Справа № 520/8519/21
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2021-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 р.Справа № 520/8519/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Калиновського В.А. , Кононенко З.О. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.07.2021, головуючий суддя І інстанції: Севастьяненко К.О., м. Харків, по справі № 520/8519/21

за позовом: ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України,

про визнання протиправною та скасування вимоги, -

в с т а н о в и в:

17.05.2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, яким (з урахуванням уточнень) просить визнати противоправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Харківській області (далі ГУ ДПС у Харківській області) про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 17.11.2020 року № Ф-33730-17 на суму 38.797,00 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.07.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування вимоги задоволено, визнано протиправною та скасовано вимогу ГУ ДПС у Харківській області про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 17.11.2020 року Ф-33730-17 на суму 38.797,00 грн.

Судом проведений розподіл судових витрат - стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Харківській області витрати, понесені у зв`язку зі сплатою судового збору у розмірі 908,00 грн.

Не погоджуючись із судовим рішенням, ГУ ДПС у Харківській області подано апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає його ухваленим з неповним з`ясуванням обставин, просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ФО-П ОСОБА_1 перебувала на обліку в Індустріальній ДПІ (Немишлянський район м. Харкова) ГУ ДПС у Харківській області з 06.09.2012 року, з 31.03.2021 року платник перебуває в стані - припинено, але не знято з обліку (а.с.61-63).

Згідно інтегрованої картки платника єдиного внеску за кодом бюджетної класифікації 71040000 ОСОБА_1 на 14.04.2021 року обліковується заборгованість за 2017 рік 8.448,00 грн; за 2018 рік 9.828,72 грн; за 2019 рік 11.016,72 грн; за 2020 рік 8.495,30 грн (а.с.66-70).

У зв`язку з вказаними обставинами контролюючим органом прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 17.11.2020 року № Ф-33730-17 на суму 38.797,00 грн (у тому числі штрафи 39,35 грн, пеня 0,39 грн) (а.с.8).

Не погодившись із прийнятою вимогою, позивач 09.09.2021 року оскаржила її до ГУ ДПС у Харківській області та ДПС України, однак остання рішенням ДПС у України від 22.04.2021 року № 2724/К/99-00-06-02-01-09 залишена без розгляду (а.с.12-14, 40-43).

Рішенням ГУ ДПС у Харківській області від 05.05.2021 року № 16713/6/20-40-13-13-19, вимога про сплату боргу (недоїмки) від 17.11.2020 року Ф-33730-17 залишена без змін (а.с.16-17).

Не погоджуючись з вказаною вимогою, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції прийшов до висновку, що контролюючим органом необґрунтовано нараховано позивачу суму ЄСВ за період, в якому позивач була працевлаштована, оскільки останній нараховувалась заробітна плата та платився єдиний внесок.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої виходячи з наступного.

Правовідносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, врегульовані Податковим кодексом України (далі ПК України) та нормами Закону України від 08.07.2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закону № 2464-VI) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Так, відповідно до п.п. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 ПК України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Пункт 14.1.195 п. 14.1 ст. 14 ПК України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону;

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ст. 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям:

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абз. 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI, на якому наполягає ГУ ДПС у Харківській області, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27.11.2019 року по справі № 160/3114/19 та в подальшому підтримана у постановах від 04.12.2019 року по справі № 440/2149/19 та від 23.01.2020 року по справі № 480/4656/18.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, із матеріалів справи встановлено, що заборгованість позивача, за розрахунком контролюючого органу, виникла у зв`язку із несплатою у встановлений строк єдиного соціального внеску, а саме: станом на 01.01.2017 року за позивачем рахувалась заборгованість у розмірі 3.207,87 грн (наявний борг позивача після переходу з Пенсійного фонду до органу фіскальної служби у розмірі 795,17 грн; заборгованість з ЄСВ за ІІІ квартал 2013 року у розмірі 1.194,03 грн; заборгованість з ЄСВ за IV квартал 2013 року у розмірі 1.218,67 грн); заборгованість з ЄСВ за 2017 рік у розмірі 8.448,00 грн; заборгованість з ЄСВ за 2018 рік у розмірі 9.828,72 грн; заборгованість з ЄСВ за 2019 рік у розмірі 11.016,72 грн; заборгованість з ЄСВ за 2020 рік у розмірі 6.295,30 грн.

Колегія суддів надає критичну оцінку зазначеному розрахунку контролюючого органу, оскільки не вірно розрахована контролюючим органом сума у розмірі 38.796,61 грн відрізняється від відомостей інтегрованої картки платника єдиного внеску за кодом бюджетної класифікації 71040000, відповідно до якої за позивачем рахувалась заборгованість з єдиного внеску у сумі 38.797,00 грн (недоїмка 38.757,26 грн, штрафні санкції 39,35 грн, пеня 0,39 грн).

В той час, відповідно до відомостей трудової книжки серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 з 07.04.2015 року по 05.05.2015 року працювала на посаді продавця-консультанта в магазині одягу у ФО-П ОСОБА_2 ; з 06.05.2015 року по 22.10.2015 року працювала на посаді продавця-консультанта в магазині одягу у СПД ОСОБА_3 ; з 22.10.2015 року по 23.03.2017 року працювала на посаді адміністратора залу магазину одягу у СПД ОСОБА_3 ; з 24.03.2017 року по 31.08.2017 року працювала на посаді адміністратора залу магазину одягу у ФО-П ОСОБА_4 ; з 01.09.2017 року по 21.05.2018 року працювала на посаді продавця-консультанта в магазині одягу у ФО-П ОСОБА_5 ; з 26.06.2018 року по 18.09.2018 року працювала на посаді продавця-консультанта у ФО-П ОСОБА_6 ; з 19.09.2018 року по 07.12.2018 року працювала на посаді продавця консультанта у ФО-П ОСОБА_7 ; з 10.12.2018 року по 26.06.2019 року працювала на посаді продавця-консультанта у ФО-П ОСОБА_8 ; з 27.06.2019 року по 30.09.2019 року працювала на посаді продавця-консультанта у ФО-П ОСОБА_9 ; з 26.06.2020 року по 02.11.2020 року працювала на посаді продавця-консультанта у ФО-П ОСОБА_10 ; з 04.11.2020 року по 06.05.2021 року працювала на посаді продавця-консультанта у ТОВ «ФС Трейд» (а.с.37-38).

Відповідно до відомостей Пенсійного фонду України із реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України, за спірні періоди роботодавцями позивача нарахована заробітна плата та сплачені страхові внески (а.с.44-45).

Доказів отримання позивачем доходів за І-IV кв. 2017 року, за І-IV кв. 2018 року, за І-IV кв. 2019 року та за І-ІІІ кв. 2020 року від підприємницької діяльності контролюючим органом до судів першої та апеляційної інстанції не надано.

Посилання контролюючого органу в апеляційній скарзі на неврахуванням судом першої інстанції відсутності відомостей перебування позивача у трудових відносинах протягом 2013 року та у період з 01.10.2019 року по 26.09.2020 року колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідачем здійснено нарахування з єдиного внеску за період з 2013 року по 19.10.2020 року без врахування доказів її перебування у трудових відносинах у період з 2017-2020 роки з СПД ОСОБА_3 , ФО-П ОСОБА_4 , ФО-П ОСОБА_5 , ФО-П ОСОБА_6 , ФО-П ОСОБА_7 , ФО-П ОСОБА_8 , ФО-П ОСОБА_9 , ФО-П ОСОБА_10 ..

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI, позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за неї у певний період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховували та сплачували роботодавці в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка не отримувала дохід від здійснення підприємницької діяльності.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність у ОСОБА_1 обов`язку сплачувати ЄСВ у мінімальному розмірі, яка була зареєстрована як фізична особа-підприємець у період коли позивач була найманим працівником, з огляду на що оскаржувана вимога податкового органу є протиправною та підлягає скасуванню.

Враховуючи встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та вищенаведені норми законодавства, якими урегульовано спірні відносини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення-без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, рішення або ухвалу-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, яке є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу ГУ ДПС у Харківській області без задоволення, а судове рішення без змін.

Інші доводи сторін на висновки колегії суддів не впливають.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308, 310, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.07.2021 по справі № 520/8519/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя (підпис)Я.М. Макаренко
Судді(підпис) (підпис) В.А. Калиновський З.О. Кононенко
Повний текст постанови складено 10.12.2021 року