Справа № 640/7926/21
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2021-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2021 року м. Київ № 640/7926/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Гарника К.Ю., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Печерського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві

про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Печерського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві (далі по тексту - відповідач), адреса: 01010, місто Київ, вулиця Московська, будинок 30, в якій позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність Печерського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві щодо не нарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення, а саме, доплати за роботу в нічний час за період 2000-2006 роки, матеріальної допомоги за 2000-2006 роки;

- стягнути з Печерського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві на користь ОСОБА_1 доплату за роботу в нічний час у розмірі 35% посадового окладу за 2000 рік в сумі 269,50 грн, за 2001 рік в сумі 462,00 грн, за 2002 рік в сумі 462,00 грн, за 2003 рік в сумі 462,00грн, за 2004 рік в сумі 525,00 грн, за 2005 рік в сумі 525,00 грн, за 2006 рік в сумі 525,00 грн;

- стягнути з Печерського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу за 2000 рік в сумі 247,50 грн, за 2001 рік в сумі 495,00 грн, за 2002 рік в сумі 552,00 грн, за 2003 рік в сумі 572,23 грн, за 2004 рік в сумі 643,75 грн, за 2005 рік в сумі 754,69 грн, за 2006 рік в сумі 1249,23 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ в м. Києві №1031 від 19 жовтня 2010 року його відряджено у розпорядження УМВС України в Херсонській області.

Позивач звернувся з листом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві з проханням в тому числі повідомити про нараховане та сплачене належне йому грошове забезпечення за час служби в органах внутрішніх справ та з пропозицією сплатити йому грошове забезпечення або його складові у разі невиплати.

У відповідь на звернення позивача, йому було надано про розмір грошового забезпечення за 2000-2006 роки, з яких він дізнався, що йому в порушення норм чинного законодавства не нараховано та не сплачено: матеріальну допомогу в розмірі місячного грошового забезпечення на рік та доплату за роботу в нічний час у розмірі 35% посадового окладу, що стало підставою для звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що з довідок про доходи та відрахування вбачається, що позивачу були нараховані всі необхідні нарахування. Надбавка за роботу в нічний час не нараховувалась, оскільки не було відповідних підстав для цього, доплата за роботу в нічний час у розмірі 35% посадового окладу виплачується в передбаченому порядку відповідно до наказу органу, в якому проходить службу міліціонер на підставі поданого начальником рапорту щодо роботи в нічний час, отже, позивачу не було встановлено такої доплати, у зв`язку з відсутністю відповідного рапорту керівника та наказу відповідного органу, в якому проходив службу позивач.

Більш того, представник відповідача послався на пропуск позивачем місячного строку звернення до адміністративного суду з такою позовною заявою.

На підставі викладеного представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог та залишити позовну заяву без розгляду.

Не погоджуючись з доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву позивач у відповіді на відзив на позовну заяву зазначив, що оскільки спір стосується заробітної плати, тобто строки для звернення до суду з такими позовними вимогами не застосовуються.

Також, позивач зазначив, що чинним на момент проходження служби законодавством було передбачено виплати, які позивачу не нараховані та не виплачені.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 березня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Суд зазначає, що предметом спору в даній справі є невиплата грошового забезпечення, а тому строки звернення до суду з такими вимогами не поширюються в силу Закону, відповідно, твердження представника відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення є безпідставними та справа підлягає розгляду по суті з ухваленням остаточного рішення суду.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва зазначає наступне.

Наказом УМВС України в Херсонській області № 384 о/с від 06 листопада 2015 року підполковника міліції ОСОБА_1 - старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Комсомольського районного відділу Херсонського міського управління УМВС звільнено з органів внутрішніх справ з 06 листопада 2015 року у запас Збройних Сил.

25 січня 2021 року позивач звернувся до відповідача з заявою, у відповідь на яку листом від 23 лютого 2021 року № 1/К-17лк-Пд відповідачем на адресу позивача направлено довідки про розмір його грошового забезпечення у період з 2000 року по 2006 рік.

Вважаючи протиправною бездіяльність Печерського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві щодо не нарахування та невиплати на користь позивача грошового забезпечення, а саме, доплати за роботу в нічний час за період 2000-2006 роки, матеріальної допомоги за 2000-2006 роки, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

1) Щодо позовних вимог позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача в частині ненарахування та невиплати позивачу доплати за роботу у нічний час за 2000-2006 роки та стягнення з відповідача доплати за роботу в нічний час за вказаний період, суд зазначає таке.

Частина перша статті 19 Закону України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ "Про міліцію" (далі по тексту - Закон № 565-ХІІ) передбачає, що форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

Статтею 20 Закону № 565-ХІІ установлено, що для працівників міліції встановлюється 41-годинний робочий тиждень. У необхідних випадках особи рядового і начальницького складу несуть службу понад встановлену тривалість робочого часу, а також у вихідні та святкові дні.

Оплата праці в надурочний і нічний час, у вихідні та святкові дні провадиться відповідно до вимог законодавства.

Пункт 21 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення №114) визначає, що для осіб рядового і начальницького складу встановлюється 41-годинний робочий тиждень. У необхідних випадках вони несуть службу понад установлену тривалість робочого часу, а також у вихідні та святкові дні. Оплата праці в понадурочний, нічний час, у вихідні та святкові дні провадиться відповідно до законодавства.

Внутрішній розпорядок в органах внутрішніх справ, а також у навчальних закладах (навчальних підрозділах), що здійснюють підготовку, перепідготовку і підвищення кваліфікації начальницького складу Міністерства внутрішніх справ, встановлюється з урахуванням особливостей діяльності різних служб і підрозділів.

При змінній роботі (службі) і безперервному чергуванні встановлюється однакова тривалість денної, вечірньої та нічної зміни.

Особи рядового і начальницького складу зобов`язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами прямих начальників.

Направлення для проходження служби за межами республіки здійснюється за згодою працівника в порядку, встановленому законодавством.

Пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 14 вересня 1991 року № 197 "Про порядок компенсації особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за службу понад установлений законодавством робочий час, а також у дні щотижневого відпочинку та святкові дні" (далі - Постанова № 197) передбачає, що при залученні осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, які утримуються за рахунок коштів республіканського та місцевих бюджетів, а також коштів, що надходять за договорами від міністерств, відомств, підприємств, установ, організацій і громадян, до несення служби понад установлений законодавством робочий час оплата їхньої праці за цей час провадиться у розмірах, передбачених законодавством України про працю, з розрахунку посадового окладу й окладу за спеціальним званням.

Служба осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ у дні щотижневого відпочинку та святкові дні може компенсуватися за їхньою згодою наданням іншого дня відпочинку або в грошовій формі у подвійному розмірі.

Пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (далі - Постанова №1297) регламентує, що виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством інфраструктури, Державною службою з надзвичайних ситуацій, Службою безпеки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державною пенітенціарною службою, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).

Згідно з пунктом 3.7 розділу III Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України від 31 грудня 2007 року № 499 (далі - Інструкція № 499), при залученні осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ до несення служби понад установлений законодавством робочий час виплата грошового забезпечення проводиться з розрахунку посадового окладу й окладу за спеціальним званням.

Годинна ставка обчислюється шляхом поділу місячного посадового окладу та окладу за спеціальним званням на кількість годин робочого часу в поточному місяці. При цьому понаднормові роботи не повинні перевищувати для кожного працівника чотирьох годин протягом двох днів поспіль і 120 годин на рік.

Служба осіб рядового і начальницького складу у дні щотижневого відпочинку та святкові дні може компенсуватися за їхньою згодою шляхом надання їм іншого дня відпочинку або в грошовій формі. Компенсація понаднормових робіт шляхом надання відгулів не допускається.

Підставою для залучення працівників органів внутрішніх справ до понаднормової служби чи в дні щотижневого відпочинку та святкові дні є: а) письмові накази керівників органів внутрішніх справ; б) графіки нарядів чергувань, затверджені керівниками органів внутрішніх справ.

Облік робочого часу здійснюється шляхом ведення щомісячного табеля з обов`язковою відміткою в ньому кількості відпрацьованих годин.

Службою в нічний час вважається виконання особами рядового і начальницького складу органів, підрозділів установ і навчальних закладів внутрішніх справ службових обов`язків у період з 22.00 до 06.00.

Особам, які несуть службу в нічний час, надається перерва для відпочинку та харчування тривалістю не більше двох годин. Перерва для відпочинку і харчування не включається в робочий час.

Особам добового наряду під час чергування почергово надаються перерви для вживання їжі та короткочасного відпочинку. Загальна тривалість такої перерви становить 4 години (2 години вдень і 2 години вночі), яка не враховується в робочий час.

Оплата праці в надурочний час у подвійному розмірі годинної ставки передбачена частиною першою статті 106 Кодексу законів про працю України.

Порядок залучення працівників органів внутрішніх справ до несення служби понад встановлений законодавством робочий час, у тому числі в нічний час, визначено у наказі МВС України від 17 грудня 1991 року № 530, згідно з яким підставами для залучення працівників до понаднормової роботи є графіки нарядів чергувань, затверджені письмовими наказами керівника відповідного розділу. Облік часу роботи, оформлення та подання до фінансової служби документів для нарахування грошової компенсації за надурочний час здійснюється шляхом ведення щомісячного табеля на кожного працівника. У разі відсутності зазначених документів, додаткова оплата понаднормової служби не проводиться.

Матеріали справи не містять та сторонами до суду не надано документів, які б свідчили про залучення позивача до служби в нічний час, таких як: наказів, табелів обліку понаднормового виходу, табелів обліку використання робочого часу щодо підтвердження виконання роботи, книги нарядів щодо залучення до служби в нічний час .

В свою чергу, суд зазначає, що наказом Головного архівного управління при Кабінеті Міністрів України від 20 липня 1998 року №41 «Про затвердження Переліку типових документів», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 17 вересня 1998 року за №576/3016, строк зберігання документів (зведення, відомості, листування) про облік робочого часу визначався 3 роки.

В свою чергу, відповідач стверджує, що позивач до роботи в нічний час, не залучався.

Суд зауважує, що позивач, отримуючи грошове забезпечення щомісяця, мав знати про невиплату йому доплати за роботу у нічний час та своєчасно звернутись до роботодавця із відповідним запитом про отримання підтверджуючої інформації.

Своєю бездіяльністю позивач сам унеможливив отримання належних доказів для відновлення його порушеного права.

При вирішенні даного спору суд враховує, що відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень.

Проте, у разі відсутності (у зв`язку із закінченням терміну зберігання) у відповідача доказів, які можуть підтвердити правомірність позовних вимог, позивач має самостійно надати докази на обґрунтування позову. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Аналогічного висновку дійшов Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 825/66/16.

Таким чином, за відсутності доказів в справі суд вважає, що позовні вимоги позивача у частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу доплати за роботу у нічний час за 2000-2006 року та стягнення з відповідача доплати за роботу в нічний час за 2000-2006 роки не підлягають задоволенню.

2) Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу матеріальної допомоги за 2000-2006 року та стягнення з відповідача матеріальної допомоги за вказаний період, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України "Про міліцію" форми і розміри грошового утримання працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

Пунктом 2 Указу Президента України від 04 жовтня 1996 року № 926/26 "Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ" (далі - Указ № 926/26) з метою впорядкування грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ постановлено: виплачувати особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ матеріальну допомогу в розмірі місячного грошового забезпечення на рік (цей Указ набирав чинності з 1 грудня 1996 року, втратив чинність 01 січня 2008 року).

Зазначеним нормативно-правовим актом виплати, визначені пунктом 2, на відміну від виплат, передбачених пунктом 3 цього Указу, не обмежувались розміром асигнувань, що виділяються на утримання цих органів та їх проведення було не правом, а обов`язком керівників органів внутрішніх справ.

Проте, порядку виплати матеріальної допомоги зазначений указ не передбачав.

Разом з тим, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 30 червня 2005 року № 501 затверджені Методичні рекомендації про порядок застосування нормативно - правових актів з питань грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ та умов оплати праці працівників, які не мають спеціальних звань рядового і начальницького складу.

Пункт 60 зазначених рекомендацій передбачав, що матеріальна допомога виплачується у розмірі місячного грошового забезпечення на рік, а для працівників юридичних служб (передбачених пунктом 29.) розміри матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги для оздоровлення у розмірі двомісячного грошового забезпечення. Фактичні витрати на матеріальну допомогу, відповідно до вимог бюджетного законодавства, проводяться тільки в межах затвердженого фонду оплати праці. Преміювання осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ провадиться відповідно до їх особистого внеску в загальні результати роботи у відсотках до місячного грошового забезпечення в межах фонду преміювання, створеного в розмірі чотиримісячного фонду грошового забезпечення, без обмеження індивідуальних премій максимальними розмірами. Місячний фонд преміювання становить 33,3% грошового забезпечення.

Зазначене свідчить, що питання виплати матеріальної допомоги та її розмір у спірний період були правом керівника, а не його обов`язком, оскільки, як і премія обмежувалося розміром фонду оплати праці.

Крім того, відповідно до пункту 3 методичних рекомендацій, підставою для виплати грошового забезпечення є наказ про встановлення відповідних окладів, надбавок, доплат тощо.

Аналізуючи спеціальне законодавство, яке регулює порядок проходження служби в міліції, слід дійти висновку, що формою звернення з підлеглого до керівника був і залишається рапорт. Таким чином, для включення керівником до наказу про отримання матеріальної допомоги, підлеглий повинен був повідомити керівника про необхідність у матеріальній допомозі шляхом подання рапорту.

Аналогічні висновки зроблено ВСУ у справі 815/714/16 та судами у справах № 813/4115/17 (рішення 05.11.2020), 200/11028/19-а, 2007677/20-а, 826/13152/17, 540/615/20, №2-175/11.

Судом також встановлено, що рапорти про виплату допомоги позивачу за 2000-2006 роки та накази по особовому складу відсутні.

Таким чином, оскільки відсутні докази звернення позивача з рапортом про виплату йому допомоги за 2000-2006 роки, тому відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати на користь позивача матеріальної допомоги за вказаний період, відповідно, відсутні підстави для стягнення з відповідача матеріальної допомоги за 2000-2006 роки.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На переконання суду, відповідачем доведено правомірність вчинених дій, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Зважаючи, що у задоволенні позову відмовлено та позивач звільнений від сплати судового, а іншими учасниками справи судових витрат не понесено, суд дійшов висновку про відсутність підстав для розподілу судових витрат.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя К.Ю. Гарник