Справа № 540/2028/20
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2021-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
__________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2021 р.м.ОдесаСправа № 540/2028/20
Головуючий в 1 інстанції: Попов В.Ф.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Домусчі С.Д.

суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,

за участю секретаря судового засідання Тутової Л.С.

представника позивача - державної установи «Дар`ївська виправна колонія» (№10) адвоката Кермача А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (відокремленого підрозділу ДПС України без статусу юридичної особи публічного права) на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 13 травня 2021 року у справі за позовом державної установи «Дар`ївська виправна колонія» (№10) до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (відокремленого підрозділу ДПС України без статусу юридичної особи публічного права) про визнання протиправною та скасування податкової вимоги зі сплати боргу (недоїмки) з ЄСВ за період з жовтня 2016 року по лютий 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

30.07.2020 року державна установа «Дар`ївська виправна колонія» (№10) звернулась до Херсонського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (відокремленого підрозділу ДПС України без статусу юридичної особи публічного права), в якому просила суд:

- визнати протиправною та скасувати вимогу від 14.03.2019 року №Ю- зі сплати боргу (недоїмки) з ЄСВ в сумі 480051,05 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що на підставі акту перевірки від 06.02.2019 року №13/21-22-13-05 ГУ ДФС в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі прийнято рішення від 14.03.2019 року №, яким застосовано штрафні санкції в сумі 240025,53 грн. (50% від донарахованої суми ЄСВ - 480051,05 грн.) та видано вимогу про оплату боргу (недоїмки) від 14.03.2019 року №Ю-, якою донараховано ЄСВ у розмірі 22 %, всього у сумі 480051,05 грн. Позивач звернувся до суду з позовом до ГУ ДФС у Херсонській області, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати рішення від 13.03.2019 року № та від 14.03.2019 № , № , № , видані за результатами перевірки оформленої актом від 06.02.2019 року № 13/21-22-13-05. Вимога №Ю- на суму 480 051,05 грн. не оскаржувалась, оскільки відповідач з індивідуальної карки платника податку виключив борг за цією вимогою. Але після винесення рішення судом у справі №540/1164/19, відповідач знову відобразив борг (недоїмку) нараховану відповідно до акту перевірки. Позивач вказував на протиправність вимоги, оскільки при нарахуванні ЄСВ відповідач виходив з мінімальної заробітної плати, без врахування особливостей оплати праці осіб, що відбувають покарання у місцях позбавлення волі.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 13 травня 2021 року, ухваленим у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження, в повному обсязі задоволений адміністративний позов державної установи «Дар`ївська виправна колонія» (№10).

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Головне управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (відокремлений підрозділ ДПС України без статусу юридичної особи публічного права) подало апеляційну скаргу в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт, враховуючи уточнення обґрунтувань вимог апеляційної скарги (т. 2 а.с. 19-23) посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалене без повного та всебічного дослідження всіх істотних обставин, які мають значення для справи.

Також апелянт вказує на те, що приписами ч. 5 ст. 8 Закону №2464-VI спростовуються висновки суду першої інстанції стосовно неправомірності виведення податковим органом різниці між розміром встановленої законом мінімальної заробітної плати та фактично нарахованою заробітною платою засудженим у розрахунку нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування з жовтня 2016 року по лютий 2017 року. Апелянт зазначає, що позивач, як роботодавець, зобов`язаний розраховувати суму ЄСВ як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, та ставки ЄСВ незалежно від того, що працівник працював не повний день, або отримував заробітну плату в розмірі меншому за мінімальну заробітну плату.

Державна установа «Дар`ївська виправна колонія» (№10) надала відзив на апеляційну скаргу (т. 2 а.с. 77-80), в якому, посилаючись на доводи, що були вказані в позовній заяві, та на те, що апелянт не навів жодного конкретного порушення судом першої інстанції норм права, та не надав жодних додаткових доказів правомірності оскаржуваної податкової вимоги, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що контролюючим органом була проведена документальна позапланова виїзна перевірка Державної установи «Дар`ївська виправна колонія № 10» з питань дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору за період з 01.01.2016 р. по 30.09.2018 р., правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.11.2013 р. по 30.09.2018 р.».

Результати перевірки оформлені актом від 06.02.2019 року №13/21-22-13-05/08567676.

На підставі акту перевірки були винесені рішення ГУ ДФС в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі від 13.03.2019 року № та від 14.03.2019 р. № , № , № , а також Вимогу про сплату боргу від 14.03.2019 №Ю-, в які зазначено про те, що станом на 06.02.2019 року заборгованість позивача зі сплати єдиного внеску, штрафів, пені становить 480051,05 грн.

29.08.2019 року ДУ «Дар`ївська виправна колонія №10» звернулась до суду з позовом до ГУ ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про визнання протиправними та скасування рішень від 13.03.2019 року № та від 14.03.2019 р. № , № , № . (справа 540/1164/19)

Вимога про сплату боргу від 14.03.2019 №Ю- у справі 540/1164/19 позивачем не оскаржувалась з підстав зазначених ним у цій справі.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 03.09.2019 року по справі №540/1164/19 адміністративний позов ДУ «Дар`ївська виправна колонія (№ 10)» задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі від 13.03.2019 року № на суму 240025,53 грн. та від 14.03.2019 № . Рішення суду вступило в законну силу.

В подальшому, позивач 06.03.2020 року звернувся до відповідача з листом про відкликання податкової вимоги від 14.03.2019 року №Ю-, посилаючись на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 03.09.2019 року по справі №540/1164/19.

Листом від 05.06.2020 року відповідач відмовив у відкликанні вимоги про оплату боргу (недоїмки) від 14.03.2019 року №Ю- та вказав, що вона є правомірною та підлягає сплаті.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що виведення різниці між розміром встановленої законодавством мінімальної заробітної плати та фактично нарахованою заробітною платою засудженим у розрахунках нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування з жовтня 2016 року по лютий 2017 року є неправомірним та помилковим, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, в іншій адміністративній справі №540/1164/19.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI, в редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон №2464-VI).

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами; фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини 1 статті 4 цього Закону єдиний внесок нараховується на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов`язкових платежів, що відповідно до закону сплачуються із зазначених сум, та на суми утримань, що здійснюються відповідно до закону або за договорами позики, придбання товарів та виплат на інші цілі за дорученням отримувача (частина 4 статті 7 Закону № 2464-VI).

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону № 2464-VI, розмір єдиного внеску для кожної категорії платників, визначених цим Законом, та пропорції його розподілу за видами загальнообов`язкового державного соціального страхування встановлюються з урахуванням того, що вони повинні забезпечувати застрахованим особам страхові виплати і соціальні послуги, передбачені законодавством про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; фінансування заходів, спрямованих на профілактику страхових випадків; створення резерву коштів для забезпечення страхових виплат та надання соціальних послуг застрахованим особам; покриття адміністративних витрат із забезпечення функціонування системи загальнообов`язкового державного соціального страхування. Єдиний внесок не входить до системи оподаткування.

Порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику (частина 4 статті 8 Закону №2464-VI).

Згідно з частинами 2 та 3 статті 9 Закону № 2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця. Платники, зазначені у пункті 1 частини 1 статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань (частина 8 статті 9 Закону № 2464-VI).

Позивач є державною установою, яка входить до складу Державної кримінальної виконавчої служби України, органом управління колонії є Міністерство юстиції України. Виправна колонія є юридичною особою, має самостійний баланс. Рахунки в установах казначейської служби, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням, може мати інші печатки та штампи, є бюджетною неприбутковою установою. Виправна колонія є установою закритого типу та відповідно до діючого законодавства здійснює правозастосовні та правоохоронні функції.

Виправна колонія відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, забезпечує створення умов для залучення засуджених відповідно до вимог Кримінально-виконавчого кодексу України до суспільно корисної оплачуваної праці, додержання правил охорони праці, техніки безпеки, виробничої санітарії, встановлених чинним законодавством про працю.

Частиною 3 статті 11 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК України) встановлено, що кримінально-виконавчі установи, які є установами виконання покарань, поділяються на кримінально-виконавчі установи відкритого типу (далі - виправні центри) і кримінально-виконавчі установи закритого типу (далі - виправні колонії).

Відповідно до пункту 6 частини 2 статті 13 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу в Україні» від 23.06.2005 р. № 2713-IV підприємства установ виконання покарань проводять свою діяльність відповідно до законодавства з урахуванням таких особливостей - трудові відносини засуджених регулюються законодавством про працю з урахуванням вимог кримінально-виконавчого законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 18 КВК України виправні колонії виконують покарання у виді позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі.

Згідно з частиною 1 статті 118 КВК України, зі змінами, внесеними Законом України №1492-VI.II від 07.09.2016, засуджені до позбавлення волі мають право працювати та залучаються до суспільно корисної праці у місцях і на роботах, визначених адміністрацією колонії, з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за строковим трудовим договором, що укладається між засудженим і виправною колонією (слідчим ізолятором), за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції. Праця засуджених до позбавлення волі регулюється законодавством про працю з особливостями, визначеними цим Кодексом.

Вказані зміни набрали чинності 08.10.2016 р., тобто виникли юридичні підстави для укладання строкових трудових договорів із засудженими.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» № 2475-VIII від 03.07.2018 р., який набрав чинності з 28.08.2018 р., внесено зміни до статті 118 КВК України, зокрема частину 1 викладено в такій редакції: «Засуджені до позбавлення волі мають право працювати. Праця здійснюється на добровільній основі на підставі договору цивільно-правового характеру або трудового договору, який укладається між засудженим та фізичною особою - підприємцем або юридичною особою, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг. Такі договори погоджуються адміністрацією колонії та повинні містити порядок їх виконання. Адміністрація зобов`язана створювати умови для праці засуджених за договорами цивільно-правового характеру та трудовими договорами.»

Таким чином, положеннями статті 118 КВК України в редакції, що була чинною з 08.10.2016 р. по 28.08.2018 р. передбачалась можливість укладати строкові трудові договори виключно із виправною колонією. Юридичні підстави для укладання трудових договорів між засудженим та фізичною особою - підприємцем або юридичною особою, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг (і відповідні трудові договори в обов`язковому порядку мали бути погоджені з установою виконання покарань) виникли з 28.08.2018 р.

Праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України (частина 1 статті 120 КВК України).

Відповідно до частини 1 статті 122 КВК України засуджені до позбавлення волі, залучені до суспільно-корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Згідно з статтями 118-121 Кримінально-виконавчого кодексу України, Кодексу законів про працю України, Закону України «Про оплату праці» з метою визначення умов праці та заробітної плати засуджених до обмеження волі або позбавлення волі (далі - засуджений), які тримаються в установах виконання покарань (далі - установа) та слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України Наказом Міністерства юстиції України від 07.03.2013 р. №396/5 затверджено Інструкцію про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі (далі Інструкція №396/5).

Відповідно до пункту 1.2 Інструкції №396/5 засуджені залучаються до праці: у центрах трудової адаптації; у майстернях, підсобних господарствах установ та слідчих ізоляторів; на підприємствах установ виконання покарань; на підприємствах державної або інших форм власності за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції відповідно до укладених угод між установою, де відбуває покарання засуджений, та замовником; на роботах з господарського обслуговування установ та слідчих ізоляторів.

Пунктами 2.1 2.2 Інструкції №396/5 встановлено, що засуджені до обмеження волі залучаються до праці на виробництві виправних центрів, а також на договірній основі на підприємствах, в установах чи організаціях усіх форм власності за умови забезпечення належного нагляду за їхньою поведінкою. Праця засуджених до обмеження волі регулюється законодавством про працю, за винятком правил прийняття на роботу, звільнення з роботи, переведення на іншу роботу.

Відповідно до пункту 3.7 Інструкції №396/5 засудженим, які відбувають покарання у виправних центрах, виховних колоніях, дільницях соціальної реабілітації виправних колоній, колоніях мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання, а також засудженим жінкам, яким дозволено проживання за межами виправної колонії, на особовий рахунок зараховується незалежно від усіх відрахувань не менш як сімдесят п`ять відсотків нарахованого їм місячного заробітку.

Праця засуджених оплачується відповідно до її кількості і якості. Підприємства установ розраховують тарифні ставки, посадові оклади для диференціації оплати праці залежно від професії і кваліфікації засуджених, складності й умов виконуваних ними робіт. Заробітна плата, нарахована засудженим, за умови виконання ними норми виробітку (денної, тижневої, місячної) або тривалості робочого часу (у тому числі при залученні до робіт на підприємствах державної або інших форм власності) не може бути менше законодавчо встановленого мінімального розміру заробітної плати (пункт 5.1 Інструкції №396/5).

Відповідно до пункту 6.3 Інструкції №396/5 відрахування та відшкодування із заробітної плати засуджених здійснюються відповідно до законодавства з дотриманням такої черговості: податок з доходів фізичних осіб; аліменти; вартість одягу, взуття, білизни (крім вартості спецодягу); вартість харчування, комунально-побутових та інших наданих послуг (крім вартості спецхарчування); за виконавчими листами на користь громадян; за виконавчими листами на користь юридичних осіб; відшкодування матеріальних збитків, заподіяних засудженими державі під час відбування покарання.

Отже, засуджені до позбавлення волі виконують трудові функції в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією установи виконання покарань, їм гарантується виплата заробітної плати за виконану роботу, забезпечення умов охорони праці, техніки безпеки, виробничої санітарії та інших умов, встановлених законодавством про працю.

Аналіз наведеного правового врегулювання дає підстави для висновку, що визначальною передумовою для сплати єдиного внеску є наявність між суб`єктом господарювання та працівником відносин, які фактично є трудовими, а сторони договору можуть бути прирівняні до працівника чи роботодавця.

Статтею 2 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) встановлено, що право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (частина 1 статті 21 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Водночас, низка чинних законодавчих актів дають чітке визначення поняття «роботодавець» - власник підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та галузевої належності або уповноважений ним орган чи фізична особа, яка відповідно до законодавства використовує найману працю; особа, яка найняла працівника за трудовим договором (контрактом).

Згідно з статтею 1 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Відповідно до підпункту 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі іменується ПК України) податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або не грошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

Статтею 18 ПК України визначено, що податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків. Податкові агенти прирівнюються до платників податку і мають права та виконують обов`язки, встановлені цим Кодексом для платників податків.

Згідно підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Так, в акті перевірки від 06.02.2019 року № 13/21-22-13-05/08567676 правильності нарахування та утримання єдиного внеску із сум грошового забезпечення військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу порушень не встановлено.

Додатково апеляційний суд зазначає, що висновки контролюючого органу щодо обов`язку позивача нараховувати та сплачувати ЄСВ пов`язані не з тим, що позивач взагалі не нараховував та не сплачував ЄСВ, а з базою зарахування ЄСВ, а саме виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, оскільки дохід отримуваний особами, які відбувають покарання, є меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Проте, апеляційний суд зазначає про помилковість та передчасність таких висновків з огляду на таке.

Позивач в цій справі є платниками єдиного внеску, як роботодавець, в розумінні абзацу 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VI, а тому єдиний внесок нараховується позивачем на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами (абзац 1 п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону №2464-VI).

При цьому за приписами абзацу 1 частини 5 статті 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статті цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

В абзаці 2 частини 5 статті 8 Закону №2464-VI встановлене загальне правило за яким у разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного розміру мінімальної заробітної внеску.

Але в абзаці 3 частини 5 статті 8 Закону №2464-VI, встановлено, що при нарахуванні заробітної плати (доходів) фізичним особам з джерел не за основним місцем роботи ставка єдиного внеску, встановлена цією частиною, застосовується до визначеної бази нарахування незалежно від її розміру. Тобто, у разі коли фізичній особі нараховується заробітна плата (дохід) не за основним місцем роботи, ставка єдиного внеску до визначеної бази нарахування (саме до нарахованої заробітної плати, доходу) незалежно від розміру нарахованої заробітної плати, доходу.

Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 1 Закону №2464-VI, основне місце роботи - місце роботи, де працівник працює на підставі укладеного трудового договору, де знаходиться (оформлена) його трудова книжка, до якої вноситься відповідний запис про роботу.

Таким чином, передумовою для донарахування позивачу ЄСВ стосовно доходу, який отримували особи, які відбувають покарання, податковий орган був зобов`язаний з`ясувати питання чи є виправна колонія для вказаних осіб основним місцем роботи.

В акті перевірки від 06.02.2019 року № 13/21-22-13-05/08567676 відсутня інформація щодо встановлення того факту, що виправна колонія є основним місцем роботи для осіб, які відбувають покарання, та з якими були укладені цивільно-правові договори (трудові договори)

У зв`язку з вказаним, суд апеляційної інстанції встановив безпідставність висновків податкового органу про те, що у позивача в цій справі були наявні підстави для нарахування ЄСВ виходячи саме з розміру мінімальної заробітної плати, а відтак і про відсутність правових підстав для винесення вимоги про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ.

Стосовно інших посилань апеляційної скарги апеляційний суд зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, апеляційним судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 2-12, 72-79, 242, 257, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (відокремленого підрозділу ДПС України без статусу юридичної особи публічного права) залишити без задоволення.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 13 травня 2021 року у справі №540/2028/20 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 10.12.2021 року.

Головуючий суддя Домусчі С.Д.
Судді Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.