Справа № 826/12956/18
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2021-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2021 року м. Київ № 826/12956/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кармазіна О.А., розглянувши за правилами письмового провадження адміністративну справу
за позовомПублічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта банк»
до третя особа:Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Ісікова Олександра Івановича, Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ОСОБА_1
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта банк» Кадирова В.В. (01133, м. Київ, вул. Щорса, 36-б код ЄДР: 34047020; поштова адреса - вул. Січових Стрільців, буд. 17, 2-й поверх, м. Київ, 04053) звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Ісікова Олександра Івановича (04044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36, код ЄДР: 40452947), Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), (04044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36, код ЄДР: 40452947), в якому просить:

визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 09.02.2018 № 39608389;

зобов`язати Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) провести державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50,7, житловою площею 15,9 кв.м. за АТ "Дельта банк", винести відповідний запис до Державного реєстру прав та надати Витяг із Державного реєстру.

Позиція позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18 серпня 2014 року по справі № 760/11046/14-ц було визнано за AT «Дельта Банк» право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50,7 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м.

05.02.2018 року представник AT «Дельта Банк» звернувся із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, щодо державної реєстрації вищенаведеного об`єкта нерухомості (реєстраційний номер заяви 26603289).

Позивач наголошує, що до заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень було надано всі передбачені законом та необхідні для здійснення державної реєстрації документи, зокрема, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18.08.2014 та ухвалу від 06.11.2017 по справі № 760/11046/14-ц, як документ, який встановлює перехід права власності на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації. Відповідно до зазначеного судового рішення за AT «Дельта Банк» визнано право власності на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50,7 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м.

09 лютого 2018 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Ісіковим Олександром Івановичем було винесено рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень за № 39608389.

Пояснює, що розглядаючи заяву про державну реєстрацію прав і додані до неї документи та приймаючи рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, державний реєстратор виходив з того, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, у зв`язку з чим державним реєстратором було відмовлено у задоволенні заяви позивача та державній реєстрації прав та їх обтяжень щодо права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50,7, житловою площею 15,9 кв.м. за АТ «Дельта банк».

Разом з тим, позивач наголошує на протиправності оскаржуваного рішення, оскільки позивачем для державної реєстрації було надано пакет документів, який підтверджує перехід права власності на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50,7 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м., зокрема, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18.08.2014 по справі № 760/11046/14-ц, яким було визнано за AT «Дельта Банк» право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50,7 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м.

Відтак, заявник просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Позиція відповідачів.

Відповідачі надіслали спільний відзив на позовну заяву, в якому просили відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки, разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05 лютого 2018 року № 26603289 на об`єкт нерухомого майна, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , заявником подано копію рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 серпня 2014 року по справі № 760/11046/14-ц.

Разом з тим, відповідачі зазначають, що 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового - учителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м житлового будинку.

На думку відповідачів, за своїм змістом Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Пояснюють, що Верховний суд України у постанові від 01.06.2015 № 6-781цс-15 зазначає, що поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України ), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови, а отже мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання.

Таким чином, за висновком відповідачів, мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій», не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

При цьому, відповідачі звертають увагу, що згідно з пунктом 4 Законом України «Про мораторій» протягом дії цього Закону інші Закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з рахуванням його норм.

Наголошують, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій» не підлягає виконанню.

Зазначають, що саме таку правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалах від 24.12.2014 у справі № 6-40734св14, від 17.12.2014 у справі № 6-39130св14, від 19.11.2014 у справі № к6-29969св14.

Відтак, за висновком відповідачів, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18.08.2014 по справі № 760/11046/14-ц не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Підсумовуючи викладене, відповідачі наголошують на безпідставності позовних вимог.

Третя особа пояснень з приводу заявлених позовних вимог суду не надала.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді від 20.08.2018 позовну заяву залишено без руху як таку, що подана без додержання вимог, встановлених Кодексом адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України), та встановлено строк для їх усунення.

Ухвалою від 03.09..2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та проведення судового засідання.

Вказана ухвала була надіслана, зокрема, і на адресу третьої особи, однак не була вручена третій особі під час доставки 09.10.2018, а відтак повернута за зворотною адресою з незалежних від суду причин, з огляду на що та, виходячи з положень ч. 4 ст. 124, ч. 1 ст. 127 та ч. 6 ст. 251 КАС України, копія ухвали суду в силу закону вважається врученою.

Встановлені судом обставини.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи, враховуючи пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18.08.2014 у справі і № 760/11046/14-ц позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 задоволено та резолютивну частину викладено, з урахуванням ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 06.11.2017 у справі № 760/11046/14-ц, шляхом:

1) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0 від 26.10.2007 в сумі 159782,33 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 1412156,23 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50,7 кв.м. та належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26.10.2007 року приватним нотаріусом КМНО Прокудіною Л.Д. за реєстровим № 1823, шляхом передачі ПАТ «Дельта Банк» (, місцезнаходження якого за адресою: м. Київ, вул. Щорса, 36 корп. Б) права власності за квартиру;

2) визнано за ПАТ «Дельта Банк» (, місцезнаходження якого за адресою: м. Київ, вул. Щорса, 36 корп. Б) право власності на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50,7 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м;

3) припинити право власності ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 право власності на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50,7 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м.;

4) виселено ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 та інших осіб, які на момент виконання рішення суду будуть проживати у спірній квартирі, з квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 50,7 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м.;

На підставі зазначеного рішення районного суду, ПАТ «Дельта Банк» звернулося до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) із заявою від 05.02.2018 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень разом з доданими до неї документами щодо реєстрації за ПАТ «Дельта Банк» права власності на об`єкт нерухомого майна, квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50,7 кв.м.. житловою площею 15,9 кв.м.

Однак рішенням від 09.02.2018 Державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Ісіковим Олександром Івановичем відмовлено позивачу у здійсненні державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50,7 кв.м.. житловою площею 15,9 кв.м.

Підставою для відмови слугувало те, що відповідно до ч. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна з громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку;

В оскаржуваному рішенні зазначено, що площа квартири за адресою що розташована АДРЕСА_1 , становить 50.7 кв.м., у зв`язку з чим відмовлено у державній реєстрації права власності.

Позивач вважаючи протиправним спірне рішення, звернувся до суду з даним позовом, в якому просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Перш за все, суд наголошує, що справа розглядається виключено в аспекті перевірки дотримання відповідачами законодавства у сфері публічно-правових відносин.

Інші відносини щодо прав на об`єкт знаходяться поза межами компетенції адміністративного суду.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним Законом, який визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV).

Частиною 1 ст. 4 Закону № 1952-IV передбачено, що державній реєстрації прав підлягають: 1) право власності; 2) речові права, похідні від права власності: право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки; іпотека; право довірчої власності; інші речові права відповідно до закону; 3) право власності на об`єкт незавершеного будівництва; 4) заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною 5 ст. 3 Закону № 1952-IV визначено, що державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону № 1952-IV державним реєстратором є: громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав, так, зокрема, нотаріус.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України № 1952-ІV державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України № 1952-ІV встановлює, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про обєкти та субєктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Відповідно до ч. 2 цієї статті, перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з ч.ч. 1 та 5 ст. 20 Закону № 1952-ІV заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень подається до органу державної реєстрації прав у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством. У разі якщо оригінали документів, необхідних для проведення реєстраційних дій, відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування, що їх видають, заявник подає копії документів, оформлені такими органами відповідно до законодавства. Реєстрація заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень проводиться в порядку черговості їх надходження.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 1952-ІV у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників.

Згідно з ч .2 ст. 24 Закону України № 1952-ІV за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Аналізу наведених правових норм вказує, що за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державний реєстратор може прийняти одне із рішень: 1) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або 2) про відмову в державній реєстрації.

В свою чергу, рішення про державну реєстрацію прав приймається за умови подання заявником достатніх та належним чином оформлених документів, відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно, а також підстав для відмови у державній реєстрації.

В той же час, згідно зі ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Стаття 575 Цивільного кодексу України визначає, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Згідно ст. 589 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Згідно ч. 1 ст. 590 Цивільного кодексу України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 24 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV 05.06.2003 встановлено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

За змістом статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Як вже було зазначено вище судом, заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18.08.2014 у справі і № 760/11046/14-ц позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 задоволено та резолютивну частину викладено, з урахуванням ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 06.11.2017 у справі № 760/11046/14-ц, шляхом:

1) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0 від 26.10.2007 в сумі 159782,33 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 1412156,23 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50,7 кв.м. та належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26.10.2007 року приватним нотаріусом КМНО Прокудіною Л.Д. за реєстровим № 1823, шляхом передачі ПАТ «Дельта Банк» (, місцезнаходження якого за адресою: м. Київ, вул. Щорса, 36 корп. Б) права власності за квартиру;

2) визнано за ПАТ «Дельта Банк» (, місцезнаходження якого за адресою: м. Київ, вул. Щорса, 36 корп. Б) право власності на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50,7 кв.м.. житловою площею 15,9 кв.м;

3) припинити право власності ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 право власності на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50,7 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м.;

4) виселено ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 та інших осіб, які на момент виконання рішення суду будуть проживати у спірній квартирі, з квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 50,7 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м.;

Тобто, заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06.11.2017 у справі № 760/11046/14-ц за ПАТ «Дельта Банк» визнано право власності на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50,7 кв.м.. житловою площею 15,9 кв.м.

Разом з тим, в контексті викладених вище обставин, при прийнятті даного рішення, судом приймається до уваги Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який прийнятий Верховною Радою України 03.06.2014 за № 1304-VII (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Так, відповідно до п/п. 1 п. 1, п. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII від 03.06.2014, протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

При цьому, варто звернути увагу на те, що мораторій є виключно відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання боржником, з огляду на що установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово його стягувати (відчужувати без згоди власника).

Суд також зауважує, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які вчиняють дії, у тому числі реєстраційні, щодо переходу прав на іпотечне майно, у спосіб примусового стягнення або без згоди власника такого майна стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

При цьому, положеннями цього Закону не встановлено, що іпотека припиняється, а лише передбачено заборону примусового стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна.

Більш того, рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі № 6-492цс15 (номер в ЄДРСР № 51404742).

Як встановлено судом, що, крім іншого і встановлено Солом`янським районним судом м. Києва у справі № 760/11046/14-ц предметом іпотеки була квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 50,7 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м., що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів від 09.02.2018 № 113495078 (том 1 а.с. 56-57).

При цьому, судом встановлено, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання третьої особи.

Тобто, станом на момент виникнення спірних правовідносин, щодо реєстрації за ПАТ «Дельта Банк» права власності на іпотеку обкату нерухомого майна - квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 50,7 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м. підпадала під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, загальна площа квартири не перевищує 140 кв.м. та є постійним місцем проживання третьої особи.

Більш того, постановою Київського апеляційного суду від 21,10.2020 у справі №760/11046/14, апеляційну скаргу ОСОБА_1 (третьої особи за даною справою) задоволено частково, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 14.01.2020 в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 50854,68 доларів США змінено та викладено резолютивну частину рішення в наступній редакції, а саме: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №0 від 26.10.2007 року в сумі 144 715, 47 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 1 277 837.60 грн звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 50,7 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м. та належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26.10.2007 року приватним нотаріусом КМНО Прокудіною Л.Д. за реєстровим № 1823, шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо, зокрема: подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, підсумовуючи викладене в сукупності, в контексті викладених норм права та встановлених судом обставин, у взаємозв`язку з прийнятою Київським апеляційним судом постановою від 21,10.2020 у справі №760/11046/14 та приймаючи до уваги висновки Верховного суду України, викладені у постанові 16.09.2015 у справі № 6-492цс15 (номер в ЄДРСР № 51404742), суд приходить до висновку, що державний реєстратор не допустив порушень законодавства у сфері публічно-правових відносин, а також до висновку у зв`язку з цим, про правомірність рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 09.02.2018 № 39608389, оскільки предметом іпотеки була квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 50,7 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м., що була місцем постійного проживання третьої особи, а відтак підпадала під дію мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Варто зауважити, що в даному випадку спір не стосується встановлення належності права власності на майно, а стосується лише перевірки виконання державним реєстратором (відповідачем 1), як суб`єктом владних повноважень, вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV при вчиненні реєстраційної дії та прийняття оскаржуваного рішення.

Суд зазначає, що положеннями ч. 1 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також виходячи із заявлених вимог та підстав позову, суд приходить до висновку, що в порядку виконання обов`язку, визначеного ч. 1 ст. 77 КАС України, позивачем не доведено обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Доводи позивача, що викладені у позовній заяві, як підстава для задоволення позовних вимог, спростовуються висновками суду, викладеними у даному рішенні.

У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог та їх обґрунтування, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки досліджених доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на з`ясуванні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта банк» - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зважаючи на Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затверджене рішенням Вищої ради правосуддя 17 серпня 2021 року N 1845/0/15-21, апеляційні скарги в електронній формі подаються безпосередньо до апеляційного суду.

Суддя О.А. Кармазін