Справа № 380/2978/21
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2021-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/2978/21 пров. № А/857/17963/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Затолочного В.С., Кушнерика М.П.

з участю секретаря судового засідання Хомича О.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року (суддя першої інстанції Потабенко В.А., м. Львів, повний текст складено 29.06.2021)

В С Т А Н О В И В :

3 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2017-2019 роки) у розмірі 58707,74 грн. за період з 07.02.2019 по 04.02.2021.

Обґрунтовуючи вимоги, позивач зазначив , що 31.01.2019 наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №5-РС його звільнено у запас відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за підп. «к». 06.02.2019 наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №25 його було виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Відповідно до вимог чинного законодавства на день звільнення позивача повинні були б розрахувати по усіх видах забезпечення. Однак, остаточний розрахунок з позивачем відбувся лише на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.10.2020 у справі №380/7375/20. Вказаним рішенням частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на йому індексацію грошового забезпечення за період з 02.02.2016 по 06.02.2019. На виконання вказаного рішення відповідач виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення 16.12.2020 у сумі 39414,63 грн. Окрім того, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18.11.2020 у справі №380/7360/20 задоволено позовні вимоги позивача та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2017 по 2019 роки. В подальшому, на виконання вказаного рішення, відповідач перерахував кошти на банківський рахунок позивача 04.02.2021 у сумі 18639,67 грн. Після остаточного розрахунку військової частини з позивачем, в останнього виникло право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Таким чином, позивач зазначає, що періодом затримки розрахунку при звільненні є період з 07.02.2019 по 04.02.2021.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року позовні вимоги було задоволено. Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2017-2019 роки) у розмірі 58707 грн 74 коп. за період з 07.02.2019 по 04.02.2021. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь позивача судовий збір в розмірі 908 гривень.

Із таким судовим рішенням не погодилася Військова частина НОМЕР_2 та подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що до спірних правовідносин не можна застосовувати ст.ст. 116 та 117 Кодексу Законів України про працю, оскільки ці правові норми поширюються на правовідносини, які виникають при звільненні працівників підприємств, установ, організацій, а позивач перебував в статусі військовослужбовця відповідно до його особливого виду службової діяльності. Також зазначив те, що порядок звільнення військовослужбовців з військової служби та підстави припинення трудового договору з працівниками підприємств, установ, організацій є принципово відмінними одне від одного. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Звернув увагу суду на те, що позивачу було надано право, передбаченим спеціальним законодавством, залишатись на військовій службі та отримувати грошове забезпечення до моменту проведення всіх необхідних розрахунків з ним, проте позивач не скористався ним. Тому, вимога позивача щодо зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні є безпідставною. Також наголосив на неспівмірності заявлених до стягнення сум середнього заробітку із встановленим розміром заборгованості. Отже, апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов.

У судовому засіданні представник апелянта Мартинишин І.І. підтримав апеляційну скаргу з підстав, що в ній викладені.

Позивач та представник позивача у судове засідання повторно не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи. Разом з тим, представник позивача 30 листопада 2020 року подав клопотання про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 06.02.2019 №25 прапорщика ОСОБА_1 , старшину ремонтно-технічної роти військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 31.01.2019 № 5-РС у запас відповідно п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу за підп. «к».

З 06.02.2019 позивача виключено із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16.10.2020 у справі №380/7375/20 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 06.02.2019; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 06.02.2019.

16.12.2020 відповідачем була здійснена оплата коштів на розрахунковий рахунок позивача в сумі 39414,63 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18.11.2020 у справі № 380/7360/20 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2017 по 2019 роки; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2017 по 2019 роки.

04.02.2020 відповідачем була здійснена оплата коштів на розрахунковий рахунок позивача в сумі 18639,67 грн.

Апеляційний суд частково погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з таких підстав.

Частиною ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Щодо доводів відповідача, що трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, а тому норми законодавства про оплату праці і вирішення таких спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством і не підпадають під дію загального трудового права, суд зазначає наступне.

Так, порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.

Разом із тим, відповідними спеціальними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку при звільненні і відповідальності роботодавців за несвоєчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що фактично позбавляє таких осіб гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

Закріплені у ст. 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про застосування до спірних правовідносин положень ст.ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Вказана позиція суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 01.03.2018 у справі №806/1899/17 та від 31.05.2018 у справі №823/1023/16.

Суд враховує, що позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення 06.02.2019.

Таким чином, оскільки грошову компенсацію за невикористані додаткові відпустки як учаснику бойових дій та індексацію грошового забезпечення позивачу не виплачено в день його виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, то вказана обставина свідчить про те, що при звільненні відповідач протиправно не провів з позивачем повного розрахунку.

Отже, є підстави для стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що суд першої інстанції безпідставно врахував при визначенні суми середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача розмір індексації грошового забезпечення в сумі 39414, 63 грн.

Так, матеріалами справи підтверджено, що ця сума була перерахована позивачу 16 грудня 2020 року .

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

У справі, що розглядається, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії 3 березня 2021 року, тобто з пропуском місячного строку з дня розрахунку в частині виплати позивачу індексації грошового забезпечення, не зазначивши підстав для поновлення цього строку.

При цьому апеляційний суд відкладав слухання справи з метою надання позивачу можливості заявитися в судове засідання та навести поважні причини для пропуску строку звернення до суду.

Однак, позивач та його представник повторно не заявились в судове засідання.

Отже, враховуючи те, що позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду із цим позовом, належних обґрунтувань обставин та доказів, на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом позивачем не наведено та не доведено, колегія суддів вважає, що наявні підстави для залишення позовної заяви в цій частині без розгляду.

Такі висновки відповідають правовій позиції, висловленій у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 140/15918/20 (адміністративне провадження № К/9901/21265/21).

Як видно з матеріалів справи, позивачу була виплачена грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій 4 лютого 2021 року.

Строк затримки розрахунку складає 728 календарних днів.

Отже, за цей період належить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати № 100 від 08.02.1995, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно з довідкою відповідача про доходи позивача середньомісячний заробіток позивача за два останніх місяці перед звільненням з військової служби становила 19999,27 грн., а саме у грудні 2018 року - 10067,45 грн. та у січні 2019 року - 9931,82 грн. Отже, середньоденний заробіток позивача становить 322,57 грн. (19999,27 грн. (заробіток за два останніх місяці поділений на 62 календарних дні (31 календарний день у грудні 2018 року та 31 календарний день у січні 2019 року).

Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в цьому разі становить 234830,96 грн.(322,57 грн. х 728 календарних днів).

Встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

Отже, оскільки позивач не отримав у день його звільнення всі належні виплати, а кошти йому було перераховано за наслідками судового вирішення спору із значною затримкою, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач має право на присудження йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

При визначенні суми суд першої інстанції врахував істотність частки суми грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку .

Однак, апеляційний суд не погоджується з таким розрахунком з наступних мотивів.

Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, в якій сформовано наступний правовий висновок.

Синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 Кодексу законів про працю України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Таким чином, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно довідки Військової частини НОМЕР_2 від 26 листопада 2021 року позивачу до виплати при звільненні було нараховано 187041, 47 грн.

При цьому загальний розмір належних ОСОБА_1 при звільнені виплат складає 245695.99 грн (18639, 67+ 40014, 85 грн+ 187041, 47 грн).

Отже, відсоток, який складає невиплачена при звільненні грошова компенсація за невикористану відпустку як учаснику бойових дій в сумі 18639, 67 грн у співвідношенні до загальної суми складає 7,58%.

Відповідно такий самий відсоток середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні від загальної суми складає 17800,19 грн.

Таким чином, ця сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні була б співмірною з урахуванням правової позиції Верховного Суду.

Отже, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог та стягнення на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 17800,19 грн за період з 7 лютого 2019 року по 4 лютого 2021 року.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно ч.6 ст.139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що позовні вимоги було задоволено частково, на користь позивача слід стягнути суму сплаченого судового збору при поданні позову в розмірі 454 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ч.3 ст.243, ст.ст. 240, 250, 308, 310, 317, 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року скасувати та прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2017-2019 роки) у розмірі 17800 (сімнадцять тисяч вісімсот) грн. 19 коп. за період з 07.02.2019 по 04.02.2021.

Позовні вимоги про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у зв`язку з невиплатою індексації грошового забезпечення в сумі 39414,63 грн. залишити без розгляду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ; місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ; адреса: АДРЕСА_2 ) судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді В. С. Затолочний
М. П. Кушнерик
Повне судове рішення складено 14.12.2021 у зв`язку з тимчасовою відсутністю судді Затолочного В.С.