Справа № 260/1414/21
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2021-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 рокуЛьвівСправа № 260/1414/21 пров. № А/857/19162/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання Юрченко М.М.,

представника позивача Йосипчука О.В.,

представника відповідача Сусло Л.А.,

розглянувши у судовому засіданні (в режимі відеоконференції) в м. Львові апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

суддя (судді) в суді першої інстанції Рейті С.І.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення 16 вересня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

19 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті, в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ від 17 березня 2021 року № 386-к «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити з 20 березня 2021 року на посаді старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки в Закарпатській області; зобов`язати запропонувати посаду, рівнозначну посаді старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки в Закарпатській області; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що наказом від 17 березня 2021 року № 386-к його звільнено з посади старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області. Зі змісту даного наказу слідує, що підставою звільнення є «попередження про наступне вивільнення від 02 листопада 2020 року, лист Профспілки Укртрансбезпеки від 14 грудня 2020 року вих № 91». Вважає, підстави, вказані у наказі Державної служби України з безпеки на транспорті, є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності, оскільки посада старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області, яку він займав, продовжує існувати у зміненій структурі (новому штатному розписі) державного органу, тобто її скорочення не відбулось, відбулась фактично лише зміна її назви на «старший державний інспектор відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті у Закарпатській області Західного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки». Крім того, зазначає, що керівником державної служби не запропоновано іншої рівнозначної посади державної служби в державному органі чи структурі Державної служби України з безпеки на транспорті.

06 липня 2021 року Державною службою України з безпеки на транспорті до суду першої інстанції подано клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з непідвідомчістю спору адміністративному суду.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2021 року в задоволенні клопотання Державної служби України з безпеки на транспорті про закриття провадження у справі відмовлено.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з безпеки на транспорті від 17 березня 2021 року № 386-К «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки в Закарпатській області з 20 березня 2021 року. Стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 березня 2021 року по 08 вересня 2021 року, в розмірі 35999,73 грн, з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що зміст спірного наказу не містить жодних обґрунтувань з приводу надання переваг звільненню перед переведенням по відношенню до позивача, тому відсутні підстави вважати, що при прийнятті згаданого наказу було дотримано критерій обґрунтованості і такий слід скасувати, що в свою чергу передбачає подальше поновлення позивача на посаді, з якої останній незаконно звільнений. Також, втрачений заробіток за час вимушеного прогулу слід стягнути з відповідача. Разом з цим, оскільки обрано передбачений законодавчими нормами належний спосіб захисту позивача шляхом його поновлення на займаній до звільнення посаді, відсутні підстави для зобов`язання запропонувати рівнозначну посаду.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Державна служба України з безпеки на транспорті подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким провадження у справі закрити.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що позивач відповідно до даних його трудової книжки на момент звільнення не є державним службовцем, оскільки не займав посаду державної служби. Отже правовідносини, заявлені у цій справі до вирішення судом не стосуються відносин служби, а полягають у з`ясуванні належного виконання працівником своїх трудових обов`язків. Тому цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів та підвідомчий місцевому загальному суду. Судом першої інстанції повністю проігноровано той факт, що позивач припинив державну службу, коли за його згодою був переведений на посаду старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області, яка не є посадою державної служби, а тому до спірних правовідносин мали застосовуватись положення КЗпП України, а не Закону України «Про державну службу». Позивач не відноситься до категорій осіб, для яких існує заборона звільнення за ініціативою власника. Також, відповідачу не було відомо про розгляд справи 08 вересня 2021 року, що є порушенням норм процесуального права. При звільненні позивачу була виплачена вихідна допомога у розмірі 6000,00 грн, а також позивач перебуває на обліку у Державному центрі зайнятості, однак судом вищевказане не досліджувалось.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що хоч посада позивача і не віднесена до державної служби, однак за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів. Відповідачем не запропонована позивачу жодна посада в межах Укртрансбезпеки. Тобто звільнення позивача відбулось з порушенням вимог чинного законодавства, а відтак, спірний наказ є протиправним.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, в своїх поясненнях покликався на доводи в ній викладені.

Представник позивача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, згідно записів копії трудової книжки позивача від 21 серпня 2008 року, 16 грудня 2015 року останній призначений на посаду заступника начальника відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області за переведенням з Управління Укртрансінспекції у Закарпатській області, із збереженням 11 рангу державного службовця (наказ № 199-к від 16 грудня 2015 року) (а.с.25).

Згідно запису у трудовій книжці № 31, 01 травня 2016 року ОСОБА_1 присвоєно 6 (шостий) ранг державного службовця (наказ № 1650-к від 09 червня 2016 року) (а.с.26).

13 лютого 2019 року у зв`язку із зміною структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті переведений на посаду старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області (наказ № 215-к від 13.02.2019 року) (а.с.26), яку обіймав до звільнення.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 03 березня 2020 року № 196-р «Про оптимізацію діяльності територіальних органів Державної служби з безпеки на транспорті» була погоджена пропозиція Міністерства інфраструктури і Державної служби з безпеки на транспорті щодо утворення територіальних органів Державної служби з безпеки на транспорті як структурних підрозділів апарату Служби, реорганізувавши шляхом злиття відповідні територіальні органи зазначеної Служби за переліком згідно з додатком.

Згідно з додатком, зокрема, Управління Укртрансбезпеки у Львівській області, Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області та Управління Укртрансбезпеки в Івано-Франківській області реорганізовані шляхом злиття у Західне міжрегіональне управління Укртрансбезпеки.

Наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 09 вересня 2020 року № 340 упорядковано структуру Державної служби України з безпеки на транспорті, яка була введена в дію наказом Укртрансбезпеки від 13 жовтня 2020 року № 390, згідно якого до штату Західного міжрегіонального управління внесено структурні зміни та скорочено ряд посад, що були наявні в Управлінні Укртрансбезпеки у Львівській області, Управлінні Укртрансбезпеки у Закарпатській області та Управління Укртрансбезпеки в Івано-Франківській області, які реорганізуються.

02 листопада 2020 року позивача повідомлено про наступне звільнення з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю, оскільки посада, яку займає позивач скорочена, у зв`язку з прийняттям наказу Укртрансбезпеки від 09 вересня 2020 року № 340 «Про упорядкування структури Укртрансбезпеки» та відповідно до наказу Укртрансбезпеки від 13 жовтня 2020 року № 390 «Про введення в дію структури та штатного розпису Державної служби України з безпеки на транспорті на 2020 рік».

17 березня 2021 року Державною службою України з безпеки на транспорті видано наказ № 388-к про звільнення ОСОБА_1 , старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки в Закарпатській області, з займаної посади 19 березня 2021 року, у зв`язку зі скороченням штату працівників Укртрансбезпеки, відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю, на підставі попередження про наступне вивільнення від 02 листопада 2020 року, листа Профспілки Укртрансбезпеки від 14 грудня 2020 року вих. № 91.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Однак, колегія суддів вважає, що суду першої інстанції помилково не врахував наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі, серед іншого, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно із ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Приписами ч. 1, ч. 2 ст. 4 КАС України встановлено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Основними ознаками публічно-правових відносин є: обов`язкова участь у цих відносинах суб`єкта, який наділений публічно-владними повноваженнями; підпорядкованість одного учасника публічно-правових відносин іншому - суб`єкту владних повноважень (що проявляється у можливості суб`єкта владних повноважень вирішувати питання про права і обов`язки підпорядкованої особи); імперативність публічно-правових відносин; домінування публічно-правового інтересу у цих відносинах.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «публічна служба» в розумінні п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Як неодноразово зазначалось Верховним Судом, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року по справі № 462/3516/17 під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

1 травня 2016 року набув чинності Закон України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VIII), відповідно до преамбули якого він визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Закон № 889-VIII регулює відносини, що виникають у зв`язку зі вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 889 VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Згідно із ч. 2 ст. 1 Закону № 889-VIII державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону № 889-VIII посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.

Пунктом 18 ч. 3 ст. 3 Закону № 889-VIII передбачено, що дія цього Закону не поширюється на працівників державних підприємств, установ, організацій, інших суб`єктів господарювання державної форми власності, а також навчальних закладів, заснованих державними органами.

Таким чином, державна служба характеризується тим, що: а) здійснюється на державних посадах у державних органах або їх апаратах; б) має своєю метою реалізацію завдань і функцій держави; в) регламентується Законом України «Про державну службу» та іншими спеціальними законами; г) характеризується особливістю вступу на державну службу, її проходженням, припиненням службових відносин; ґ) пов`язана з присвоєнням рангів, чинів, спеціальних і військових звань; д) характеризується безпартійністю або політичною нейтральністю державних службовців; е) оплачується за рахунок державного бюджету.

Спори з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби охоплюють весь спектр спорів, що виникають у відносинах публічної служби. Разом з цим, до цієї категорії не належать трудові спори: а) керівників та інших працівників державних і комунальних підприємств, установ та організацій; б) працівників, які працюють за трудовим договором у державних органах і органах місцевого самоврядування; в) працівників бюджетних установ та інше.

Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 27 лютого 2019 року у справі № 815/6096/17.

Правове становище Державної служби України з безпеки на транспорті врегульовано Положенням про Державної служби України з безпеки на транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 103 (далі - Положення №103).

Згідно приписів пп. 2 п. 6 Положення № 103 Укртрансбезпека з метою організації своєї діяльності здійснює добір кадрів в апарат Укртрансбезпеки та на керівні посади в її територіальні органи, формує кадровий резерв на відповідні посади, організовує роботу з підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації державних службовців і працівників апарату Укртрансбезпеки та її територіальних органів.

Відповідно пп.6 п.7 Положення №103 Укртрансбезпека для виконання покладених на неї завдань має право: забезпечувати державних службовців та працівників Укртрансбезпеки службовими посвідченнями, форменим одягом, нагрудними знаками та знаками розрізнення, засобами аудіо- та відеотехніки, видавати для проведення заходів державного контролю сигнальні диски (жезли).

Пунктом 8 Положення №103 передбачено, що Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи. Державні службовці та працівники Укртрансбезпеки мають службові посвідчення встановленого зразка.

З аналізу вищенаведеного слідує, що співробітниками Укртрансбезпеки можуть бути як державні службовці, так і працівники апарату Укртрансбезпеки, що не перебувають на державній службі.

Матеріалами справи підтверджено, що наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 13 лютого 2019 року № 215-к ОСОБА_1 , заступника начальника відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області, з 13 лютого 2019 року переведено, за його згодою, постійно, на посаду старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Уктрансбезпеки у Закарпатській області, з посадовим окладом відповідно до штатного розпису.

Також, вищевказане підтверджується записом № 32 у трудовій книжці позивача та долученою до матеріалів справи посадовою інструкцією старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Укртрансбезпеки у Закарпатській області, затвердженою наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 29 грудня 2018 року № 988.

Відповідно до п. 1.5 згаданої інструкції, старший державний інспектор не є державним службовцем. Із вказаною посадовою інструкцією позивача ознайомлено 13 лютого 2019 року.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що позивач був обізнаний про те, що його посада не відноситься до державної служби з 13 лютого 2019 року.

При цьому, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 року № 1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» (зі змінами), старші державні інспектори Укртрансбезпеки не є державними службовцями та відносяться до 8-11 розряду Єдиної тарифної сітки.

Отже, позивач не складав присягу та йому не присвоювався ранг державного службовця згідно з перебуванням на вищевказаній посаді.

Тобто, відповідно до імперативних приписів п. 18 ч. 3 ст. 3 Закону № 889-VIII позивач є таким, на якого не поширюється дія Закону України «Про державну службу».

13 жовтня 2020 року наказом Державної служби України з безпеки на транспорті № 390 введено в дію з 15 жовтня 2020 року структуру, затверджену наказом Укртрансбезпеки від 09 вересня 2020 року № 340 «Про упорядкування структури Укртрансбезпеки» та штатний розпис Державної служби України з безпеки на транспорті на 2020 рік.

Згідно із наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 15 жовтня 2020 року № 1628-к зобов`язано Департамент роботи з персоналом вжити заходів в установленому порядку щодо попередження про заплановане вивільнення працівників Державної служби України з безпеки на транспорті.

17 березня 2021 року наказом Державної служби України з безпеки на транспорті № 386-к звільнено ОСОБА_1 , старшого державного інспектора відділу державного контролю та нагляду за безпекою на транспорті Управління Уктрансбезпеки у Закарпатській області, із займаної посади 19 березня 2021 року у зв`язку зі скороченням штату працівників Укртрансбезпеки відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Колегія суддів звертає увагу, що звільнення позивача згідно наказу № 386-к від 17 березня 2021 року відбулося виключно на підставі норм трудового законодавства КЗпП України, без будь-яких особливостей, які притаманні звільненню особи з посади, яка відноситься до посад публічної служби.

За таких обставин посада, з якої було звільнено ОСОБА_1 , не відноситься до публічної служби, оскільки не пов`язана з діяльністю на державних політичних посадах, професійною діяльністю суддів, прокурорів, військовою службою, альтернативною (невійськовою) службою, дипломатичною службою, іншою державною службою, службою в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

За приписами ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Враховуючи характер спірних правовідносин та суб`єктний склад сторін у справі, колегія суддів приходить до висновку, що цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Щодо посилання позивача на постанову Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 420/7281/20, то колегія суддів зазначає, що у вказаній справі предметом спору є наказ про звільнення від 15 лютого 2019 року, а отже наведена постанова та оскаржуване судове рішення прийняті за різних фактичних обставин справи, які у своїй сукупності не дозволяють встановити подібність правовідносин у цих справах та аналогічно застосувати ті ж самі положення законодавства.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 КАС України. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги (частина перша статті 319 КАС України).

Оскільки суд першої інстанції розглянув справу з порушенням правил юрисдикції адміністративних судів, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування судового рішення із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст. 238, ст. 239, ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 3 ч. 1 ст. 315, ст. 319, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті задовольнити повністю.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2021 року у справі № 260/1414/21 скасувати, а провадження у справі закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 14 грудня 2021 року