Справа № 640/24001/20
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2021-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2021 року м. Київ № 640/24001/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Мазур А.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1
до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві
провизнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві, в якому просив суд: визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, щодо відмови у перерахунку та виплаті йому пенсії з 17.07.2020 року на підставі довідки про заробітну плату від 04.01.2018 № 19Д; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві перерахувати та виплатити йому пенсію починаючи з 17.07.2020 року на підставі довідки про заробітну плату від 04.01.2018 року № 19Д.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.10.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідачем в листі від 16.09.2020 року № 21063-21599/Л-02/8-2600/20 було повідомлено, що здійснити перерахунок та виплату йому пенсії на підставі довідки від 04.01.2018 року № 19Д виданої ТОВ «Текстильщик-2015», що розташовано в м. Донецьк, немає можливості оскільки підприємство знаходиться на непідконтрольній українській владі території і перевірити відомості вказані в довідці неможливо.

Не погоджуючись з рішенням відповідача, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду за захистом порушених прав.

Відповідач у відзиві проти позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що вимога позивача про перерахунок пенсії на підставі довідки від 04.01.2018 року № 19Д виданої ТОВ «Текстильщик-2015» не можуть бути задоволені оскільки органом пенсійного фонду неможливо здійснити перевірку первинних документів на підставі яких була видана зазначена довідка у зв`язку з тим, що підприємство, що її видало знаходиться на окупованій території, просить залишити позов без задоволення. Крім того, відповідачем було надано копію пенсійної справи позивача.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що відомості викладені в довідці від 04.01.2018 року № 19Д виданої ТОВ «Текстильщик-2015» підтверджуються записами в його трудовій книжці, що згідно практики Верховного Суду є достатнім для підтвердження трудового стажу.

Розглянувши адміністративний позов та додані до нього матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких він ґрунтується, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.07.2020 позивач звернувся із заявою до Головного управління пенсійного Фонду України в м. Києві про призначення пенсії за віком та долучив довідку про заробітну плату від 04.01.2018 № 19Д видану ТОВ «Текстильщик-2015», що розташовано в м. Донецьк.

16.09.2020 листом № 21063-21599/Л-02/8-2600/20 за підписом заступника начальника Головного управління пенсійного Фонду України в м. Києві Бойко О., позивачу було повідомлено, що у відповідності до вимог ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсій не страхування» заробітна плата за період страхового стажу до 01.07.2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі довідки про нараховану заробітну плату за умови підтвердження такої довідки первинними документами. Його вимога про нарахування пенсії з урахуванням довідки від 04.01.2018 № 19Д виданої ТОВ «Текстильщик-2015» не може бути задоволена оскільки органом пенсійного фонду неможливо здійснити перевірку первинних документів на підставі яких була видана зазначена довідка у зв`язку з тим, що підприємство, що її видало знаходиться на окупованій території.

Вважаючи вказані дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Розглянувши дану справу по суті, суд виходить з наступного.

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини першої статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Частиною третьою статті 4 Закону №1058-IV передбачено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону №1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до п. 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1), при прийманні документів орган, що призначає пенсію перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів.

Згідно п. 3 ч. 2.1 Порядку № 22-1 для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01 липня 2000 року.

За бажанням пенсіонера у період до 01 січня 2016 року ним може подаватись довідка про заробітну плату (дохід) до 01 липня 2000 року (додаток 1) із зазначенням у ній назв первинних документів, на підставі яких її видано, їх місцезнаходження та адреси, за якою можливо провести перевірку відповідності змісту довідки первинним документам.

Відповідно до п. 2.10 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1, довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працював померлий годувальник або особа, яка звертається за пенсією. Якщо такі підприємства, установи, організації ліквідовані або припинили своє існування з інших причин, то довідки про заробітну плату видаються правонаступником цих підприємств, установ чи організацій або архівними установами.

У випадках, коли архівні установи не мають можливості видати довідку за встановленою формою з розшифровкою виплачених сум за видами заробітку, вони можуть видавати довідки, що відповідають даним, наявним в архівних фондах, без додержання цієї форми.

Відомості про дохід особи підтверджуються на підставі відповідних довідок, виданих на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працювала особа, яка звертається за пенсією.

Так позивачем відповідачу була надана довідка про заробітну плату для нарахування пенсії від 04.01.2019 року № 19Д видана товариством з обмеженою відповідальністю «Текстильщик-2015». Вказана довідка видана на підставі особових рахунків за 1993 - 1997 роки.

Також позивач посилається на копію довідки, що міститься в матеріалах справи від 14.02.2018 № 5/2018, видану ТОВ «Текстильщик-2015», згідно якої він працював за сумісництвом на цьому підприємстві з 01.01.1993 по 30.12.1997 року.

В свою чергу, факт роботи позивача в період з 1993 по 1997 роки підтверджується записами в трудовій книжці копія якої міститься в матеріалах справи та дійсність якої не ставиться під сумнів відповідачем, а саме :

- записи № 15 та №16 - електромонтажник 3 розряду малого підприємства «Каштан» з 17.09.1992 року по 31.05.1995 року;

- записи № 17 та № 18 - слюсар-монтажник 3 розряду ТОВ «РЕАЛ-ЛПК» з 06.06.1995 року по 13.12.1995 року;

- записи № 19 та № 20 - слюсар-сантехнік 3 розряду УРС № 10 «Київреконструкція» з 22.01.1996 року по 01.03.1996 року;

- записи № 21 та № 22 - охоронець бази ВАТ « Видубичі» з 02.12.1996 року по 12.03.1997 року;

- записи № 23 та № 24 - монтажник алюмінієвих конструкцій 4 розряду ТОВ «Три Ю» з 04.08.1997 року по 14.12.1998 року.

З наведеного вбачається, що позивач в період з 1993 по 1997 роки перебував у трудових відносинах з ТОВ «Текстильщик-2015», що видало йому довідку від 04.01.2019 р № 19Д, але це підприємство розташовано на тимчасово непідконтрольній території України, в м. Донецьк.

Суд щодо спірного питання зазначає, що відповідно преамбули та до ст.1 Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей», цей Закон визначає тимчасовий порядок організації місцевого самоврядування, діяльності органів місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей з метою створення умов для якнайшвидшої нормалізації обстановки, відновлення правопорядку, конституційних прав і свобод громадян, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, створення умов для повернення жителів до вимушено залишених місць постійного проживання, їх реінтеграції, а також для відновлення життєдіяльності в населених пунктах у Донецькій та Луганській областях та розвитку територій.

Тимчасово, з дня набрання ним чинності з урахуванням положень Закону України "Про створення необхідних умов для мирного врегулювання ситуації в окремих районах Донецької та Луганської областей" на строк до 31 грудня 2021 року включно, запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей, до яких належать райони, міста, селища, села, що визначаються рішенням Верховної Ради України (далі - окремі райони Донецької та Луганської областей).

Згідно зі статтею 2 того ж Закону, законодавство України в окремих районах Донецької та Луганської областей на період дії особливого порядку місцевого самоврядування діє з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

А стаття 5 передбачає, що в окремих районах Донецької та Луганської областей місцеве самоврядування здійснюється відповідно до Конституції та законів України відповідними територіальними громадами безпосередньо та через органи місцевого самоврядування.

Крім того, Законом України від 20.10.2014, № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" встановлено, що місто Донецьк віднесено до тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, території проведення антитерористичної операції та/або в районі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях.

Разом з цим, суд вважає необхідним зазначити, що у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). "Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».

При цьому, на думку суду, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Суд також вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки не прийняття їх призведе до порушень та обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантоване йому право на пенсійне забезпечення.

Разом з тим, суд звертає увагу, що підприємства з якими позивач був у трудових відносинах в період з 1993 по 1997 роки, територіально розташовані в м. Києві, про що свідчать відтиски печаток на записах з 15 по 24 в його трудовій книжці. Коли підприємство, що надало позивачу довідки про його сумісну діяльність в той саме період, розташовано в м. Донецьк, що вимагає з`ясування обставин виконання позивачем трудових обов`язків на підприємствах в один і той час, які розташовані одне від одного на відстані більш ніж 800 км.

Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність підтвердження іншими способами та документами інформації викладеної у довідках від 14.02.2018 року № 5/2018 та від 04.01.2019 року № 19Д виданих позивачу ТОВ «Текстильщик-2015».

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати розподілу не підлягають

Керуючись ст. ст. 2,5-11,19,72,90,-77,139,241-246,250,255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя А.С. Мазур