Справа № 640/1702/20
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2021-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/1702/20 Головуючий у 1 інстанції: Кузьменко В.А.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Грибан І.О.

Лічевецького І.О.

За участю секретаря Мельник К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 липня 2021 року у справі за адміністративним позовом Закладу об`єднання громадян "Центральна спеціалізована бібліотека для сліпих ім. М. Островського" до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Заклад об`єднання громадян "Центральна спеціалізована бібліотека для сліпих ім. М. Островського" звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у м. Києві № від 27 листопада 2019 року про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, яким до Закладу об`єднання громадян Центральної спеціалізованої бібліотеки для сліпих ім. М. Островського застосовано штраф у розмірі 10 939,57 грн. за період з 21.06.2014 року до 11.02.2015 року, штраф у розмірі 154 568,01 грн. за період з 21.01.2015 року до 04.10.2019 року та нараховано пеню у розмірі 29 313,89 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 липня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ДПС у м. Києві про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 27 листопада 2019 року №.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Головне управління Державної податкової служби у м. Києві, як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт посилається на те, що оскаржуване рішення прийнято відповідачем правомірно, оскільки, позивачем порушено строки сплати єдиного внеску.

30 листопада 2021 року від позивача - Закладу об`єднання громадян "Центральна спеціалізована бібліотека для сліпих ім. М. Островського" надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він підтримує позицію суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно з рішенням Головного управління ДПС у м. Києві про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 27 листопада 2019 року №, на підставі частини десятої та пункту 2 частини 11 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування вирішено застосувати до позивача - Закладу об`єднання громадян "Центральна спеціалізована бібліотека для сліпих ім. М. Островського" штраф у розмірі 10 939,57 грн. (10% з 01 січня 2015 року), за період з 21 червня 2014 року по 11 лютого 2015 року, штраф у розмірі 154 568,01 грн. (20% з 01 січня 2015 року) за період з 21 січня 2015 року по 04 жовтня 2019 року та нарахувати пеню у розмірі 29 313,89 грн. (0,1% від суми недоїмки).

Рішенням ДПС України від 10 січня 2020 року №1250/6/99-00-08-06-01-06, скаргу позивача на рішення від 27 листопада 2019 року № залишено без задоволення, а вказане рішення - без змін.

Не погоджуючись із рішенням відповідача від 27 листопада 2019 року № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців).

Пунктом 1 частини другої статті 6 вказаного Закону передбачено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Частинами 5-6, 8 статті 9 Закону № 2464-VI визначено, що сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування.

Для зарахування єдиного внеску в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та його територіальних органах відкриваються в установленому порядку небюджетні рахунки відповідному органу доходів і зборів. Зазначені рахунки відкриваються виключно для обслуговування коштів єдиного внеску.

Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

Пунктом 1 частини 10 та частини 11 статті 9 Закону № 2464-VI регламентовано, що днем сплати єдиного внеску вважається: у разі перерахування сум єдиного внеску з рахунку платника на відповідні рахунки органу доходів і зборів - день списання банком або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на рахунок органу доходів і зборів.

У разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Згідно частини 6 статті 25 Закону № 2464-VI, за рахунок сум, що надходять від платника єдиного внеску або від державної виконавчої служби, погашаються суми недоїмки, штрафних санкцій та пені у порядку календарної черговості їх виникнення. У разі якщо платник має несплачену суму недоїмки, штрафів та пені, сплачені ним суми єдиного внеску зараховуються в рахунок сплати недоїмки, штрафів та пені у порядку календарної черговості їх виникнення.

Відповідно до частини 10 статті 25 Закону № 2464-VI, на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу.

Пунктом 2 частини 11 статті 25 Закону № 2464-VI передбачено, що орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску штрафні санкції за неперерахування або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу, згідно оскаржуваного рішення, визначено суми штрафу та пені за несплату єдиного внеску у встановлені законом строки, а саме: штраф у розмірі 10 939,57 грн. (10% з 01 січня 2015 року), за період з 21 червня 2014 року по 11 лютого 2015 року, штраф у розмірі 154 568,01 грн. (20% з 01 січня 2015 року) за період з 21 січня 2015 року по 04 жовтня 2019 року та нарахувати пеню у розмірі 29 313,89 грн. (0,1% від суми недоїмки).

Беручи до уваги межі позовних вимог, підстави звернення до суду, а також, межі доводів апеляційної скарги, для цілей вирішення даного спору слід встановити обставини дотримання процедури прийняття оскаржуваних рішень, підстави для визначення заборгованості, на яку нараховані спірні штрафні санкції та пеня, а також правомірність визначення періодів, за які такі санкції застосовані.

Матеріали справи свідчать, що оскаржуване рішення прийнято у зв`язку із несплатою позивачем у період з 2014 року по 2019 рік сум єдиного внеску.

Процедура нарахування і сплати єдиного внеску страхувальниками, визначеними Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначена Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року №449 (далі по тексту - Інструкція №449).

Згідно частини 11 статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", до платників, визначених підпунктами 1- 4 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, органи доходів і зборів застосовують штрафні санкції у таких розмірах: за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на платників, які допустили зазначене порушення у період до 01 січня 2015 року, накладається штраф у розмірі 10 відсотків своєчасно не сплачених сум; за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на платників, які допустили зазначене порушення, починаючи з 01 січня 2015 року накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.

При цьому, складається рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску за формою згідно з додатком 12 до цієї Інструкції.

Розрахунок цієї фінансової санкції здійснюється на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів.

Пункт 4 Інструкції №449 передбачає, що факти порушень законодавства, крім тих, що є предметом акта документальної перевірки, та тих, що зазначені у підпункті 2 пункту 2 цього розділу, посадова особа органу доходів і зборів оформляє актом довільної форми, в якому чітко викладається зміст порушення з обґрунтуванням порушених норм законодавчих актів. Такий акт про порушення надсилається (вручається) платнику разом із рішенням про застосування штрафних санкцій.

В силу пункту 5 Інструкції, на суму недоїмки платнику єдиного внеску нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка на суму фактично сплаченої недоїмки за кожний день прострочення платежу.

Нарахування пені починається з першого календарного дня, що настає за днем закінчення строку внесення відповідного платежу, до дня його фактичної сплати (перерахування) включно.

Документи, які є підставою для нарахування пені: документи, що підтверджують суму єдиного внеску та строк її сплати, - звіт платника щодо нарахування єдиного внеску (з додатним значенням); вимога про донараховані суми єдиного внеску за актами документальних перевірок або повідомленням-розрахунком; рішення суду; документи, що підтверджують суму та дату погашення недоїмки за єдиним внеском, - виписки з рахунків у вигляді електронного реєстру розрахункових документів; корінець прибуткового документа про приймання установою банку платежів готівкою; звіт платника щодо нарахування єдиного внеску з від`ємним значенням; відомості або довідка (витяг) з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; свідоцтво про смерть фізичної особи. Таким чином, а несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на платників, які допустили зазначене порушення у період до 01 січня 2015 року, накладається штраф у розмірі 10 відсотків своєчасно не сплачених сум.

Таким чином, з аналізу наведених норм законодавства вбачається, що факти порушень законодавства щодо несплати (неперерахування) або несвоєчасної сплати (несвоєчасного перерахування) єдиного внеску, оформлюються актом довільної форми, в якому чітко викладається зміст порушення з обґрунтуванням порушених норм законодавчих актів.

Разом з цим, матеріали справи такого акту перевірки позивача із змістом порушень законодавства про сплату єдиного внеску не містять.

Як вказує апелянт, до позивача не призначалася перевірка та не складалися акти перевірок, оскільки, такі перевірка та документи пп. 2 п. 2 розділу VІІ Інструкції № 449 не передбачено.

Також, апелянт вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що з даних інтегрованої картки платника податків встановлено факти несвоєчасної сплати єдиного внеску, що має наслідком застосування фінансових санкцій штрафу та пені. При цьому, податковим органом зазначено, що порушення строків сплати ЄСВ позивачем розпочалося з вересня 2014 року та тривало по жовтень 2019 року, що є підставою для застосування фінансових санкцій (штраф, пеня).

Проте, оскаржуване рішення № прийняте фіскальним органом лише 27 листопада 2019 року, без обґрунтування підстав для його прийняття, що безумовно впливає на суми визначених санкцій (штраф, пеня).

Колегія суддів зауважує, що податковим органом з вересня 2014 року по жовтень 2019 року здійснювалася бездіяльність щодо перевірки позивача на предмет своєчасної сплати ЄСВ, що має наслідком покладання на платника податків надмірного фінансового тягаря щодо сплати таких сум.

Позивач зазначає, що Заклад об`єднання громадян «Центральна спеціалізована бібліотека для сліпих ім. М. Островського» є неприбутковою організацією та отримує фінансування з Державного бюджету України, а тому, застосовані штрафи є непомірними для нього.

Крім цього, позивач посилається на неправомірне нарахування штрафних санкцій та пені, оскільки, йому не зрозуміло за який період та які суми єдиного соціального внеску сплачені позивачем несвоєчасно, а також, застосовано штрафні санкції та пеню двічі за один і той же період.

Колегія суддів зауважує, що рішення суб`єкта владних повноважень повинно відповідати критеріям чіткості, зрозумілості, повноти та об`єктивності, а порядок та процедура його прийняття зрозумілим для платника податків, норми регулювання повинні бути чіткими та передбачуваними для особи, якої вони стосуються.

Разом з цим, матеріали справи не містять доказів щодо порядку сплати позивачем ЄСВ та обставин виникнення недоїмки, періоди погашення такої позивачем, складання контролюючим органом та направлення позивачу вимоги про погашення боргу та пояснень контролюючого органу щодо причин бездіяльності з 2014 року, що стосується своєчасності сплати ЄСВ позивачем та вжиття заходів щодо погашення платником податку недоїмки відповідно до абз. 2-4 п. 2 розділу VI Інструкції № 469.

З огляду на вказані позивачем мотиви та наявні в матеріалах справи належні докази, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що, в даному випадку, позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ДПС у м. Києві № від 27 листопада 2019 року, відповідно до якого, нарахована сума штрафу та пені у розмірі 10 939,57 грн. (10% з 01 січня 2015 року), за період з 21 червня 2014 року по 11 лютого 2015 року, штраф у розмірі 154 568,01 грн. (20% з 01 січня 2015 року) за період з 21 січня 2015 року по 04 жовтня 2019 року та нарахувати пеню у розмірі 29 313,89 грн. (0,1% від суми недоїмки), на підставі ч. 10 та п. 2 ч.11 ст.25 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» підлягають задоволенню, а оскаржуване рішення скасуванню.

Щодо посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 28 квітня 2021 року по справі № 817/2192/17 колегія суддів зазначає, що вона стосується інших обставин.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 57 Рішення Європейського суду з прав людини, від 14.10.2010 р. (Справа «Щокін проти України») роз`яснено: «у разі, коли національне законодавство припускало неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків платників податків, національні органи були зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для платника податків. Однак у справі, що розглядається, органи державної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов`язань зі сплати прибуткового податку».

У пункті 110 Рішення по справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (заява №36985/97); визначено, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Закон має бути в адекватній мірі доступним громадянин повинен мати можливість орієнтуватися у тому, які правові норми застосовуються у даному випадку; норма не може вважатися «законом», поки вона не сформульована з достатнім ступенем точності, що дозволяє особі узгоджувати з нею свою поведінку особи повинні мати можливість передбачити у розумному відносно обставин ступені наслідки, які може потягнути певне діяння.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог Закладу об`єднання громадян "Центральна спеціалізована бібліотека для сліпих ім. М. Островського" та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Грибан І.О.

Лічевецький І.О.

Повний текст постанови виготовлено 13.12.2021 р.