Справа № 640/10591/21
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2021-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2021 року м. Київ № 640/10591/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Гарника К.Ю., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання дій протиправними , зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі по тексту - відповідач), адреса: 04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, в якій позивач просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 з 24 березня 2021 року пенсію за вислугу років у відповідності до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції Закону України від 12 липня 2001 року №2663-ІІІ) у розмірі 80% від суми заробітної плати, обчисленої за останні 60 календарні місяці роботи та визначеної у довідці Київської міської прокуратури №21/74 від 01 березня 2021 року, без обмеження граничного (максимального) розміру пенсії, а в подальшому довічно здійснювати належні ОСОБА_1 виплати пенсії за вислугу років щомісячно;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до стажу роботи на прокурорських посадах, що дає право на пенсію за вислугу років, період роботи на усіх займаних позивачем посадах з 20 лютого 2009 року по 12 березня 2021 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона працювала в органах прокуратури міста Києва в період з 18 серпня 2004 року по 12 березня 2021 року.

У позовній заяві зазначено, що загальний трудовий/страховий стаж станом на 12 березня 2021 року складає 22 роки 4 місяці, з яких:

- 5 років 6 місяців 26 днів (в період з 09 березня 2005 року по 06 жовтня 2010 року) на посаді державного службовця прокуратури міста Києва, при наявності диплому про вищу юридичну освіту в період з 20 лютого 2009 року;

- 10 років 5 місяців 7 днів (в період з 06 жовтня 2010 року по 12 березня 2021 року) на прокурорсько-слідчих посадах органів прокуратури міста Києва;

- 6 років 10 місяців 3 дні - навчання в Переяслав-Хмельницькому державному педагогічному університеті імені Григорія Сковороди, на педагогічній роботі та на інших посадах, не пов`язаних з державною службою та прокурорсько-слідчою роботою, робота на державній службі без вищої юридичної освіти.

З 12 березня 2021 року позивача звільнено з займаної посади прокурора Київської місцевої прокуратури №4 та органів прокуратури, на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру», у зв`язку чим позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою про призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ.

Проте, як вказує позивач, у призначенні пенсії за вислугу років їй було відмовлено з підстав відсутності необхідного стажу.

На переконання позивача, таке рішення відповідача є протиправним, оскільки, як вважає позивач, управлінням протиправно не зараховано до її стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років половину строку її навчання у Львівському національному університеті імені Івана Франка, що складає 1 рік 2 місяці 4 днів та періоду роботи на посаді державного службовця з вищою юридичною освітою після отримання диплому про вищу юридичну освіту 20 лютого 2009 року, що складає 1 рік 7 місяців 16 днів.

Тобто, як стверджує позивач, її стаж роботи за вислугу років становить 13 років 4 місяці 27 днів, а не 10 років 5 місяців 7 днів.

Вказані обставини стали підставою для звернення до адміністративного суду з цією позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що у позивача відсутній необхідній стаж, визначений статтею 86 Закону України «Про прокуратуру», у зв`язку з чим відсутнє право на призначення такої пенсії. Більш того, представник відповідача також наголосив й на відсутності у позивача права на призначення пенсії за вислугу років, виходячи з 80% від заробітної плати.

На підставі викладеного представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву, позивачем подано суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій остання послалась на аналогічні обставини тим, що викладені у самій позовній заяві.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 квітня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва зазначає наступне.

Відповідно до відомостей з трудової книжки на ім`я ОСОБА_1 , остання

- 18 серпня 2004 року прийнята до Прокуратури міста Києва на посаду інспектора секретаріату на час відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами ОСОБА_2 ;

- 28 жовтня 2004 року призначена інспектором секретаріату прокуратури міста Києва;

- 09 березня 2005 року призначена спеціалістом секретаріату прокуратури міста Києва, як така, що пройшла конкурсний відбір. Присвоєно 13 ранг державного службовця (шоста категорія);

- 13 березня 2007 року присвоєно 12 ранг державного службовця;

- 11 жовтня 2007 року призначена спеціалістом 2 категорії секретаріату прокуратури міста Києва, як така, що пройшла конкурсний відбір;

- 20 березня 2009 року присвоєно 11 ранг державного службовця;

- 06 жовтня 2010 року призначена стажистом прокуратури Деснянського району міста Києва на умовах строкового трудового договору;

- 13 травня 2011 року переведена помічником прокурора Деснянського району міста Києва на відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_3

- 16 травня 2011 року прийняла присягу працівника прокуратури;

- 14 червня 2012 року призначена прокурором прокуратури Деснянського району міста Києва на час відпустки ОСОБА_3 для догляду за дитиною;

- 07 липня 2012 року переведена прокурором прокуратури Дніпровського району міста Києва на час відпустки ОСОБА_4 у зв`язку з вагітністю та пологами;

- 13 серпня 2012 року переведена прокурором прокуратури Дніпровського району міста Києва на час відпустки ОСОБА_4 для догляду за дитиною;

- 10 квітня 2013 року переведена старшим прокурором прокуратури Дніпровського району міста Києва;

- 24 липня 2013 року у зв`язку зі змінами у штатному розписі - призначена прокурором прокуратури Дніпровського району міста Києва;

- 15 грудня 2014 року у зв`язку з успішним проходженням тестування, передбаченого підпунктом 1 пункту 5-1 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» призначена прокурором Київської місцевої прокуратури №4 міста Києва;

- 12 березня 2021 року звільнена з займаної посади та органів прокуратури, у зв`язку з неуспішним проходженням атестації на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач у лютому 2009 року закінчила факультет правничий Львівського національного університету імені Івана Франка за спеціальністю правознавство та 20 лютого 2009 року отримала диплом про перепідготовку 12 ДСК №160448.

Згідно додатку до вказаного диплому про перепідготовку, позивач проходила навчання за програмою: освітньо-професійна програма підготовки спеціаліста за напрямком підготовки «право, спеціальність правознавство», терміном навчання 3 роки 6 місяців та заочною формою навчання.

24 березня 2021 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою про призначення їй пенсії за вислугу років на підставі Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 29 березня 2021 року №06 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років на підставі Закону України «Про прокуратуру», у зв`язку з відсутністю необхідного стажу для її призначення згідно статті 86 вказаного Закону, про що позивача було повідомлено листом від 31 березня 2021 року №2600-0303-8/54537.

Позивач не погоджується з вказаним вище рішенням відповідача, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на те, що, на її переконання, вона набула право на призначення пенсії за вислугу років саме за Законом України «Про прокуратуру» від 1991 року, а до стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідач протиправно не зарахував період її навчання у Львівському національному університеті імені Івана Франка та період роботи на усіх займаних нею посадах з 20 лютого 2009 року по 12 березня 2021 року.

Перш ніж надавати правову оцінку спірним правовідносинам, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Так, як вбачається з розрахунку стажу позивача, останній Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві зараховано наступні періоди:

- 01 вересня 1998 року по 30 червня 2002 року - 3 роки 10 місяців 0 днів період навчання у вищому навчальному закладі;

- 01 липня 2002 року по 31 грудня 2003 року - 1 рік 6 місяців 0 днів;

- 01 січня 2004 року по 17 серпня 2004 року - 0 років 8 місяців 0 днів;

- 18 серпня 2004 року по 05 жовтня 2010 року - 6 років 3 місяці 0 днів;

- 06 жовтня 2010 року по 12 березня 2021 року - 10 років 3 місяці 0 днів (прокурори/слідчий склад), а всього загальний стаж позивача становить 22 роки 4 місяці 0 днів.

Таким чином, в межах спірних правовідносин в частині, що стосується оскарження дій відповідача щодо не зарахування періодів навчання та стажу роботи, суд надає оцінку наступним періодам:

- період позивача навчання у Львівському національному університеті імені Івана Франка;

- період роботи в органах прокуратури з 09 березня 2007 року по 20 березня 2009 року (присвоєння 12 рангу державного службовця) та з 20 березня 2009 року (присвоєння 11 рангу державного службовця) по 05 жовтня 2010 року.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Так, у частині 1 статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року 1789-ХІІ (в редакції, що діяла до 01 жовтня 2011 року , далі по тексту - Закон 1789-ХІІ) було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80 % від суми їхньої місячної заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 % місячного заробітку. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок пенсії проводиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Законом України № 3668-VІ "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", який набрав чинності з 01 жовтня 2011 року, внесено зміни до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, зокрема змінено у відсотках розмір пенсії за вислугу років, яка призначається прокурорам і слідчим у разі реалізації ними такого права. Встановлено, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років.

На час звернення позивача за призначенням пенсії за вислугу років саме на підставі статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ (у частині визначення права на пенсію за вислугу років прокурорів і слідчих зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років) ця норма права втратила чинність.

Отже, з 15 липня 2015 року статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року №1789-XII щодо права на пенсійне забезпечення за вислугу років втратила чинність, у зв`язку із набранням чинності нового Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року.

Таким чином, оскільки позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії у березні 2021 року спірні правовідносини підлягають вирішенню за нормами Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VI.

Частинами 1, 2 статті 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (у редакції на час звернення) встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Таким чином, станом на дату звернення позивача до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві необхідними умовами для призначення їй пенсії за вислугу років були: а) вислуга років - 25 років; б) стаж на посадах прокурорів - не менше 15 років.

Відповідно до частини 6 статті 86 Закону №1697 до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Тренінговому центрі прокурорів України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

З матеріалів справи вбачається, що вищу юридичну освіту позивач отримала 20 лютого 2009 року. В цей період вона займала посаду спеціаліста 2 категорії секретаріату прокуратури м. Києва, як така, що пройшла конкурсний відбір.

Вказана посада, відповідно до записів трудової книжки відноситься до посади державного службовця, а тому період перебування на цій посаді має бути зарахований до вислуги років.

Таким чином, відповідачем протиправно не зараховано до вислуги років період роботи позивача на посаді державного службовця в органах прокуратури (посада спеціаліста 2 категорії секретаріату прокуратури м. Києва, як така, що пройшла конкурсний відбір) з 20 лютого 2009 року по 05 жовтня 2010 року - 1 рік 7 місяців 15 днів.

Більш того, суд наголошує, що є досить незрозумілим розрахунок стажу роботи позивача на посадах в органах прокуратури за період з 06 жовтня 2010 року по 12 березня 2021 року, як 10 років 3 місяці 0 днів, з урахуванням того, що матеріали справи свідчать про безперервність роботи позивача, адже за підрахунками суду такий стаж становить 10 років 5 місяців 6 днів.

Тобто, є незрозумілим, який саме період з вказаного вище у 2 місяці 6 днів, відповідачем не зараховано.

Щодо зарахування до стажу за вислугу років половини строку навчання на заочній формі навчання, суд зазначає, що чинним законодавством визначено обов`язок відповідних органів зараховувати до стажу за вислугу років половину строку навчання саме на денній формі, а не на заочній, у зв`язку з чим, у відповідача були відсутні правові підстави для зарахування половини строку навчання позивача Львівського національного університету імені Івана Франка, оскільки позивач навчалась в цьому вищому навчальному закладі на заочній формі навчання.

З урахуванням вищевикладеного, суд, керуючись частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшов висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог, зокрема, про визнання протиправними дій відповідача щодо не зарахування до вислуги років періоду роботи позивача на посаді державного службовця в органах прокуратури у період з 20 лютого 2009 року по 05 жовтня 2010 року та зобов`язанні вчинити такі дії, а також вважає за необхідне зобов`язати відповідача здійснити перерахунок розрахунку стажу роботи позивача на посадах прокурорів за період з 06 жовтня 2010 року по 12 березня 2021 року з урахуванням висновків суду в даній адміністративній справі.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ та зобов`язанні Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 з 24 березня 2021 року пенсію за вислугу років у відповідності до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції Закону України від 12 липня 2001 року №2663-ІІІ) у розмірі 80% від суми заробітної плати, обчисленої за останні 60 календарні місяці роботи та визначеної у довідці Київської міської прокуратури №21/74 від 01 березня 2021 року, без обмеження граничного (максимального) розміру пенсії, а в подальшому довічно здійснювати належні ОСОБА_1 виплати пенсії за вислугу років щомісячно - відмовити, у зв`язку з відсутністю в останньої права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції Закону України від 12 липня 2001 року №2663-ІІІ).

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірності своїх дій, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 400,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо не зарахування ОСОБА_1 до вислуги років відповідно до Закону України «Про прокуратуру», періоду роботи на посаді державного службовця в органах прокуратури з 20 лютого 2009 року по 05 жовтня 2010 року.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, ) зарахувати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до вислуги років період роботи на посаді державного службовця в органах прокуратури з 20 лютого 2009 року по 05 жовтня 2010 року.

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, ) здійснити перерахунок розрахованого стажу роботи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на посадах прокурорів за період з 06 жовтня 2010 року по 12 березня 2021 року з урахуванням висновків суду в даній адміністративній справі.

5. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

6. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 400,00 грн (чотириста гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, місто Київ, вулиця Бульварно - Кудрявська, будинок 16, ).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя К.Ю. Гарник