Справа № 420/16384/21
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2021-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2021 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, третя особа без самостійних вимог на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Комплекс» про зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про зобов`язання відповідача провести реєстрацію позивача в кімнатах №№ 147, 110-а, 111-а гуртожитку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 16.09.2012р. позивач, який працює теслярем у ТОВ «Комплекс» на підставі ордеру № 4 серії 03, виданого ТОВ «Комплекс», вселився до кімнат №№ 147, 110-а, 111-а гуртожитку АДРЕСА_1 , та уклав договір найму жилого приміщення №4 від 16.09.2012р. житловою площею 52 кв.м. Позивач зробив у вказаних кімнатах ремонт та постійно в них мешкає до теперішнього часу, належно сплачуючи комунальні послуги. Посилаючись на приписи ст. 47 Конституції України, ч.1 ст. 61, ч.1 ст. 63 ЖК України, ч.1 ст. 29 ЦК України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», позивач зазначив, що він набув права користування кімнатами №№ 147, 110-а, 111-а гуртожитку АДРЕСА_1 та має бути зареєстрований у них. З урахуванням наведеного позивач звернувся до відповідача із заявою та документами, необхідними для реєстрації місця проживання позивача, проте відповідач протиправно відмовив у її задоволенні.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. №61809/21 від 08.11.2021р.), в якому в обґрунтування правової позиції зазначено, що станом на день подання позову у Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради відсутні дані щодо звернення позивача ОСОБА_1 за отриманням адміністративної послуги стосовно реєстрації його місця проживання за вказаною адресою. За обліковими даними Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради позивач не записувався на прийом до адміністраторів Департаменту 02.08.2021 р. для отримання адміністративної послуги з реєстрації місця проживання за вищевказаною адресою. Проте, 02.08.2021р. надійшла заява позивача в рамках Закону України «Про звернення громадян» з проханням зареєструвати його місце проживання у кімнатах №№ 147, 110-а, 111-а гуртожитку АДРЕСА_1 , за результатами розгляду якої йому надано відповідь листом від 31.08.2021р. з роз`ясненнями про порядок отримання адміністративної послуги з реєстрації місця проживання, відтак, на думку відповідача, вказаний лист не може слугувати документом, який підтверджує офіційну відмову у реєстрації місця проживання. Крім того, зазначено про відсутність підстав для зобов`язання відповідача провести реєстрацію позивача в кімнатах №№ 147, 110-а, 111-а гуртожитку АДРЕСА_1 , оскільки з урахуванням приписів ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, для реєстрації місця проживання особа або її представник повинен подати вичерпний перелік документів, який включає, зокрема, документи, що підтверджують право на проживання в житлі. Позивач намагається зареєструвати своє місце проживання на підставі ордеру, виданого 12.04.2012р. ТОВ «Комплекс» та договору найму жилого приміщення №5 від 04.01.2021р., укладеного ним з ТОВ «Комплекс». Проте згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ТОВ «Комплекс» не є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Право власності ТОВ «Комплекс», що виникло на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 15.07.2005 р. по справі №16/303-05-6317 скасовано.

Ухвалою суду від 11.10.2021 року відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідно до частини 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає за можливим розглянути та вирішити справу по суті у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Дослідивши адміністративний позов, відзиви відповідача інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

30.07.2021р. ОСОБА_1 направив до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради звернення щодо реєстрації його місця проживання в кімнатах №№ 147, 110-а, 111-а гуртожитку АДРЕСА_1 (а.с. 6-7).

31.08.2021р. (вих. № 331/01-20) Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради за результатами розгляду вищевказаного звернення повідомив, що механізм здійснення реєстрації місця проживання регулюється Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та Правилами реєстрації місця проживання, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207. З урахуванням приписів Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та Правил реєстрації місця проживання, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, на теперішній час визначено чіткий механізм, яким передбачено процедуру надання адміністративної послуги щодо здійснення реєстрації місця проживання особи за формою згідно з додатком 11 до вказаних Правил, а саме така послуга надається шляхом подання встановленого пакету документів заявником або його представником особисто. Подання документів для реєстрації місця проживання особи поштовим зв`язком чинним законодавством не передбачено. З урахуванням наведеного, відповідач розглянув звернення позивача відповідно до приписів Закону України «Про звернення громадян», повідомивши про відсутність підстав для зобов`язання відповідача провести реєстрацію позивача в кімнатах №№ 147, 110-а, 111-а гуртожитку АДРЕСА_1 , оскільки з урахуванням приписів ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, для реєстрації місця проживання особа або її представник повинен подати вичерпний перелік документів, який включає, зокрема, документи, що підтверджують право на проживання в житлі. Проте, позивач намагається зареєструвати своє місце проживання на підставі ордеру, виданого 12.04.2012р. ТОВ «Комплекс» та договору найму жилого приміщення №5 від 04.01.2021р., укладеного ним з ТОВ «Комплекс». Проте згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ТОВ «Комплекс» не є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Право власності ТОВ «Комплекс», що виникло на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 15.07.2005 р. по справі №16/303-05-6317 скасовано (а.с. 8-10).

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження, регулюються Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Статтею 2 «Свобода пересування» Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та в Першому протоколі до неї від 16 вересня 1963 року, що ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, установлено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Так, ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» 11 грудня 2003 року № 1382-IV (надалі Закон №1382-IV) встановлено, що свобода пересування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

Статтею 10 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що правила здійснення реєстрації місця проживання, форми необхідних для цього документів, порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру встановлюються Кабінетом Міністрів України.

В свою чергу, Правила реєстрації місця проживання затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207.

Згідно п. 1 Правил, ці Правила визначають механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також встановлюють форми необхідних для цього документів.

Пунктом 8 Правил встановлено, що документи для здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи подаються до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) з урахуванням вимог Закону України «Про адміністративні послуги».

Згідно пп. 1 п. 18 Правил, для реєстрації місця проживання особа або її представник подає заяву за формами, наведеними відповідно у додатках 6, 7 або 8.

Пунктом 11 Правил встановлено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала необхідних документів або інформації; у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними; звернулася особа, яка не досягла 14 років.

Рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику.

Судом встановлено, що позивачем у межах спірних правовідносин оскаржено рішення Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про відмову у реєстрації місця проживання.

При цьому, позивачем у поданому ним адміністративному позові зазначено, що ним 05.09.2021р. отримано відмову у реєстрації місця проживання.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач 30.07.2021р. засобами поштового зв`язку направив до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради звернення щодо реєстрації його місця проживання в кімнатах № АДРЕСА_2 , 110-а, 111-а гуртожитку АДРЕСА_1 (а.с. 6-7).

В свою чергу, листом Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 31.08.2021р. (вих. № 331/01-20), зокрема повідомлено позивача про необхідність звернутись до Департаменту із заявою, встановленої форми Правилами реєстрації місця проживання, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207.

При цьому, у матеріалах справи відсутні відомості щодо звернення ОСОБА_1 за отриманням адміністративної послуги стосовно реєстрації його місця проживання за вказаною адресою із заявою встановленої форми Правилами реєстрації місця проживання, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207.

Щодо твердження позивача про усну відмову адміністраторів Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради 02.08.2021 р. у прийнятті заяви про реєстрацію місця проживання встановленої форми, суд зазначає, що такі твердження позивача не підтверджено належними та допустимими доказами.

При цьому відповідачем акцентовано увагу, що за обліковими даними Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради позивач не записувався на прийом до адміністраторів Департаменту 02.08.2021 р. для отримання адміністративної послуги з реєстрації місця проживання за вищевказаною адресою.

В свою чергу, з аналізу вищевикладених положень Правил реєстрації місця проживання вбачається, що без відповідних заяв неможливе прийняття рішення про відмову в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, оскільки таке рішення приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у поданій заяві про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови.

З урахуванням наведеного суд вважає, що зазначений позивачем у поданому адміністративному позові лист Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради не є рішенням суб`єкта владних повноважень про відмову в реєстрації місця проживання.

Крім того, таке рішення взагалі не приймалось у межах спірних правовідносин, так як позивачем не подано відповідної заяви про його прийняття.

Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові Верховного Суду від 19.07.2019 р. у справі №522/1477/17.

Відповідно до ч. 1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, у межах розгляду даної справи судом не надається правова оцінка можливості здійснення реєстрації місця проживання за вказаною адресою, так як суб`єктом владних повноважень у встановленому порядку не приймалось рішення про відмову у здійсненні відповідної реєстрації.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04, відповідно до п. 58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі"Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torijav.Spain) від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Підсумовуючи все вищенаведене, суд зазначає, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З урахуванням висновку суду про відмову у задоволенні позову, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 205, 241-246, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Відповідач - Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради (65017, м. Одеса, вул. Косовська, 2Д; ).

Суддя Іванов Е.А.

.