Справа № 320/5438/21
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2021-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 листопада 2021 року справа №320/5438/21
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Коздровської К.Д., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області в перерахунку пенсії ОСОБА_1 ;

- зобов`язати відповідача, починаючи з 25.04.2019 провести перерахунок та обчислення державної (основної) пенсії ОСОБА_1 з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року у відповідності до положення ч. 3 ст. 59 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, згідно висновків Конституційного Суду України, викладених у рішенні від 25.04.2019 № 1-р(ІІ)/2019 у справі №3-14/20ІІ (402/19, 1737/19).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач повідомив, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 1, особою з інвалідністю другої групи, отримує пенсію по інвалідності, призначену відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", та після прийняття Конституційним Судом України рішення від 25.04.2019 №1-р(ІІ)/2019 у справі №3-14/2019 звернувся до відповідача із заявою про здійснення перерахунку та виплати йому пенсії відповідно до частини третьої статті 59 Закону №796, у задоволенні якої було відмовлено, що стало підставою для звернення до суду.

При цьому позивач вважає, що має беззаперечне право на отримання пенсії згідно із частиною третьою статті 59 Закону №796, оскільки йому видано посвідчення за підписом командира частини НОМЕР_1 у тому, що ОСОБА_1 брав участь у ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС як військовослужбовець.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.05.2021 відкрито провадження у справі №320/5438/21, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач правом на надання відзиву не скористався, про відкриття провадження у справі був проінформований шляхом направлення на електронну адресу копії ухвали про відкриття провадження у цій справі, враховуючи недостатність в суді коштів на оплату послуг відправлення поштової кореспонденції.

Відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з частиною другою статті 175 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до частини п`ятої та шостої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_2 , виданим Фастівським МРВ ГУМВС України в Київській області від 04.02.1997. Зареєстрованим місцем проживання позивача з 07.06.1968 є: АДРЕСА_1 (а.с.9).

У період з 15.10.1962 по 18.05.1964 проходив дійсну строкову військову службу, що підтверджується записами у військовому квитку НОМЕР_3 від 15.10.1962 (а.с.20, зворотній бік) та трудовій книжці позивача НОМЕР_4 від 09.08.1989 (а.с.42, зворотній бік).

Відповідно до трудової книжки позивача від 25.08.1958 та вкладки до трудової книжки НОМЕР_4 від 09.08.1989 позивач у період з 23.06.1964 по 10.06.1994 працював водієм у Фастівському автотранспортному підприємстві 31016 (перейменованого з 01.12.1987 у Фастівське автотранспортне підприємство 13211) (а.с.43-44).

Наказом по Фастівському АТП 31016 Київського обласного управління автотранспорту від 22.09.1986 №178 працівників підприємства, у тому числі й позивача, було відряджено в смт. Поліське для перевезення речей громадян, строком на 10 днів з 22.09.1986 по 01.10.1986 (а.с.45).

Судом встановлено, що у період з 22 вересня по 01 жовтня 1986 року та з 20 жовтня по 31 жовтня 1986 року позивач брав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі невоєнізованого формування автотранспортної служби Цивільної оборони Київської області від Фастівського АТП 31016 (з 01.12.1987 Фастівське АТП 13211), працюючи у Комплексному пункті перезагрузки та дезактивації с. «Діброва» Чорнобильської АЕС ім. В.І.Леніна, що підтверджується довідкою виконкому Дібровської сільської Ради народних депутатів від 31.10.1986 (а.с.33) та посвідченням, виданим на ім`я позивача командиром військової частини НОМЕР_1 (а.с.34).

Зазначені факти підтверджуються також копіями маршрутних листів, виданих на ім`я позивача (а.с.46, 48-50), заявою ОСОБА_2 , посвідченою приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області Сушановою Т.В. 18.09.2008, який у 1986 році перебував на посаді начальника другої автоколони Фастівського АТП 21016 і відповідно до плану ЦО АТП був командиром формування ЦО автоколони по перевезенню та евакуації населення (а.с.18).

Згідно з довідкою ВТЕК від 10.06.1994 (серія ВТЕ-25 № 011922) позивачу з 08.06.1994 безстроково встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с.13).

У зв`язку з наведеним позивачу 08.12.1994 Київською обласною державною адміністрацією було видано посвідчення громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи (Категорія 1) серії НОМЕР_5 та вкладку до посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС №172826 від 07.05.1998 (а.с.10), а також 25.02.2000 видано посвідчення серії НОМЕР_6 як особі з інвалідністю ІІ групи, яка має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни (а.с.10).

За заявою позивача йому призначено пенсію по інвалідності в розмірі відшкодування фактичних збитків відповідно до ст. 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", що не заперечується сторонами.

12.03.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив здійснити йому нарахування та виплату пенсії, обчисленої з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року, відповідно до ч. 3 ст. 59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (а.с.15), проте Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області листом від 09.04.2021 №3678-4230/К-02/8-1000/21 відмовило позивачу в такому перерахунку його пенсії, оскільки позивач не підпадає під зазначену категорію осіб (а.с.24).

Не погоджуючись з такою позицією Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, позивач звернувся до суду з даним позовом, з приводу чого суд зазначає таке.

Спеціальним законом, який визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, є Закон України від 28.02.1991 р. № 796-XII Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (надалі по тексту також - Закон № 796-XII).

Відповідно до ст. 59 Закону № 796-XII (у редакції Закону України від 05.10.2006 № 231-V), пенсії військовослужбовцям призначаються з їх грошового забезпечення згідно з цим Законом та іншими законодавчими актами. Додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, призначається відповідно до статті 51 цього Закону.

Військовослужбовцям пенсії по інвалідності, а членам їх сімей пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи за їх бажанням можуть призначатися на умовах і в порядку, визначених законодавством України для осіб, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, що їх вони дістали при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків) або відповідно до статті 54 цього Закону.

Особам, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи під час проходження дійсної строкової служби і внаслідок чого стали інвалідами, пенсія по інвалідності обчислюється відповідно до цього Закону або за бажанням цих осіб з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, що був встановлений на час їхнього перебування в зоні відчуження.

Отже, частина 3 статті 59 Закону № 796-XII (до внесення змін Законом України від 03.10.2017 року № 2148-VІІІ), регулювала порядок обчислення пенсії тільки однієї категорії осіб, а саме: осіб, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи під час проходження дійсної строкової служби і внаслідок чого стали інвалідами.

Законом України від 03.10.2017 № 2148-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій, статтю 59 Закону викладено у новій редакції: Пенсії військовослужбовцям призначаються з їх грошового забезпечення згідно з цим Законом та іншими законодавчими актами. Додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, призначається відповідно до статті 51 цього Закону.

Військовослужбовцям пенсії по інвалідності, а членам їх сімей пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї за їх бажанням можуть призначатися на умовах і в порядку, визначених законодавством для осіб, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, що їх вони дістали при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), або відповідно до ст. 54 цього Закону.

Особам, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї під час проходження дійсної строкової служби і внаслідок цього стали особами з інвалідністю, пенсія по інвалідності обчислюється відповідно до цього Закону або за бажанням таких осіб - з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року.

Закон № 2148-VIII в частині внесених змін, згідно Прикінцевих та перехідний положень, набрав чинності з 01 жовтня 2017 року.

Порівняльний аналіз попередньої та чинної редакцій частини 3 статті 59 Закону № 796-XII свідчить про те, що дана норма регулювала та регулює порядок обчислення пенсії особам, які проходили дійсну строкову службу, але, у подальшому законодавець розширив перелік осіб, які мають право на обчислення пенсії у п`ятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановивши у переліку окрім осіб, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи під час проходження дійсної строкової служби і внаслідок чого стали інвалідами, ще й інших осіб, які брали участь у ліквідації наслідків інших ядерних аварій та випробувань, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї під час проходження дійсної строкової служби і внаслідок цього стали особами з інвалідністю.

Таким чином, дія статті 59 Закону № 796-XII (обчислення пенсії по інвалідності за особливою процедурою), поширюється на осіб, які відповідають наступним визначальним критеріям: 1) особа брала участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, або 2) особа брала участь у ліквідації наслідків інших ядерних аварій та випробувань, або 3) особа брала участь у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї.

Таке право виникає у зазначених осіб лише за наявності у сукупності трьох умов (розширене тлумачення зазначеної статті без внесення змін до частини третьої статті 59 Закону № 796-XII не допускається):

1) особа має статус особи з інвалідністю;

2) особа отримала статус особи з інвалідність виключно внаслідок участі у ліквідації відповідних наслідків та у військових навчаннях;

3) особа брала участь у ліквідації відповідних наслідків та військових навчаннях лише під час проходження дійсної строкової служби.

Отже, обов`язковою умовою для застосування положень ч. 3 ст. 59 Закону № 796-XII, є участь особи у ліквідації наслідків ЧАЕС під час проходження дійсної строкової служби.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в ухвалах від 08.05.2018 у справі № 820/1148/18 (адміністративне провадження № Пз/9901/33/18), від 21.05.2018 у справі № 816/1159/18 (провадження № Пз/9901/37/18), від 11.06.2018 у справі № 820/2589/18 (провадження № Пз/9901/39/18).

Разом з цим, судова колегія враховує, що рішенням Конституційного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 3 ст. 59 Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 25 квітня 2019 року № 1-р (ІІ)/2019 у справі № 3-14/2019 було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), словосполучення дійсної строкової служби, яке міститься у положеннях ч. 3 ст. 59 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ зі змінами, за якими визнання розміру відшкодування заподіяної внаслідок ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС шкоди при обчисленні пенсії виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року, поширюються лише на категорію військовослужбовців, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи під час проходження дійсної строкової служби і внаслідок цього стали особами з інвалідністю.

Отже, наведені обставини дають підстави для висновку, що положення ч. 3 ст. 59 Зaкoну Укрaїни Прo стaтус і сoціaльний зaxист грoмaдян, які пoстрaждaли внaслідoк Чoрнoбильськoї кaтaстрoфи, в частині дійсної строкової, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення 25 квітня 2019 року.

У свою чергу, суд зазначає, що для виникнення права на обчислення пенсії по інвалідності за особливою процедурою незмінною залишилась умова щодо наявності у особи статусу військовослужбовця, на яких і розповсюджується норма ст. 59 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи у чинній редакції.

Разом з цим, слід зазначити, що стаття 59 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи містить назву Пенсії військовослужбовцям, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи. Крім того, ст. 10 Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, встановлено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві.
Згідно примітки до ст. 10 Закону № 796-XII, тут і надалі до військовослужбовців належать: особи офіцерського складу, прапорщики, мічмани, військовослужбовці надстрокової служби, військовозобов`язані, призвані на військові збори, військовослужбовці-жінки, а також сержанти (старшини), солдати (матроси), які перебувають (перебували) на дійсній строковій службі у збройних силах, керівний і оперативний склад органів Комітету державної безпеки, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, а також інших військових формувань.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей до військовослужбовців відносять: військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.
У свою чергу, як було встановлено судом, у період з 22 вересня по 01 жовтня 1986 року та з 20 жовтня по 31 жовтня 1986 року позивач брав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, де виконував роботу з перевезення особового складу військової частини НОМЕР_1 , працюючи у Комплексному пункті перезагрузки та дезактивації с. «Діброва» Чорнобильської АЕС ім. В.І.Леніна, що підтверджується довідкою виконкому Дібровської сільської Ради народних депутатів від 31.10.1986 (а.с.33) та посвідченням, виданим на ім`я позивача командиром військової частини НОМЕР_1 (а.с.34).

Зазначені факти підтверджуються також копіями маршрутних листів, виданих на ім`я позивача (а.с.46, 48-50), заявою ОСОБА_2 , посвідченою приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області Сушановою Т.В. 18.09.2008, який у 1986 році перебував на посаді начальника другої автоколони Фастівського АТП 21016 і відповідно до плану ЦО АТП був командиром формування ЦО автоколони по перевезенню та евакуації населення (а.с.18).

Водночас, зі змісту наявного у матеріалах справи листа військеової частини НОМЕР_7 Міністерства оборони України від 18.06.2019 №116/9/5 щодо сприяння у наданні статусу військовослужбовців працівникам Фастівського автотранспортного підприємства №31016 вбачається, що за обліковими даними Фастівського міського військового комісаріату Київської області працівники Фастівського автотранспортного підприємства №31016 приймали участь в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС не як військовослужбовці, а як особи, що є військовозобов`язаними (були призвані для проходження спеціальних військових зборів).

Таким чином, з наведеного вбачається, що факт перебування позивача на той час у трудових відносинах з підприємством, не спростовує факту залучення його для участі у ліквідації аварії на ЧАЕС як військовозобов`язаного, призваного для проходження спеціальних військових зборів.

Положеннями п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, встановлено, що до військовослужбовців належать військовозобов`язані та резервісти, призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і члени їх сімей.

Разом з цим, суд зазначає, що військовослужбовці і призвані на військові збори військовозобов`язані користуються всією повнотою соціально-економічних, політичних та особистих прав і свобод і несуть усі обов`язки громадян СРСР, передбачені Конституцією СРСР.

Отже, з огляду на встановлені під час судового розгляду обставини справи та норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що позивач приймав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, як військовослужбовець, має статус особи з інвалідністю, внаслідок участі у ліквідації відповідних наслідків та відповідно набув право на перерахунок пенсії.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що приймаючи рішення про відмову в перерахунку позивачу пенсії, обчисленої з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, відповідач діяв всупереч вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим, наявні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання протиправною відмови Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області в перерахунку пенсії ОСОБА_1 , викладену у листі від 09.04.2021 №3678-4230/К-02/8-1000/21.

В силу положень частини третьої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті (визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії), суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд (абз.1 ч.4 ст.245 КАС України).

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (абз.2 ч.4 ст.245 КАС України).

Пленум Вищого адміністративного суду України в пункті 10.3 Постанови від 20.05.2013 №7 "Про судове рішення в адміністративній справі" зазначив, що суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 №1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Факт протиправності відмови відповідача у перерахунку пенсії у п`ятикратному розмірі мінімальної заробітної плати відповідно до частини 3 статті 59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", встановлений під час розгляду справи та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Суд вважає, що у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, у зв`язку з чим повний та ефективний захист порушеного права позивача потребує зобов`язання відповідача здійснити такий перерахунок та виплатити позивачу належну йому суму пенсії.

Відповідно до ч.1 ст. 44 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 9 липня 2003 року № 1058-IV (в редакції станом на момент звернення позивача із заявою про перерахунок пенсії) заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Суд зазначає, що Закон № 1058-IV не містить обмежень чи застережень щодо дати, з якої позивач повинен та/або має право звернутися до територіального органу пенсійного фонду із заявою про перерахунок пенсії після настання обставин, які є підставою для такого перерахунку.

Відповідно до частини четвертої статті 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (в редакції станом на момент звернення позивача із заявою про перерахунок пенсії) перерахунок призначеної пенсії, крім випадків, передбачених частиною першою статті 35, частиною другою статті 38, частиною третьою статті 42 і частиною п`ятою статті 48 цього Закону, провадиться в такі строки: у разі виникнення права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа; у разі настання обставин, які тягнуть за собою зменшення пенсії, - з першого числа місяця, в якому настали ці обставини, якщо вони мали місце до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо вони мали місце після 15 числа.

Відтак, призначена пенсія підлягає перерахунку: з 1 числа місяця у разі звернення пенсіонера із відповідною заявою до 15 числа цього місяця включно та з першого числа наступного місяця у разі його звернення після 15 числа.

Як вже зазначалось судом, 12.03.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок пенсії у п`ятикратному розмірі мінімальної заробітної плати відповідно до частини 3 статті 59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Вказані обставини не заперечуються відповідачем та підтверджуються листом відповідача від 09.04.2021 №3678-4230/К-02/8-1000/21.

За таких обставин, з урахуванням наведених вище положень законодавства, перерахунок пенсії у п`ятикратному розмірі мінімальної заробітної плати відповідно до частини 3 статті 59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", підлягає проведенню з 01.03.2021 року.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області провести позивачу перерахунок та виплату державної (основної) пенсії, обчисленої з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня відповідного року, відповідно до ч.3 ст.59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з урахуванням вже проведених виплат з 01.03.2021 року.

Виходячи з того, що право на перерахунок пенсії позивачем було реалізовано шляхом подання заяви про перерахунок його пенсії від 12.03.2021, що зумовлює здійснення перерахунку його пенсії з 01.03.2021, суд не вбачає підстав для зобов`язання відповідача провести перерахунок та виплату пенсії відповідно до ч.3 ст.59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", обчисленої у п`ятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року з 25.04.2019 і по 28.02.2021 включно.

При цьому суд зазначає, що зобов`язуючи відповідача обчислити пенсію позивача з 01.03.2021, суд не встановлює кінцевої дати перерахунку.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Під час звернення з даним позовом до суду, позивач судовий збір не сплачував, на підставі пункту 10 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір". Таким чином, судовий збір за рахунок відповідача на користь позивача відшкодуванню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись статями 243-246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:
1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області в перерахунку пенсії ОСОБА_1 , викладену у листі від 09.04.2021 №3678-4230/К-02/8-1000/21.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області (ідентифікаційний код 22933548, місцезнаходження: 08500, Київська область, місто Фастів, вул. Саєнка Андрія, будинок 10) провести ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_8 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ) перерахунок та виплату державної (основної) пенсії, обчисленої з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня відповідного року, відповідно до ч.3 ст.59 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, починаючи з 01 березня 2021 року.

4. В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст судового рішення складено 30.11.2021р.

Суддя Кушнова А.О.