Справа № 826/6653/18
Суддя: Лічевецький Ігор Олександрович
Дата ухвалення: 2021-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6653/18 Суддя (судді) першої інстанції: Добрівська Н.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого-судді Лічевецького І.О., суддів Мельничука В.П., Оксененка О.М., за участю секретаря Рейтаровської О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 квітня 2021 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі позивач) з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (далі відповідач) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, в якому просив:

- визнати неправомірними дії Міністерства оборони України щодо відмови у виплаті одноразової грошової допомоги;

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу відповідно до вимог пункту «б» частини першої статті 16-2 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції, що діяла на момент встановлення ІІ групи інвалідності, та постанови КМУ №975 від 25.12.2013 у редакції, що діяла на момент встановлення ІІ групи інвалідності.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач протиправно відмовив йому у призначенні одноразової грошової допомоги, як особі, якій встановлено інвалідність у зв`язку із пораненням, пов`язаним із виконання військового обов`язку.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.04.2021 адміністративний позов задоволено частково:

- визнано неправомірним рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленого протоколом №26 від 02.03.2018 (пункт 26) про відмову ОСОБА_1 в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням IІ групи інвалідності;

- зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути документи ОСОБА_1 стосовно виплати йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІI групи інвалідності відповідно до вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, з огляду на мотиви, викладені у цьому рішенні.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій скаржник просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

На думку апелянта суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідач, зокрема зазначає, що особа, яка звертається із заявою про отримання одноразової грошової допомоги зобов`язана подати документ, який підтверджує причини отриманого нею поранення.

Разом з тим, позивач при зверненні до відповідача такого документа не надав, що є самостійною підставою для відмови у призначенні вказаної допомоги.

Крім того, відповідач звертає увагу, що зміна групи інвалідності відбулася у понад дворічний термін після встановлення інвалідності.

Також Міністерство оборони України вказує на те, що органом, уповноваженим приймати рішення про призначення позивачу одноразової грошової допомоги є саме Адміністрація Державної прикордонної служби України.

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом попередньої інстанції норм процесуального права, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 проходив військову службу в лавах Збройних Сил СРСР у період з 1986 року по 1988 року (довідка №586 від 18.11.2014, видана Ірпінсько-Бучанським об`єднаним міським військовим комісаріатом Київської області). Зазначений період також підтверджується відомостями військового квитка позивача серії НОМЕР_1 , згідно з якими позивач у період з 1984 по 1986 роки проходив строкову військову службу у військовій частині № НОМЕР_2 та був звільнений у запас.

Відповідно до довідки до Акта огляду МСЕК сер.КИО-1 №0411623 від 25.11.2014, позивачу первинно встановлена третя група інвалідності. Згідно із довідкою до Акта огляду МСЕК серії АВ №0773113 від 07.06.2017, при повторному огляді позивачу встановлена друга група інвалідності. Витяг з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №3033 від 06.10.2014 свідчить про те, що захворювання позивача пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. Також у матеріалах справи міститься висновок спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи №1745/Ж від 29.09.2014, відповідно до якого рубець на голові, наявний у позивача, є наслідком загоєння поранення, спричиненого розривною дією снаряду, яке могло бути спричинене у 1987 році.

Згідно із листом Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 19.02.2016 за вих.№248/3/6/754, особам, які звільнялись з Прикордонних військ, виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється Міністерством оборони України, у зв`язку із чим документи ОСОБА_1 повертаються без реалізації як такі, що надіслані не за належністю.

Листом №11/С-3297 від 27.05.2016 Адміністрація Державної прикордонної служби України повідомила позивача, що питання стосовно виплати йому одноразової грошової допомоги має розглядатися Міністерством оборони України. Свою позицію Адміністрація Держприкордонслужби України обґрунтувала наявною судовою практикою з цього питання.

Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №26 від 02.03.2018, комісія дійшла висновку про відмову позивачу в призначенні одноразової грошової допомоги на підставі того, що позивач проходив військову службу в Прикордонних військах КДБ СРСР, з огляду на що витрати по виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги має нести Державна прикордонна служба України. Крім того, комісією зазначено, що зміна групи інвалідності ОСОБА_1 відбулася понад дворічний період.

Уважаючи зазначену відмову відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги в частині суд першої інстанції виходив з того, що відповідач протиправно відмовив позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги з посиланням на те, що позивач повинен був звертатись до Державної прикордонної служби України, а не до Міністерства оборони України.

Пунктами 2, 3 частини першої статті 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі Закон №2011-XII) установлено, що дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти; військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.

Відповідно до статті 16 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Згідно з частиною шостою статті 16-3 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.

Згідно з ч. 1 ст. 23 Закону № 2011-XII фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи, інших джерел, передбачених законом.

Відмовляючи позивачу у задоволенні його заяви про призначення одноразової грошової допомоги Міністерство оборони України посилалося на те, що воно не уповноважене вирішувати питання про призначення і виплату такої допомоги, оскільки вона повинна здійснюватися Державною прикордонною службою України.

Водночас як установлено судом першої інстанції, призов позивача та його звільнення зі служби відбувалися на підставі наказів Міністерства оборони СРСР.

При цьому, Прикордонні війська КДБ СРСР відповідно до статті 4 Закона Союза Советских Социалистических Республик «О всеобщей воинской обязанности» від 12.10.1967, вважалися складовою частиною Збройних Сил СРСР в період з 1 вересня 1939 року по 21 березня 1989 рік.

Згідно з пунктом 17 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року передбачено, що особам, звільненим з військової служби, виплата одноразової грошової допомоги здійснюється органом державної влади, який здійснював розрахунок під час звільнення з військової служби.

Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про військові формування на Україні» від 24 серпня 1991 року № 1431-ХІІ підпорядковано всі військові формування, дислоковані на території республіки, Верховній Раді України. Утворено Міністерство оборони України. Уряд України приступив до створення Збройних Сил України, республіканської гвардії та підрозділу охорони Верховної Ради, Кабінету Міністрів України і Національного банку України.

Відповідно до п. 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 671, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міністерство оборони України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період. Міністерство оборони України є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили.

З огляду на наведені норми, та оскільки позивач проходив службу саме у Збройних силах СРСР, які на той час були підпорядковані та знаходились на фінансовому утриманні Міністерства оборони СРСР, правонаступником якого в подальшому стало Міністерство оборони України, колегія суддів вважає, що прийняття рішення про виплату (призначення) чи про відмову у виплаті одноразової допомоги є компетенцією комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги, що діє у складі Міністерства оборони України.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі № №740/1538/17, від 21 червня 2018 року у справі № 591/2794/16-а, від 21 серпня 2018 року у справі № 642/5757/17.

Отже, Адміністрація Державної прикордонної служби України не є органом, який у розумінні Порядку може приймати рішення про призначення позивачу виплати одноразової грошової допомоги.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, про те, що вирішення питання про призначення позивачу одноразової грошової допомоги відноситься саме до компетенції Міністерства оборони України, а не Державної прикордонної служби України, як уважає відповідач.

У зв`язку із цим, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги з цього приводу.

Окрім цього, як убачається з матеріалів та встановлено судом першої інстанції відповідач обґрунтовував оскаржувану відмову посиланням на те, що вирішення питання про яке просив позивач не відноситься до його компетенції.

Вказане дає підстави для висновку, що Міністерства оборони України фактично відмовило у розгляді питання про призначення одноразової грошової допомоги, у зв`язку із зверненням позивача не до того суб`єкта, який повинен вирішувати питання про призначення такої допомоги.

Однак, ураховуючи встановлені під час розгляду цієї справи обставини такі обґрунтування не відповідають вимогам чинного правового регулювання, що в свою чергу вказує на протиправність оскаржуваної відмови відповідача.

З огляду на це, правильними є висновки суду першої інстанції про наявність підстав для зобов`язання відповідача здійснити повторний розгляд поданих позивачем документів і вирішити питання щодо наявності чи відсутності підстав для призначення йому одноразової грошової допомоги.

Водночас колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не подано документ, який підтверджує причини та обставини поранення, оскільки, як убачається з матеріалів справи, оскаржуване рішення відповідача не містить посилань на таку підставу для відмови.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Разом з тим апеляційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведені висновки суду. У ній також не зазначено інших міркувань, які б не були предметом оцінки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення такого аргументу.

З огляду на викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів наведених в апеляційній скарзі.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що окружним адміністративним судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини чи порушено норми процесуального закону.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 квітня 2021 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

Суддя В.П.Мельничук

Суддя О.М.Оксененко