Справа № 200/6644/21
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2021-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 грудня 2021 року справа №200/6644/21

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),

суддів Геращенка І.В., Казначеєва Е.Г.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року у справі №200/6644/21 (головуючий І інстанції Шинкарьова І.В.) за позовом ОСОБА_1 до Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання бездіяльності протиправною, стягнення індексації грошового забезпечення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

-визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати у повному обсязі індексації грошового забезпечення у період з 01.12.2015 по 22.09.2019 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 01.12.2015 по 28.02.2018 - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 по 22.09.2019 - березень 2018 року;

-стягнути з Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 22.09.2019 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 01.12.2015 по 28.02.2018 - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 по 22.09.2019 - березень 2018 року, відповідно до абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2018 року №1078;

-стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати у вигляді правничої допомоги у розмірі - 6000,00 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що на день виключення зі списків особового складу військової частини не отримав в повному обсязі індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 22.09.2019 .

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, що полягає у невиплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.

Зобов`язано Донецький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати і виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 6000 грн.

Не погодившись з рішенням, відповідач та позивач звернулися з апеляційними скаргами, в яких посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просили скасувати рішення суду першої інстанції.

Обґрунтування апеляційної скарги відповідача.

Відповідач просив скасувати рішення та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Враховуючи положення Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 та Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», встановлення місяця підвищення (базового місяця) належить до повноважень відповідача.

В межах наявного фінансового ресурсу можливість виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України у січні 2016 року - лютому 2018 року у Міністерства оборони України також відсутня.

Базовим місяцем для проведення індексації є місяць прийняття на роботу (військову службу), а саме жовтень 2015 року.

Суд першої інстанції, стягуючи з відповідача витрати на правову допомогу на користь позивача, не звернув уваги, що гонорар є неспівмірним з обсягом проведеної роботи по справі.

Обґрунтування апеляційної скарги позивача.

Просив скасувати рішення та прийняти постанову, якою позов задовольнити у повному обсязі.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що нарахування індексації грошового забезпечення та визначення базового місяця належить до дискреційних повноважень відповідача.

При цьому відсутність належного бюджетного фінансування не може бути підставою для не проведення індексації грошового забезпечення відповідно до закону.

Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає заяву у порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у Донецькому обласному військовому комісаріаті у період з 11 серпня 2014 року по 22 вересня 2019 року.

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 22 вересня 2019 року № 270 підполковника ОСОБА_1 , начальника відділу комплектування та призову (підготовки до військової служби) - заступника військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначеного наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 03 вересня 2019 року № 442 на посаду начальника відділу планування забезпечення мобілізаційного розгортання управління логістики штабу управління оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Сухопутних військ Збройних Сил України, вважати таким, що справи та посаду здав та вибув до нового місця служби м. Дніпро. З 22 вересня 2019 року виключено із списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та всіх видів забезпечення.

На адвокатський запит від 14.04.2021р. №01/14-04 стосовно надання довідки про виплату/невиплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2015р. по 22.09.2019р. Донецький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки повідомив, що з 01.01.2015 року по 31.12.2015 рік індексація грошового забезпечення позивачу виплачувалась щомісяця. В грудні 2015 року індексація не сплачувалась. Крім того зазначає, що військова частина є бюджетною організацією, матеріальні цінності якої перебувають у державній власності, а тому джерелом коштів для виплати грошового забезпечення військовослужбовцям та проведення індексації грошових доходів є Державний бюджет України, яким з січня 2016 року по лютий 2018 року не було закладено асигнувань на індексацію грошового забезпечення. Грошове забезпечення, в тому числі індексація, виплачувалась в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців. Індексація грошового забезпечення починаючи з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року позивачу не нараховувалась та не виплачувалась, у зв`язку з відсутністю механізму нарахування індексації грошового забезпечення та не закладення до бюджету коштів для виплати індексації в період з січня 2016 року по лютий 2018 року, тому не можливо надати довідку-розрахунок нарахованої індексації за зазначений період.

Також відповідач вказав, що індексація грошового забезпечення починаючи з 01 березня 2018 року до 22 вересня 2019 року йому нараховувалась і виплачувалась щомісяця, оскільки індекс споживчих цін, обчислений наростаючим підсумком з квітня 2018 року по жовтень 2018 року (який опубліковано в листопаді 2018 року), перевищив поріг індексації і становив 103,7% (100,8% * 100% * 100,0% * 99,3% * 100,0% * 101,9% * 101,7%), або 1,037. У зв`язку з цим, тільки у грудні 2018 року у військовослужбовців настало право для проведення індексації грошового забезпечення по індексу 3,7% (103,7% -100%).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо виплати індексації грошового забезпечення в повному розмірі, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив з того, що не виплата позивачу індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 28.02.2018 є протиправною бездіяльністю відповідача. Стягуючи на користь позивача витрати на правничу допомогу у повному обсязі суд виходив з того, що сума витрат підтверджена документами по справі.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що оскільки індексація грошового забезпечення з 01.01.2016 по 28.02.2018 позивачу ще не нараховувалася, тому питання, який базовий місяць буде використаний відповідачем при нарахуванні індексації є передчасним, оскільки у цій частині права позивача ще не порушені. Оскільки право на проведення індексації грошових доходів у військовослужбовців з урахуванням базового місяця березень 2018 року виникло лише в грудні 2018 року, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог за період з 01.03.2018 по 30.11.2018 з врахуванням базового місяця індексації - березень 2018 року. За період з 01 грудня 2018 року до 22 вересня 2019 року позивачу нараховувалась і виплачувалась індексація щомісяця.

Оцінка суду.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Положеннями статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3 липня 1991 року №1282-ХІІ (далі-Закон №1282) визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Згідно зі статтею 2 Закону №1282, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

На підставі статті 4 Закону №1282-ХІІ, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення, у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Як визначено абзацом 2 частини 3 статті 9 Закону №2011-ХІІ грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

При визначені розміру індексації визначальним є встановлення «базового» місяця, щодо питання визначення базового місяця за період з 01.12.2015 по 28.02.2018, суд зазначає наступне.

Відповідно до абзацу 3 пункту 10-1 Порядку № 1078 обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації заробітної плати новоприйнятих працівників здійснюється з місяця прийняття працівника на роботу (в редакції чинній до 01 грудня 2015 року). Для працівників, яких переведено на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі або організації, а також переведено на роботу на інше підприємство, в установу або організацію або в іншу місцевість, та у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці у разі продовження такими працівниками роботи сума індексації зберігається, якщо сума збільшення заробітної плати менша, ніж сума індексації, яка повинна нараховуватися за відповідний місяць. У разі коли сума збільшення заробітної плати більша, ніж сума індексації, яка повинна нараховуватися за відповідний місяць, такий місяць вважається базовим під час обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації( п.10-2 Порядку 1078).

Абзац пункту 10-1 Порядку № 1078 застосований в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 13 червня 2012 року № 526, яка була чинна до 01 грудня 2015 року.

Після 01 грудня 2015 року до Порядку № 1078 внесено зміни та, зокрема, змінено редакцію пункту 10-2, згідно з яким змінилися правила індексації оплати праці (грошового забезпечення) для працівників.

За новим правилом обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації, починаючи з грудня 2015 року, здійснюється не індивідуально для кожного працівника в залежності від прийняття його на роботу або зростання його доплат та надбавок, а від моменту останнього перегляду тарифної ставки (окладу) за посадою, яку займає працівник.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", яка набрала чинності з 01.01.2008 та діяла на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено в тому числі схему посадових окладів осіб рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом.

При цьому, підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Згідно з абзацами 4-5 пункту 5 Порядку №1078 якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу. У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.

Таким чином, є протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 Тому необхідно зобов`язати відповідача здійснити таке нарахування та виплату.

Суд не приймає посилання відповідача на відсутність бюджетних асигнувань на виплату індексації, та зауважує, що Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Кечко проти України" зазначав, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року із встановленим для обчислення місяцем підвищення (базовим місяцем) січнем 2008 року суд зазначає наступне.

Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство, Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що, здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

У цій правовій ситуації індексація не була нарахована та виплачена позивачу. Тобто, питання про те, який базовий місяць буде використаний відповідачем при нарахуванні індексації є передчасним, оскільки у цій частині права позивача ще не порушені.

Разом з тим, суд наділений лише повноваженнями перевірити правильність такого розрахунку у контексті застосування нормативно-правових приписів, що регулюють спірні правовідносини.

У даній справі таке нарахування відповідачем здійснено ще не було.

Отже, враховуючи положення Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 та Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", нарахування індексації грошового забезпечення, визначення базового місяця та суми такого нарахування належить до повноважень відповідача, які є дискреційними. Підстави для зобов`язання останнього здійснити розрахунок індексації позивача з урахуванням базового місяця «січень 2008 року» відсутні.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 240/11882/19.

Суд не приймає посилання позивача на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від -05.02.2020 року справі №825/565/17 та інших, оскільки в цій постанові Верховним Судом не розглядалося питання застосування базового місяця січень 2008 року. В постанові йдеться про обов`язок органу виплачувати індексацію грошового забезпечення взагалі, не залежно від фінансування.

Щодо посилань позивача в позовній заяві на правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладену у постанові від 10 вересня 2020 року у справі № 200/9297/19-а, згідно якої при розрахунку індексації грошового забезпечення з 01.12.2015 має застосовуватись базовий місяць січень 2008 року відповідно до п. 10-1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення № 1078, суд зауважує наступне.

Так, відповідно постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року у справі № 200/9297/19-а, предметом перегляду у цій справі є ухвала Першого апеляційного адміністративного суду від 5 травня 2020 року про роз`яснення постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2020 року у справі № 200/9297/19-а.

Даючи оцінку висновкам суду, рішення якого переглядається, та аргументам учасників справи, Верховний Суд у пунктах 31-34 зазначив, що доводи ж скаржника фактично, зводяться до незгоди відповідача із судовими рішеннями у справі № 200/9297/19-а, якими вирішено позовні вимоги по суті, які набрали законної сили та необхідності касаційного перегляду справи, однак зазначене виходить за межі повноважень суду в розумінні статті 254 КАС України.

Належних обґрунтувань та доводів щодо порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права при постановлені ухвали про роз`яснення судового рішення касаційна скарга не містить.

Так скаржник продовжує оскаржувати підстави визначення базового місяця нарахування індексації грошового забезпечення позивачу, а саме визначення базового місяця обрахунку. Водночас вагомих аргументів щодо порушення судом апеляційної інстанції механізму надання роз`яснення змісту судового рішення скаржником не наведено.

Тобто, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 10 вересня 2020 року у справі № 200/9297/19-а, на яку посилається позивач, як на підтвердження повноважень суду щодо зобов`язання відповідача при розрахунку індексації грошового забезпечення з 01.12.2015 застосовувати базовий місяць січень 2008 року, не переглядав в касаційному порядку справу, а тому доводи позивача в цій частині є необґрунтованими.

За таких обставин, позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року із встановленим для обчислення місяцем підвищення (базовим місяцем) січнем 2008 року не підлягають задоволенню, зважаючи на той факт, що визначення цих обставин належить до виключної компетенції відповідача і суд не має повноважень визначати базовий місяць та суму індексації грошового забезпечення, оскільки це є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення.

Таким чином судом першої інстанції правомірно відмовлено в задоволенні цієї частини позовних вимог.

Щодо періоду з 01.03.2018 по 22.09.2019 року колегія суддів зазначає наступне.

Так, з урахуванням абзацу 1 пункту 5 Порядку №1078 у зв`язку з набранням чинності постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" індекс споживчих цін за березень 2018 року приймається за 1 або 100%, а приріст індексу розраховується з наступного місяця.

Відповідно до офіційних даних, що містяться на сайті Державної служби статистики України, з квітня 2018 року індекс споживчих цін не перевищував 103%, тому передбачені Законом №1282-XII підстави для індексації грошового забезпечення позивача за період з березня 2018 року по листопад 2018 року були відсутні.

При цьому, право на проведення індексації грошових доходів у військовослужбовців з урахуванням базового місяця березень 2018 року виникло лише в грудні 2018 року.

Відтак, суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 30.11.2018 з врахуванням базового місяця індексації - березень 2018 року та абзаців 4, 6, пункту 5 Порядку №1078.

Відповідно до архівної відомості із зазначенням виплачених сум індексації грошового забезпечення починаючи з 01 грудня 2018 року до 22 вересня 2019 року позивачу нараховувалась і виплачувалась щомісяця.

Таким чином, відсутні підстави для задоволення позову в частині нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 22 вересня 2019 року.

Щодо задоволення вимоги про стягнення витрат на правову допомогу у сумі 6000,00 грн,, то колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим з огляду на таке.

Частина 4 статті 139 КАС України встановлює, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За частиною 6 ст. 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Стаття 134 КАС України визначає, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Положення частин 1 та 2 статті 134 КАС України, кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

На підтвердження складу та розміру витрат суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При цьому, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто законодавець визначив, що обов`язок доведення не співмірності витрат покладається саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами та при наявності зазначеного положення суд розглядає питання співмірності витрат.

У підтвердження понесених судових витрат на правничу допомогу матеріали справи містять: договір про надання правничої допомоги від 14.04.2021 №1/14-04, акт виконаних послуг від 27 квітня 2021 до договору про надання правничої допомоги на суму 6000 грн, з якого вбачається, що адвокатським об`єднанням виконано такі послуги: - надання консультацій та узгодження правової позиції; опрацювання нормативно-правових актів з приводу соціального і правового захисту військовослужбовців; складання позовної заяви про стягнення індексації грошового забезпечення військо службовця, а також звірення додатків для суду та сторін .

Між тим, пунктом 2 додаткової Угоди №1 до договору про надання правничої допомоги №01/14-04 від 14.04.2021 року визначено, що клієнт проводить оплату послуг, визначених в п.1 Додаткової угоди представництва інтересів у суді першої та апеляційної інстанції (пп.1.2 п.1 Додаткової Угоди з питання стягнення невиплаченої індексації грошового забезпечення для осіб які є учасниками бойових дій складає 6000 грн)- шляхом сплати Виконавцю 100% вартості послуг протягом 30-ти днів з дня винесення рішення судом першої інстанції.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази сплати позивачем за послуги адвоката 6000 грн за Договором про надання правничої допомоги №01/14-04 від 14.04.2021 року за цією справою, що обумовлює відсутність підставі для стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до положень частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, що обумовлює часткове задоволення апеляційної скарги відповідача, скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу.

Апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає з мотивів, викладених в мотивувальній частині цієї постанови.

Відповідно до статті 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.

Як визначено пунктами 3,8, частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, а також типові справи.

Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Таким чином зазначена справа відноситься до справ незначної складності, тому судове рішення за наслідками апеляційного розгляду в цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями139, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року у справі №200/6644/21 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року у справі №200/6644/21 задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року у справі №200/6644/21 скасувати в частині стягнення на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Донецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки 6000 грн, понесених витрат на професійну правничу допомогу.

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року у справі №200/6644/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття 13 грудня 2021 року, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених ст.328 КАС України.

Повне судове рішення складено 13 грудня 2021 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді І.В. Геращенко

Е.Г. Казначеєв