Справа № 480/5438/21
Суддя: І.Г. Шевченко
Дата ухвалення: 2021-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 грудня 2021 р. Справа № 480/5438/21
Сумський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Шевченко І.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Шосткинської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління праці та соціального захисту населення Шосткинської міської ради (далі відповідач, Управління праці та соціального захисту населення Шосткинської міської ради), в якій, з урахуванням уточненої позовної заяви (а.с.16-17), просила:
1) визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 25 березня 2021 року про відмову в наданні державної соціальної допомоги ОСОБА_1 та зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Шосткинської міської ради надати державну соціальну допомогу ОСОБА_1 з моменту звернення, а саме з 31.03.2021;
Свої вимоги мотивувала тим, що відповідач протиправно відмовив позивачу у наданні державної соціальної допомоги як малозабезпеченій сім`ї, оскільки позивач зареєстрована в центрі зайнятості як безробітна з кінця грудня 2020 року по цей час, але жодної пропозиції щодо працевлаштування, яка б задовольнила б позивачку не надійшло. Крім цього, відповідачем не враховано, що на цей час позивач має 55 років та сама виховує 9-річну доньку. Через цю обставину позивач є особою з низькою, обмеженою можливістю працевлаштування.
Ухвалою суду від 20.07.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову, виходячи з того, що 25 березня 2021 року позивачці ОСОБА_1 було відмовлено в наданні їй державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям. Однак, 28 травня 2021 року, відповідачем прийнято рішення, яким призначено позивачу державну соціальну допомоги малозабезпеченим сім`ям.
У відповідності до п. п. 9 та 13 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.02. 2003 р. № 250 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 632), який діяв на час спірних відносин, ОСОБА_1 за період з 01.03.2021 по 31.08.2021 була призначена державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям в розмірі 1458,52 грн.
22 червня 2021 року ОСОБА_1 була перерахована на її рахунок в банківській установі державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям в розмірі 1458,52 грн.
Таким чином, рішення відповідача від 25 березня 2021 року про відмову ОСОБА_1 в наданні державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям від 25.03.2021 було змінено рішенням від 28.05.2021 про призначення ОСОБА_1 державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям та останній з 01 березня 2021 року призначена державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям, яку вона отримала в повному обсязі 22.06.2021. Тобто, між відповідачем та ОСОБА_1 відсутній предмет спору.
Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, представник відповідача у відзиві вказав, що ОСОБА_1 не надано жодних доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, моральних або фізичних страждань внаслідок протиправної поведінки відповідача, не підтверджено наявність причинного зв`язку між моральною шкодою і протиправною бездіяльністю відповідача. Тому вимоги в цій частині також є необґрунтованими.
Відповідно до частини восьмої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Дослідивши наявні матеріали справи, заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що позивач була зареєстрована як безробітна в Шосткинській міськрайонній філії Сумського обласного центру зайнятості з 26.07.2019, що підтверджується копіями довідок Шосткинської міськрайонної філії Сумського обласного центру зайнятості (а.с.31-32).
01.03.2021 позивач звернулася до Управління праці та соціального захисту населення Шосткинської міської ради із заявою про призначення їй державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям (а.с.29-30).
25.03.2021 ОСОБА_1 було відмовлено в наданні їй державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям. Підставою винесення відповідачем вказаного рішення стало те, що позивач на час звернення перебувала на обліку в центрі зайнятості як безробітна або така, що шукає роботу, більше ніж 12 місяців та в шестимісячному періоді отримання державної соціальної допомоги не працевлаштувалася (а.с.33).
Разом з тим, 28.05.2021 Управлінням праці та соціального захисту населення Шосткинської міської ради, на заміну рішення від 25.03.2021, було прийнято рішення про призначення ОСОБА_1 державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, відповідно до якого позивачу призначено державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям з 01.03.2021 по 31.08.2021 у розмірі 1458,52грн. (а.с.36).
На виконання розпорядження на перерахунок державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям ОСОБА_1 від 22.06.2021 (а.с.37), позивачу така допомога була перерахована та виплачена, що підтверджується довідкою Управлінням праці та соціального захисту населення Шосткинської міської ради від 12.08.2021 №925 (а.с.38). Доказів на спростування зазначеного суду не надано.
Надаючи оцінку правовим відносинам, що склались в даному випадку між сторонами, суд виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України пенсії, інші виплати соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Закон України "Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям" (далі - Закон №1768-ІІІ) спрямований на реалізацію конституційних гарантій права громадян на соціальний захист - забезпечення рівня життя не нижчого від прожиткового мінімуму шляхом надання грошової допомоги найменш соціально захищеним сім`ям і сприяння їх економічній самостійності.
Положеннями ст. 1Закон №1768-ІІІ визначено, що малозабезпечена сім`я - сім`я, яка з поважних або незалежних від неї причин має середньомісячний сукупний дохід нижчий, ніж прожитковий мінімум для сім`ї;
В розумінні вказаної статті Закону №1768-ІІІ державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям - щомісячна допомога, яка надається малозабезпеченим сім`ям у грошовій формі в розмірі, що залежить від величини середньомісячного сукупного доходу сім`ї.
Призначення і виплата державної соціальної допомоги здійснюються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем проживання уповноваженого представника сім`ї (ст.4 Закону №1768-ІІІ).
Умови призначення і виплати малозабезпеченим сім`ям державної соціальної допомоги, передбаченої Законом №1768-ІІІ, врегульовано Порядком призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2003 року №250 (далі - Порядок №250), згідно п.3 якого призначення і виплата соціальної допомоги здійснюються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за зареєстрованим місцем проживання або місцем фактичного проживання уповноваженого представника малозабезпеченої сім`ї.
Державна соціальна допомога за місцем проживання призначається за умови неотримання зазначеної допомоги за зареєстрованим місцем проживання особи, яка звертається за призначенням державної соціальної допомоги (далі - заявник). Відомості щодо неотримання допомоги перевіряються органами соціального захисту населення з використанням інформаційних систем (п. 4 цього Порядку).
Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Закону №1768-III державна соціальна допомога призначається на шість місяців.
Судом встановлено, що позивачу за її заявою від 01.03.2021, на заміну оскаржуваного рішення від 25.03.2021, рішенням від 28.05.2021 була призначена державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям на шість місяців, зокрема, з 01.03.2021 по 31.08.2021. На виконання розпорядження на перерахунок державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям ОСОБА_1 від 22.06.2021 (а.с.37), позивачу така допомога була перерахована та виплачена, що підтверджується довідкою Управлінням праці та соціального захисту населення Шосткинської міської ради від 12.08.2021 №925 (а.с.38). Доказів на спростування зазначеного суду не надано.
Відтак, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що на момент звернення позивачем з позовом, вже на заміну оскаржуваного рішення відповідача від 25.03.2021 відповідачем прийнято нове, яким допомогу, яку позивач просить надати в даній справі, вже призначено, а відтак, таке рішення від 25.03.2021, яке оскаржує позивач фактично вже на момент звернення з позовом до суду, не існувало, та не могло порушувати прав та законних інтересів позивача у спірних правовідносинах, а прийняте відповідачем на заміну нього рішення від 28.05.2021 є чинним, не скасоване та не оскаржується, та підлягає до застосування, доказів на спростування вказаного позивачем не надано.
При цьому, суд зауважує, що відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України, позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.
За приписами статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Проте право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України. Саме по собі звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких вона просить і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем у публічно-правових відносинах.
Згідно з частиною третьою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.
Виходячи із системного аналізу наведених норм Кодексу адміністративного судочинства України, особа, яка звертається до адміністративного суду з позовом має довести наявність порушення оскаржуваним рішенням суб`єкту владних повноважень саме її прав та інтересів у сфері публічно-правових відносин, які потребують судового захисту.
Таким чином, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або законних інтересів особи на момент її звернення до суду.
Враховуючи вищевикладене, а також те, що судом встановлено відсутність порушення відповідачем прав та законних інтересів позивача у спірних правовідносинах оскаржуваним рішенням від 25.03.2021, а допомога, яку позивач просить надати, відповідачем на час звернення з позовом до суду вже була призначена, суд не вбачає підстав для задоволення позову про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, та у зв`язку з цим і про стягнення моральної шкоди.
Відповідно до абз.2 ч. 3 вказаної статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Отже, моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Звертаючись до суду із вимогою про відшкодування моральної шкоди позивач повинен зазначити обставини того, у чому полягає моральна шкода, якими діями, рішеннями вона завдана та якими доказами вона підтверджена.
При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають з`ясуванню: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні; чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
При цьому, загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).
Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52).
Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 57).
Відповідно до ч.1 ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Разом з тим, для присудження відшкодування моральної шкоди насамперед необхідно встановити факт наявності завдання такої шкоди.
Вказане узгоджується з позицією Верховного суду викладеного у постановах від 21 лютого 2020 року (справа №363/3520/16-а), від 12 березня 2020 року (справа №320/6695/18),від 27 травня 2020 року (справа №818/1434/17).
При цьому, виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, САМЕ позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли (в чому вона виразилася) і який її розмір, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17.
В обґрунтування наявності підстав для стягнення моральної шкоди позивач зазначає, що протиправна бездіяльність відповідача привела до позбавлення соціального захисту малозабезпеченої сім`ї з боку держави, що спонукало позивача здійснювати пошук коштів на життя. Моральні страждання, яка вона відчувала протягом трьох місяців внаслідок порушення її законних прав, виразились у душевних стражданнях, хвилюванні з цього приводу, позбавлення нормальної течії свого життя, дуже погано переносила психоемоційне перевантаження від пережитого стресу.
Однак, на переконання суду, посилання на те, що протиправна бездіяльність відповідача щодо непризначення їй державної соціальної допомоги спонукала позивача здійснювати пошук коштів на життя, не є тією підставою, в розумінні ст.23 ЦК України, коли у фізичної особи виникає право на відшкодування моральної шкоди. Жодна із наведених у вказаній статті підстав, у тому числі і розмір моральної шкоди, не була доведена та обґрунтована в позовних вимогах, право на звернення до суду позивачем реалізовується на власний розсуд і дана обставина не є підставою для визнання факту наявності моральної шкоди.
Позивачем не надано жодних доказів заподіяння їй душевних страждань протиправною бездіяльністю/діями відповідача у справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача, тим більше, що на заміну оскаржуваного рішення відповідачем прийнято рішення, яким призначено допомогу, яку позивач просить надати.
Відтак, суд дійшов висновку, що вимоги позивача у цій частині також задоволенню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 90, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 255, 295, 297, п.15.5 Розділу VІІ Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 09.12.2021.

Суддя І.Г. Шевченко