Справа № 460/1401/21
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2021-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2021 рокуЛьвівСправа № 460/1401/21 пров. № А/857/16949/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Кухтея Р.В.,

Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Гудима Н.С.), ухвалене в порядку письмового провадження в м.Рівне 14 травня 2021 року, повне судове рішення складено 14 травня 2021 року, у справі №460/1401/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

02.03.2021 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, просив: визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області в призначенні пенсії за віком, зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити пенсію за віком.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 14 травня 2021 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що призначення та виплата пенсій особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, провадиться за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.03.2003 і з урахуванням додаткових пільг, встановлених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-XII від 28.02.1991. Суд першої інстанції зазначив, що враховуючи вказівку у посвідченні позивача про статус як учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році (категорії 2) та беручи до уваги той факт, що видача такого посвідчення можлива лише у разі підтвердження роботи в зоні відчуження у 1987 році не менше 14 календарних днів, то відсутні правові підстави вважати, що позивачем не підтверджено факт участі на роботах по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС безпосередньо в зоні відчуження. Суд першої інстанції вказав, що твердження відповідача про наявність розбіжностей щодо написання прізвища позивача та населених пунктів у долучених довідках не спростовують факту наявності у позивача статусу учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Суд першої інстанції зазначив, що прийняття на підтвердження стажу роботи письмових трудових договорів застосовується тільки в тому випадку, коли в трудовій книжці відсутні відповідні записи про роботу особи на підприємстві внаслідок неможливості одержання від підприємства довідки чи відповідних документів про стаж роботи. Щодо незарахування до страхового стажу позивача періоду здійснення позивачем підприємницької діяльності з 01.01.1998 по 31.12.2003, суд першої інстанції зазначив, що позивач надав відповідачу витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, згідно з яким в спірний період з 01.01.1998 по 31.12.2003 був зареєстрований фізичною особою-підприємцем, вказаний період провадження підприємницької діяльності зараховується до стажу на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, підстав для незарахування такого періоду до страхового стажу позивача у відповідача не було. Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у позивача порушеного права, яке підлягає судовому захисту шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у не призначенні позивачу пенсії зі зниженням пенсійного віку на 8 років. При цьому, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача та визнав протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо незарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів його роботи з 26.06.1991 по 15.10.1993, 17.02.1994 по 17.04.1996 та періоду здійснення ним підприємницької діяльності з 01.01.1998 по 31.12.2003.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14 травня 2021 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що станом на 30.12.2020 позивач досягнув 54 роки, а не 60 років як вказано в законі. Скаржник вказує, що в документах, доданих до заяви про факт участі позивача на роботах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС безпосередньо в зоні відчуження, іде розбіжність прізвища з прізвищем у паспортних даних. Скаржник зазначає, що будь-яка інша робота у період до 01.01.2004 зараховується до стажу за умови, що працівник підлягав державному соціальному страхуванню або за умови сплати страхових внесків. Вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку письмового провадження, в силу приписів статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_1 має статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році (категорія 2), що підтверджується копією посвідчення Серії НОМЕР_1 , виданого 24.11.2015.

30.12.2020 ОСОБА_1 звернувся у Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про призначення пенсії за віком (а.с.58).

Листом №1700-0702-8/2370 від 20.01.2021 Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повідомило ОСОБА_1 про відмову у призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС другої категорії відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Відмова мотивована тим, що до страхового стажу не зараховані періоди роботи, зазначені в трудовій книжці, заповненій 13.01.1984, а саме: з 26.06.1991 по 15.10.1993, оскільки є виправлення в номері наказу на звільнення, що суперечить Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162; з 17.02.1994 по 17.04.1996, оскільки є виправлення в датах на прийняття та звільнення, що суперечить Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162. Також вказано, що у документах, доданих до заяви про факт участі на роботах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС безпосередньо в зоні відчуження, є розбіжності.

Вважаючи вказану відмову протиправною та необґрунтованою, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Зі змісту частини 3 статті 23 Загальної Декларації прав людини та пункту 4 частини 1 Європейської Соціальної хартії випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується, зокрема, на Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Згідно з абзацом 2 пункту 13 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до законів України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та цього Закону, призначається одна пенсія за її вибором. Порядок фінансування цих пенсій встановлюється відповідними законами.

Відповідно до пункту «а» частини 1 статті 49 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон № 796-XII) пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді державної пенсії.

Статтею 55 Закону №796-XII встановлено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу: учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у 1987 році у зоні відчуження не менше 14 календарних днів пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку на 8 років.

Призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.

Таким чином, для виникнення в особи права на призначення пенсії із зменшенням на 8 років пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», така особа повинна довести факт своєї роботи у зоні відчуження (у 1987 році не менше 14 календарних днів).

Згідно з статтею 10 Закону № 796-XII учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців*, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 14 Закону №796-XII до 2 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, належать учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження у 1987 році - не менше 14 календарних днів, а також потерпілі від Чорнобильської катастрофи.

Згідно з частиною 1 статті 15 Закону № 796-XII підставами для визначення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є період роботи (служби) у зоні відчуження, що підтверджено відповідними документами.

Статтею 65 Закону № 796-XII встановлено, що учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України. Посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 24.11.2015 ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році 2 категорії.

Відповідно до положень пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, документи, які засвідчують особливий статус особи, зокрема, посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи (за наявності)) та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Отже, законодавець встановив альтернативний перелік документів, що підтверджують участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які повинні містити інформацію про період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

При цьому, документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС», а такі документи, як довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, відповідно до статті 15 Закону № 796-XII є лише підставою для визначення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Згідно з пунктом 3 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 №51, в редакції чинній на час видачі позивачу посвідчення серії НОМЕР_1 , учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження з моменту аварії до 1 липня 1986 р. - незалежно від кількості робочих днів, з 1 липня 1986 р. до 31 грудня 1986 р. - не менше 5, а у 1987 році - не менше 14 календарних днів, віднесеним до категорії 2, видаються посвідчення синього кольору, серія А. При цьому у посвідченні на правій стороні по діагоналі зліва направо ставиться штамп фарбою червоного кольору «Перереєстровано» і на вільному місці виконується запис про дату перереєстрації.

Пунктом 10 вказаного Порядку закріплено перелік документів на підставі одного з яких видається посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідно до частини 4 статті 15 Закону № 796-XII видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами).

Відповідно до позиції Верховного Суду (постанови від 12 лютого 2020 року у справі №497/1830/16-а, від 06 квітня 2020 року у справі №752/15346/17) єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом № 796-XII, у тому числі призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС».

Посвідчення позивача серії НОМЕР_1 є безстроковим, недійсним не визнавалось, а статус позивача «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році» відповідачем не оспорюється.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо підтвердження позивачем факту участі на роботах по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС безпосередньо в зоні відчуження.

Крім того, відповідно до записів трудової книжки, заповненої 13.01.1984, позивач 24.02.1987 прийнятий в штат управління слюсарем-монтажником третього розряду з монтажу обладнання АЕС, 05.07.1987 звільнений за власним бажанням. Відповідно до копії довідки №484, затвердженої Західно-Українським монтажним управлінням, позивач працював 1-9 квітня 1987 року, 1-25 травня 1987 року на ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Відповідно до копії довідки №27 від 18.02.2011, виданої ВАТ «Південтеплоенергомонтаж» ДП «Західно-Українське монтажне управління», ОСОБА_1 у 1987 році брав участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, де отримав сумарну дозу зовнішнього опромінювання 0,70R.

Більше того, позивачем надавалися до пенсійного органу архівна довідка Архівного відділу Виконавчого комітету Вараської міської ради Рівненської області №276/15.1-03 від 15.11.2018 та копія наказу Західно-Українського монтажного управління № 96/к від 21.04.1987, згідно з якими ОСОБА_1 відряджався для роботи по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з 21.04.1987 по 20.05.1987 (а.с.70-71).

До того ж, відповідно до Акта №9 позапланової перевірки достовірності документів про заробітну плату наданих для призначення пенсії згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ОСОБА_1 від 05.02.2021 дані архівної довідки від 15.11.2018 №276/15.4-03 за період роботи з березня 1987 року по липень 1987 року в ДП ЗУМУ ВАТ «ПТЕМ» відповідають наданим на перевірку даним, у наказі з кадрових питань (про відрядження) від 21.04.1987 №96/к підтверджено запис про відрядження ОСОБА_1 в с.Залісся, Тернопільське монтажне управління тресту «Південтеплоенергомонтаж» для роботи по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС строком на один місяць з 21.04 по 20.05.1987.

Аргументи відповідача щодо наявних розбіжностей у документах, наданих на підтвердження факту участі на роботах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС безпосередньо в зоні відчуження суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, у тому числі призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС», а тому технічні помилки у зазначених відповідачем документах не можуть розцінюватися у якості підстави для відмови позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

Отже, враховуючи положення статті 55 Закону №796-XII, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач має право на призначення пенсії із зниженням пенсійного віку на 8 років і вправі реалізувати таке право за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку.

Щодо не зарахування до страхового стажу позивача періодів з 26.06.1991 по 15.10.1993 та з 17.02.1994 по 17.04.1996, оскільки є виправлення в номері наказу на звільнення та датах на прийняття та звільнення, що суперечить Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 №162, то суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 4 статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з частиною 1 статті 56 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-ХІІ) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

В силу вимог статті 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до положень пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затвердженої Постановою Держдусм СРСР від 20.06.1974 №162 з змінами, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та службовців.

Згідно з пунктом 2.2 вказаної Інструкції у трудову книжку заносяться записи про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.

Відповідно до пункту 2.5 зазначеної Інструкції у випаду виявлення неправильного або неточного запису про роботу, перевід на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення та ін. виправлення вноситься адміністрацією того підприємства, де був внесений відповідний запис. Адміністрація за новим місцем роботи повинна надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі - Інструкція №58) до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Згідно з пунктами 2.6 та 2.9 Інструкції №58 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу. Виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу роботу, про нагородження та заохочення та інші мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження.

На виконання статті 62 Закону №1788-ХІІ Кабінет Міністрів України прийняв Постанову «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» №637 від 12.08.1993 (далі - Порядок №637).

Пунктом 1 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з пунктом 2 Порядку №637 у разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, у позивача є в наявності трудова книжка, яку він надавав відповідачу для призначення пенсії по віку.

В свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії за віком. За загальним правилом відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій ця трудова книжка належить, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 30 вересня 2021 року у справі №300/860/17.

Окрім того, факт роботи позивача у період з 17.02.1994 по 17.04.1996 на посаді директора ТОВ «САВОМИ» підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для зарахування періодів роботи позивача з 26.06.1991 по 15.10.1993 та з 17.02.1994 по 17.04.1996 до страхового стажу позивача.

Щодо періоду здійснення позивачем підприємницької діяльності з 01.01.1998 по 31.12.2003, то відповідно до пункту 3-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди: 1) ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку: з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності; з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).

Відповідно до абзацу 2 пункту 4 Порядку №637 періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 р. по 31 грудня 2003 р. зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 1 січня 2004 р. по 31 грудня 2017 р. за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.

Відповідно до листа ЦНАП у м.Рівному Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради від 07.11.2018, згідно автоматизованої бази даних юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, ОСОБА_1 зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності фізична особа розпорядженням міського голови від 25.03.1994 №378Р. Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань державну реєстрацію підприємницькою діяльності ОСОБА_1 припинено 26.01.2017.

Вказане підтверджено також долученим до матеріалів справи та поданим пенсійному органу витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

З огляду на вказане у відповідача відсутні правові підстави для не зарахування зазначеного періоду до страхового стажу позивача.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З врахуванням обставин справи, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції, що відповідач, не зараховуючи до страхового стажу позивача періоди роботи з 26.06.1991 по 15.10.1993, 17.02.1994 по 17.04.1996 та період здійснення ним підприємницької діяльності з 01.01.1998 по 31.12.2003, діяв не на підставі, не в межах та не у спосіб, визначені чинним законодавством.

Щодо виходу судом першої інстанції за межі позовних вимог та щодо обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникало б необхідності повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Прийняття рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає цій міжнародній нормі.

Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що з огляду на необхідність обрання найбільш ефективного способу захисту порушених прав позивача, відмова у формі листа вказує на відсутність наміру суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення у формі, передбаченій чинним законодавством. Оскільки процес надання позивачу відмови у призначенні пенсії без прийняття відповідного владного управлінського рішення може бути тривалим, тому в межах спірних правовідносин, за вказаного правового регулювання, належним способом захисту порушеного права є саме вирішення судом питання про визнання протиправною бездіяльності скаржника щодо незарахування до страхового стажу позивача періодів роботи з 26.06.1991 по 15.10.1993, 17.02.1994 по 17.04.1996 та періоду здійснення ним підприємницької діяльності з 01.01.1998 по 31.12.2003, зобов`язання зарахувати вказані періоди до страхового стажу позивача та призначити позивачу з 30.12.2020 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено мотиви протиправності дій відповідача щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14 травня 2021 року у справі №460/1401/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Р. В. Кухтей
С. М. Шевчук