309/17-00-32-02/ НОМЕР_1 від 21 серпня 2020 року не можуть бути покладені в основу рішень контролюючого органу про застосування санкцій щодо позивача.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що відповідно до обставин відображених в акті перевірки в № 309/17-00-32-02/ НОМЕР_1 від 21 серпня 2020 року контролюючим органом встановлено факт роздрібної торгівлі пальним за відсутності ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним, а саме паливо дизельне 27 л на загальну суму 500 грн в автомобіль марки Mercedes Sprinter (відібрано пояснення у водія та пасажира автомобіля).

Однак, у вказаному акті не зазначено дату здійснення такого відпуску пального.

При цьому, слід зазначити, що згідно самого акту перевірка тривала 5 календарних днів і була розпочата 17 серпня 2020 року о 13 годині 10 хвилин, а закінчена 21 серпня 2020 року о 15 годині 34 хвилини.

Отже, не встановлено подію вчиненого порушення, його склад.

Пояснення громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на які посилаються перевіряючи в акті перевірки, датовані 17 серпня 2020 року (а.с. 55, 56), відібрані старшим оперуповноваженим в ОВС 2 сектору ВКЗЕ УСБУ в Рівненській області підполковником Никонюком С.О.

Однак у матеріалах справи відсутні докази щодо участі у здійсненні фактичної перевірки вказаної посадової особи.

Також акт фактичної перевірки від 21.08.2020 (а.с.51-52) не містить інформації щодо джерела походження таких пояснень (а.с.55-56), а матеріали справи не містять жодних відомостей щодо отримання вищезазначених пояснень відповідачем в порядку та у спосіб передбачений чинним законодавством.

Отже, дані документи не можуть бути доказом, що підтверджує вчинення позивачем порушення.

Апеляційний суд також зазначає, що приєднані до матеріалів справи копії фотографій також не можуть бути належним доказом вчинення позивачем порушення, оскільки в акті перевірки не зазначено про здійснення відео - чи фотофіксації.

Крім того, подані фотоматеріали не містять прив`язки до дати та місця їх отримання.

Відповідно до ст. 83 ПК України для посадових осіб контролюючих органів під час проведення перевірок підставами для висновків є: документи, визначені цим Кодексом; податкова інформація; експертні висновки, надані відповідно до статті 84 цього Кодексу та інших законів України; судові рішення; податкові консультації, інші матеріали, отримані в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на контролюючі органи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Таким чином, на підставі вищенаведених норм чинного законодавства суд першої інстанції правильно відхилив долучені до матеріалів справи пояснення та фотоматеріали .

Враховуючи викладене, оскільки відповідачем належними та допустимими доказами не доведено факту вчинення позивачем здійснення роздрібної торгівлі пальним за відсутності відповідної ліцензії, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень .

На підставі викладеного, колегія суддів, вважає, що суд правильно встановив фактичні обставини справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи, що апеляційний суд залишає в силі рішення суду першої інстанції, то в силу вимог частини шостої статті 139 КАС України судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 08 липня 2021 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді В. Я. Качмар
М. П. Кушнерик
Повне судове рішення складено 13.12.2021.