Справа № 160/15184/21
Суддя: Турлакова Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2021-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Турлакової Н.В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку, -
ОСОБА_1 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, що полягає у несвоєчасній виплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення індексації грошового забезпечення за період з 01 квітня 2015 року по 28 лютого 2018 року та грошової компенсації за невикористані дні основної відпустки за 2018 рік;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні з військової служби у розмірі 107929,56 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що в період з 27.07.2010 року по 23.08.2018 року проходила військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_2 Національної гвардії України. Проте, відповідач протиправно не здійснював нарахування та виплату індексації грошового забезпечення, яка є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці і її проведення, у зв`язку зі зростанням споживчих цін, є обов`язковим для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Крім того, при звільненні 23.08.2018 року з нею не було проведено повного розрахунку. Так, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 року у справі 160/9997/20, зокрема, стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України недоплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01 квітня 2015 року по 28 лютого 2018 року в розмірі 101658,82 грн., а також грошову компенсацію за невикористані 30 днів щорічної основної відпустки за 2018 рік у розмірі 9684,00 грн. На виконання рішення суду 23.06.2021 року відповідачем з нею було проведено розрахунок, тобто з порушенням строку, у зв`язку з чим вона має право на середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що становить 107929,56 грн.
Представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву в якому у задоволенні позову просив відмовити, посилаючись на те, що відсутні порушення, які б дозволяли стверджувати саме про наявність протиправної бездіяльності з боку посадових осіб Військової частини НОМЕР_1 в частині не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з огляду на те, що позивач ні в період проходження військової служби, а ні після звільнення (пройшло майже 2 роки) не зверталася до командування Військової частини НОМЕР_1 із вимогою нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, доказів такого звернення чи відмову у виплаті не надала. Зверталася лише з вимогою про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення, тому стверджувати, що з боку відповідача мала місце протиправна бездіяльність про невиплату саме середнього заробітку, безпідставно, оскільки така вимога нічим непідтверджена та раніше не заявлялась. Позовна вимога про стягнення середнього заробітку очевидно суперечить принципу співмірності та пропорційності недоплаченої суми, оскільки виплата індексації грошового забезпечення здійснена відповідачем при звільненні, а доплата індексації грошового забезпечення, у зв`язку із наявністю спору про розміри сум індексації, відбулася 23.06.2021 року. Не враховуючи зазначеного, позивач розраховує затримку у виплаті середнього заробітку з 24.08.2018 року по 23.06.2021 року на 1004 днів, що в цілому не відповідає дійсності. При цьому, з метою уникнення можливості застосування принципу пропорційності та співмірності, можливості зменшення судом величезної суми середнього заробітку, позивач здійснив розрахунок з помилками, при зазначенні суми середнього заробітку, яку слід стягнути із відповідача. Крім того, вимога про здійснення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволенню не підлягає, оскільки нарахування сум є виключними дискреційними повноваженнями відповідача, а тому у позовних вимогах слід відмовити.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року прийнято до свого провадження вказану справу та згідно ч.2 ст.257 КАС України ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Згідно з ст.258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Дослідивши чинне законодавство та матеріали справи, суд доходить наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 Національної гвардії України.
Згідно із наказом командира військовій частині НОМЕР_1 від 23.08.2018 № 180 (по стройовій частині), прапорщика ОСОБА_1 , контролера 1-го відділення 1-го взводу контролерів спеціальної комендатури (з охорони спеціальних вантажів, в тому числі ядерних матеріалів при їх перевезенні), звільнену відповідно до п.п. "б" п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу з військової служби наказом командувача Національної гвардії України по особовому складу від 12.07.2018 № 98о/с у запас, без права носіння військової форми одягу, 23 серпня 2018 року та направлено на військовий облік до Новокодацького РВК м. Дніпро.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 року по справі №160/9997/20 позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання дій протиправними та стягнення заборгованості - задоволено.

Визнано дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 квітня 2015 року по 28 лютого 2018 року, відповідно до довідки від 21.07.2020 року №50 протиправними.

Визнано дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, які полягають у незастосуванні п. 1 Примітки Додатку 1 та Примітки Додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 р. №103) при обчисленні ОСОБА_1 розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням з урахуванням 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня 2018 року протиправними.

Визнано дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби відповідно до довідки від 21.07.2020 року №50 протиправними.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 недоплачену суму індексації грошового забезпечення за період з 01 квітня 2015 року по 28 лютого 2018 року в розмірі 101658,82 грн.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 недоплачене грошове забезпечення (посадовий оклад, оклад за військове звання, надбавку за вислугу років, надбавку за особливості проходження служби) за період березень 2018 року-липень 2018 року в розмірі 1716,00 грн..

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 30 днів щорічної основної відпустки за 2018 рік у розмірі 9684,00 грн.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 23.03.2021р. по справі №160/9997/20, апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України - задоволено частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 по справі №160/9997/20, в частині задоволених позовних вимог щодо: визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, які полягають у незастосуванні п. 1 Примітки Додатку 1 та Примітки Додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 р. №103) при обчисленні ОСОБА_1 розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням з урахуванням 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня 2018 року; визнання протиправним дій Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби відповідно до довідки від 21.07.2020 року №50; стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 недоплаченого грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за військове звання, надбавку за вислугу років, надбавку за особливості проходження служби) за період березень 2018 року-липень 2018 року в розмірі 1716,00 грн. скасовано та в цій частині заявлених вимог прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 по справі №160/9997/20 залишено без змін.

З матеріалів справи вбачається, що Військовою частиною НОМЕР_2 на виконання рішення суду від 28.09.2020 року, яке набрало законної сили 23.03.2021р., здійснено перерахування 23.06.2021р. грошового забезпечення та індексації грошового забезпечення в сумі 107929,56грн., що підтверджується випискою АТ КБ ПриватБанк про надходження по картці позивача від 21.07.2021 року №HIIOIFQCF1TU5LOS.

Вважаючи, що відповідачем порушено строки розрахунку при звільненні, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 1-2 Закону № 2011-ХІІ, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно із ч. 1 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Указом Президента України від 10.12.08р. № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення), яке визначає порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулює питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Відповідно до п. 242 Положення, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Так, у разі відсутності у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, можуть бути застосовані норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників. Отже, у спірних правовідносинах повинні застосовуватись не тільки норми спеціального законодавства, але й трудового.

Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Вказані висновки узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 620/1982/19.

Під час розгляду справи судом встановлено, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 року по справі №160/9997/20, яке набрало законної сили 23.03.2021 року, зокрема, стягнуто недоплачену суму індексації грошового забезпечення за період з 01 квітня 2015 року по 28 лютого 2018 року в розмірі 101658,82 грн.; стягнуто недоплачене грошове забезпечення (посадовий оклад, оклад за військове звання, надбавку за вислугу років, надбавку за особливості проходження служби) за період березень 2018 року-липень 2018 року в розмірі 1716,00 грн.; стягнуто грошову компенсацію за невикористані 30 днів щорічної основної відпустки за 2018 рік у розмірі 9684,00 грн.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 23.03.2021р. по справі №160/9997/20, апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України - задоволено частково. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 по справі №160/9997/20, в частині задоволених позовних вимог щодо: визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, які полягають у незастосуванні п. 1 Примітки Додатку 1 та Примітки Додатку 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 р. №103) при обчисленні ОСОБА_1 розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням з урахуванням 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня 2018 року; визнання протиправним дій Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби відповідно до довідки від 21.07.2020 року №50; стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 недоплаченого грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за військове звання, надбавку за вислугу років, надбавку за особливості проходження служби) за період березень 2018 року-липень 2018 року в розмірі 1716,00 грн. скасовано та в цій частині заявлених вимог прийнято нову постанову про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 по справі №160/9997/20 залишено без змін.

З матеріалів справи вбачається, що нарахована сума грошового зобов`язання 107929,56 грн. була перерахована на рахунок ОСОБА_1 23.06.2021 року, що підтверджується випискою АТ КБ ПриватБанк про надходження по картці позивача від 21.07.2021 року №HIIOIFQCF1TU5LOS, копія якої наявна в матеріалах справи.

Суд зазначає, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначеної позиції дійшов Верховний Суд у постанові від 15 жовтня 2020 року під час розгляду адміністративної справи № 520/80/20.

Викладене свідчить про те, що вимоги позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до вимог статті 116 Кодексу законів про працю України ґрунтуються на нормах закону.

Таким чином, не проведення з вини Військової частини НОМЕР_2 виплати грошового забезпечення та індексації грошового забезпечення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи, що письмовими доказами, наявними в матеріалах справи підтверджується виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України 23.08.2018 року та проведення остаточного розрахунку з нею відбулося лише 23.06.2021 року, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено приписи ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року №100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З наявних в матеріалах справи довідки Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України №50 від 21.07.2020 року позивачу в червні 2018 року та в липня 2018 року було виплачено суму доходу по 9684 грн. кожного місяця.

Таким чином позивач за червень-липень 2018 року отримала 19368 грн. (9684х2) та відпрацювала 61 день за ці місяці.

З огляду на наведене середньоденна (годинна) заробітна плата, з якої слід обраховувати суму середнього заробітку за час затримки при звільненні складає 317,50 грн. (19368 грн : 61 день).

Разом з тим, суд зазначає, що позивач просить стягнути 107929,56грн. суму компенсації за несвоєчасний розрахунок за грошове забезпечення та індексацію грошового забезпечення.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. № 761/9584/15-ц зроблено висновок щодо зменшення розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України. При цьому, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Така правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, від 28 січня 2021 року у справі №580/2427/19, від 20 травня 2021 року у справі № 380/3007/20 (адміністративне провадження № К/9901/26773/20).

Слід також мати на увазі, що працівник є більш вразливою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Крім того, в пункті 78 постанови зазначено, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

В пункті 79 постанови зазначено, що непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав Верховний Суд у постановах від 20.05.2020 по справі № 816/1640/17, від 25.09.2020 по справі № 400/3365/19 зазначивши про обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування.

При вирішенні даного питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно з середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

При цьому, позивач понад два роки вона не зверталася до суду щодо стягнення з відповідача індексації грошового забезпечення, за період з 01 квітня 2015 року по 28 лютого 2018 року, у зв`язку зі звільненням у запас 23.08.2018р., тоді як звернулася до суду 20.08.2020р. (справа №160/9997/20).

Згідно з довідкою відповідача про розмір грошового забезпечення №50 від 21 липня 2020 року, позивачу нараховано за червень-липень 2018 року 19368,00 грн., сукупна кількість календарних днів за цей період складає 61 день.

Таким чином середньоденне грошове забезпечення позивача складає 317,50 грн. (19368,00 грн. : 61 календарний день).

Затримка розрахунку при звільненні становить 1004 календарних дня (період з 24 серпня 2018 року до 23 червня 2021).

Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, обчислений згідно Порядку №100, становить 318770,00 грн. (середньоденне грошове забезпечення 317,50 грн. х 1004 календарних днів).

Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, враховуючи виплачену суму в примусовому порядку по справі №160/9997/20 у розмірі 107929,56грн., суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений також у розмірі 107929,56 грн.

Варто додати, що обговорюваний у цій справі спосіб зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати як єдино правильний чи обов`язковий. Критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

Таким чином, суд вважає, що в даному випадку саме дії позивача призвели до значного зростання розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, а тому враховуючи правову позицією Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26.05.2019 р. у справі №761/9584/15ц, виходячи з принципу пропорційності, належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача буде стягнення на її користь 107929,56 гривень, як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а за змістом ст. 90 цього Кодексу суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на задоволення позовних вимог суд вважає, що на користь позивача необхідно стягнути сплачені нею судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1079,30 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст.241-250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання бездіяльності протиправною стягнення середнього заробітку задовольнити.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 23.08.2018 року по 23.06.2021 року включно в розмірі 107929,56грн. (сто сім тисяч дев`ятсот двадцять дев`ять гривень п`ятдесят шість копійок).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1079,30 грн (одна тисяча сімдесят дев`ять гривень тридцять копійок).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.В. Турлакова