Справа № 380/3747/21
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2021-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/3747/21 пров. № А/857/20252/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шевчук С.М.,

суддів Кухтея Р.В., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 травня 2021 року (рішення ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у м. Львів судом у складі головуючого судді Крутько О.В., повний текст складено 18 травня 2021 року) у справі №380/3747/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити дії, суд -

В С Т А Н О В И В :

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

В березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просив:

визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо відмови зарахувати йому до страхового стажу періоду догляду за особою похилого віку ОСОБА_2 , який був інвалідом другої групи Великої Вітчизняної війни, за період з 01.06.2001 по 28.02.2005 протиправними;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати йому до страхового стажу період догляду за особою похилого віку ОСОБА_2 , який був інвалідом другої групи Великої Вітчизняної війни, за період з 01.06.2001 по 28.02.2005.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 травня 2021 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги позивач вказує, що судове рішення прийнято з неповним з`ясуванням обставин справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що суд невірно розтлумачив пункт 9 статті 11 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1056-ІV, відповідно до якого основним критерієм підтвердження трудового стажу в особи, котра доглядає за пенсіонером, який потребує постійного стороннього догляду, є отримання такою особою компенсації відповідно до законодавства, що відносить її до категорії застрахованих осіб, а не наявність висновку лікарсько-консультаційної комісії. При цьому, суд не врахував висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 22.11.2018 у справі №348/375/17 та в постанові Верховного Суду від 23.04.2019 у справі №593/1452/16-а, відповідно до яких отримання позивачем компенсації як особою, що здійснює догляд за престарілою особою, свідчить про те, що він відноситься до категорії застрахованих осіб, на яких розповсюджується дія Закону України «Про пенсійне забезпечення». Крім того, зазначає, що висновок ЛКК був обов`язковим документом для призначення компенсаційних виплат і без цього документа орган праці та соціального захисту населення не здійснював би йому компенсаційні виплати. Таким чином, вважає, що відповідач не довів належними доказами відсутність підстав для врахування йому до трудового стажу час догляду за пенсіонером похилого віку ОСОБА_2 в період з 01.06.2001 по 30.01.2005.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Сторони повідомлені шляхом надіслання копій ухвали суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення справи до апеляційного розгляду засобами поштового зв`язку, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи обставини, що 28.12.2020 ОСОБА_1 звернувся до Відділу обслуговування громадян № 4 (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області для отримання довідки про наявний страховий стаж з метою призначення допомоги органами соціального захисту населення у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, що дає право на призначення пенсії за віком відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2017 № 1098.

Відділом перерахунків пенсій № 2 Управління пенсійного забезпечення Головного управління видано ОСОБА_1 довідку від 30.12.2020 про наявний страховий стаж, яка підтверджує наявний страховий стаж позивача 12 років. До страхового стажу ОСОБА_1 не зараховано період догляду за особою похилого віку батьком ОСОБА_2 з 01.06.2001 по 28.02.2005, оскільки документи, які були долучені позивачем при зверненні, не підтверджують тієї обставини, що ОСОБА_1 здійснював догляд за особою пенсійного віку, яка за висновком медичного закладу потребувала постійного стороннього догляду, тобто висновок відповідної медичної установи відсутній.

Позивач, вважаючи такі дії відповідача протиправними, звернувся до суду за захистом своїх прав.

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не підтверджено статус пенсіонера, який за медичним висновком потребує стороннього догляду, що виключає можливість зарахування періоду догляду за ним до стажу роботи.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Перелік видів трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, визначено в статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року №1788-XII.

Відповідно до пункту «є» частини третьої статті 56 Закону№1788-XII до стажу роботи зараховується час догляду за інвалідом І групи або дитиною-інвалідом віком до 16 років, а також за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду.

До числа таких осіб належать інваліди І групи, діти-інваліди та пенсіонери, які за висновком медичного закладу потребують постійного стороннього догляду.

Таким чином, саме стан здоров`я є тим критерієм, за яким зазначених осіб віднесено до категорії осіб, час догляду за якими зараховується до стажу роботи.

Не підтвердження статусу особи з інвалідністю І-ої групи, статусу дитини-інваліда чи статусу пенсіонера, який за медичним висновком потребує стороннього догляду, виключає можливість зарахування періоду догляду за ними до стажу роботи.

Верховний суд в складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 31 липня 2019 року у справі №348/2357/16-а дійшов висновку, що під час застосування пункту «ж» статті 3 та пункту «є» статті 56 Закону №1788-XII слід виходити з того, що сам по собі догляд за пенсіонером, незалежно від його віку, за відсутності висновку медичного закладу про потребу в сторонньому догляді, не може бути підставою для зарахування періодів такого догляду до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за віком.

В ході розгляду справи позивачем до суду першої інстанції надано: довідку від 13.10.2020 № 828, видану Управлінням соціального захисту населення Сколівської РДА про те, що ОСОБА_1 перебував на обліку в зазначеному управлінні у період з 01.06.2001 по 28.02.2005 як одержувач компенсаційної виплати особі, яка здійснила догляд за особою похилого віку; довідку від 15.10.2020 № 1223, видану Труханівською сільською радою Сколівського району Львівської області про те, що померлий ОСОБА_2 , 1917 р.н., був інвалідом ВВВ, посвідчення № НОМЕР_1 та дійсно потребував постійного стороннього догляду.

Проте, позивачем не було надано доказів того, що особа, за яким здійснювався догляд, згідно медичного висновку потребувала такого догляду.

В свою чергу, відповідачем доведено правомірність відмови у зарахуванні спірних періодів до стажу роботи позивача.

Так, відділом обслуговування громадян надіслано запити: до Сколівської центральної районної лікарні та до Управління соціального захисту населення Сколівської РДА, на які отримано відповіді: Управління соціального захисту населення Сколівської РДА повідомило про те, що у справі ОСОБА_1 висновок ЛКК відсутній, оскільки для призначення допомоги згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 № 832, такий висновок не передбачений; Сколівська ЦРЛ повідомила про те, що в архіві лікарні журнали обліку висновків ЛКК за період з 01.06.2001 по 30.01.2005 не збереглися (термін зберігання 3 роки).

Таким чином, передбачені законом підстави для зарахування спірних періодів з 01.06.2001 по 28.02.2005 до стажу роботи позивача були відсутні, а тому висновки суду першої інстанції в цій частині ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права.

Колегією суддів не може бути прийнято до уваги посилання скаржника у апеляційній скарзі на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду від 22.11.2018 у справі № 348/375/17 та від 23.04.2019 р. у справі №593/1452/16-а, так як Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав постановою від 31.07.2019 у справі №348/2357/16-а здійснив відступ від висновків, зроблених у цих постановах.

Так, Верховний Суд зазначив, що в ході розгляду справи позивачем не було надано доказів того, що пенсіонери, за якими здійснював догляд позивач, потребували такого догляду.

Посилання апелянта на те, що основним критерієм підтвердження трудового стажу в особи, котра доглядає за пенсіонером, який потребує постійного стороннього догляду, є отримання такою особою компенсації відповідно до законодавства, що відносить її до категорії застрахованих осіб, а не наявність висновку лікарсько-консультаційної комісії не спростовує наведених вище висновків Верховного суду, які в силу вимог ч.5 ст.242 КАС України є обов`язковими для врахування.

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції вважає вірними висновки суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення названого адміністративного позову.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги, в силу викладеного вище, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 травня 2021 року у справі №380/3747/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 14 грудня 2021 року.