Справа № 640/16362/20
Суддя: Лічевецький Ігор Олександрович
Дата ухвалення: 2021-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого-судді Лічевецького І.О., суддів Мельничука В.П., Оксененка О.М., за участю секретаря Рейтаровської О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 серпня 2021 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі позивач) з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (далі відповідач), про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати пункт 16 протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 13 грудня 2019 року №177, яким відмовлено ОСОБА_1 в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги;

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня календарного року, з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач протиправно відмовив йому у призначенні одноразової грошової з посиланням на те, що травми, внаслідок отримання яких йому була встановлена інвалідність, пов`язані із самовільним залишенням військової частини що є адміністративним правопорушенням.

Водночас позивач звертає увагу на те, що по факту самовільного залишення військової частини до кримінальної чи адміністративної відповідальності він не притягувався, а тому відсутні підстави стверджувати, що отримання ним травм відбулося внаслідок вчинення правопорушення.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.08.2021 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій скаржник просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

На думку апелянта суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Позивач, зокрема зазначає, що під час звернення до відповідача із заявою про призначення одноразової грошової допомоги надав усі документи, необхідні для вирішення питання про призначення такої допомоги.

Позивач наголошує на тому, що відносно нього не складалися матеріали про адміністративне правопорушення, не відкривалося провадження у кримінальній справі і він ніколи не притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності за самовільне залишення місця служби.

При цьому позивач заперечує факт того, що отримання ним травм пов`язане із вчинення адміністративного чи кримінального правопорушення.

Також апелянт зазначає, що йому не було відомо про факт наявності та зміст наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 11.07.2018 №2197.

Усе зазначене, на переконання скаржника, свідчить про протиправність відмови відповідача у призначенні йому одноразової грошової допомоги та, як наслідок про помилковість висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом попередньої інстанції норм процесуального права, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що зі змісту листа Київського міського військового комісаріату від 20 січня 2020 року №ВСЗ/229, комісаріатом до Департаменту фінансів Міністерства оборони України направлені документи щодо розгляду питання правомірності виплати позивачу одноразової грошової допомоги як інваліду війни 1 групи.

13 грудня 2019 року відбулося засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги.

За результатами розгляду документів позивача відповідно до протоколу №177, затвердженого Міністром оборони України 21 грудня 2019 року комісія дійшла висновку про відмову в призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги.

Відповідно до витягу з протоколу №177 від 21 грудня 2019 року, в призначенні одноразової грошової допомоги позивачу відмовлено у зв`язку з тим, що позивач є особою з інвалідністю І групи внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби (довідка МСЕК серія АВ №0991978 від 20 вересня 2019 року), оскільки травма пов`язана із самовільним залишенням військової частини (наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 11 липня 2018 року №1297), що є адміністративним правопорушенням (стаття 172-11 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

Уважаючи зазначену відмову відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідач правомірно відмовив позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки отримання ним травм, пов`язане із вчиненням позивачем адміністративного правопорушення, яке полягало у самовільному залишенні місця служби.

Пунктами 2, 3 частини першої статті 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі Закон №2011-XII) установлено, що дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти; військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.

Відповідно до статті 16 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Згідно з частиною шостою статті 16-3 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.

Отже, саме на Міністерство оборони України покладено обов`язок розгляду документів і прийняття рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги.

За змістом пункту 3 Порядку Порядком №975, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року (далі Порядок №975) днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі встановлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, а у разі повторного огляду та зміни групи інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії про первинне встановлення інвалідності.

Згідно пункту 1 частини 1 пункту 6 Порядку №975 одноразова грошова допомога призначається і виплачується: військовослужбовцю (крім військовослужбовця строкової служби), інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі: 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, - у разі встановлення інвалідності I групи.

Призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів) (пункт 12 Порядку №975).

Пунктом 11 Порядку №975 визначено, що військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності. До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).

Подання зазначених пунктом 11 Порядку № 975 документів при зверненні за призначенням одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення інвалідності є необхідною умовою для призначення такої допомоги та ґрунтується на необхідності перевірити відсутність обмежень, встановлених у статті 16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (зокрема, коли інвалідність є наслідком вчинення особою дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю), за наявності яких особа позбавляється права на отримання такої допомоги.

При цьому, Порядок №975 не визначає, який саме документ (військово-облікові документи, медична довідка, акт розслідування, архівна довідка, виписка з історії хвороби, тощо) повинна подати особа, яка звертається за отриманням одноразової грошової допомоги, на підтвердження причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва).

Водночас, подання до Міністерства оборони України відповідного рішення військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, яким встановлено, що отримані особою поранення, травма, контузія, захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, не виключає необхідності подання інших, зазначених у пункті 11 Порядку № 975, документів, що свідчать про причини та обставини поранення, травми, контузії та захворювання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 822/21/18, від 04.06.2019 у справі № 751/2133/17, від 12.07.2019 у справі № 280/4490/18.

У відповідності до пункту 19 Порядку №975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), захворювання, інвалідність чи часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста є наслідком:

вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення;

вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння;

навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом);

подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

Аналогічного змісту норма міститься і в статті 16-4 Закону №2011-ХІІ.

З аналізу положень Порядку №975 і Закону №2011-ХІІ очевидним є те, що підставою для відмови у призначенні одноразової грошової допомоги, з посиланням на отримання військовослужбовцем травми чи настання інвалідності внаслідок вчинення нею злочину або адміністративного правопорушення є встановлення факту вчинення особою правопорушення чи злочину та причинно-наслідкового зв`язку травм чи інвалідності з цими обставинами.

Отже, щоб відмовити особі у призначенні одноразової грошової допомоги з посиланням на зазначену підставу необхідно довести факт вчинення нею, зокрема адміністративного правопорушення під час отримання травм або зв`язок між цими подіями.

Як убачається з матеріалів справи, єдиною підставою для відмови позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги в оскаржуваному рішенні зазначено факт того, що отримання позивачем травм пов`язане із самовільним залишенням військової частини, що є адміністративним правопорушенням, передбаченим статтею 172-11 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП).

Згідно з витягом з протоколу №177 від 21.12.2019, вказані обставини підтверджуються наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 11 липня 2018 року №1297.

Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

За змістом статті 172-11самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем строкової служби, а також нез`явлення його вчасно без поважних причин на службу у разі звільнення з частини, призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу тривалістю до трьох діб - тягнуть за собою арешт з утриманням на гауптвахті на строк до п`яти діб.

Діяння, передбачені частиною першою цієї статті, вчинені особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за такі самі порушення, - тягнуть за собою арешт з утриманням на гауптвахті на строк від семи до десяти діб.

Самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем (крім строкової військової служби), а також військовозобов`язаним та резервістом під час проходження зборів, а також нез`явлення його вчасно без поважних причин на військову службу у разі призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу тривалістю до десяти діб, - тягнуть за собою накладення штрафу від сімдесяти до ста сорока п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арешт з утриманням на гауптвахті на строк до семи діб.

Діяння, передбачені частинами першою або третьою цієї статті, вчинені в умовах особливого періоду, - тягнуть за собою накладення штрафу від ста сорока п`яти до двохсот вісімдесяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арешт з утриманням на гауптвахті на строк від семи до десяти діб.

Розділом III КУпАП визначені органи, уповноважені розглядати справи про адміністративні правопорушення.

Згідно зі статтею 213 КУпАП справи про адміністративні правопорушення розглядаються, зокрема районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами (суддями), а у випадках, передбачених цим Кодексом, місцевими адміністративними та господарськими судами, апеляційними судами, Верховним Судом.

У свою чергу підвідомчість справ про адміністративні правопорушення установлені Главою 17 КУпАП.

У відповідності до статті 221 КУпАП судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема статтями172-4 - 172-20.

Отже, справи з приводу адміністративного правопорушення, передбаченого 172-11 розглядаються суддею відповідного територіальній юрисдикції суду.

Статтею 255 КУпАП установлено, що у справах про адміністративні правопорушення, що розглядаються органами, зазначеними в статтях 218-221 цього Кодексу, протоколи про правопорушення мають право складати уповноважені на те посадові особи:

- органів управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України (про правопорушення, вчинені військовослужбовцями, військовозобов`язаними та резервістами під час проходження зборів, а також працівниками Збройних Сил України під час виконання ними службових обов`язків, - стаття 44, частини друга і третя статті 123, статті 172-10 - 172-20, 173, 174, 178, 182, 184-1, 185 і 185-7);

- прокурор (статті 172-4 - 172-20, 185-4, 185-8, 185-11);

- командири (начальники) військових частин (установ, закладів), командири підрозділів, які уповноважені на те командирами (начальниками) військових частин (установ, закладів) (статті 172-10 - 172-20).

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що притягнення до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене статтею 172-11 КУпАП здійснюється суддею відповідного суду за результати розгляду протоколу про адміністративне правопорушення, складеного зазначеними у статті 255 КУпАП посадовими особами.

Указане означає, що лише суддя відповідного суду може вирішувати питання наявності чи відсутності у діях особи адміністративного правопорушення передбаченого статтею 172-11 КУпАП.

Статтею 245 КУпАП установлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Системний аналіз зазначених норм КУпАП дає підстави для висновку, що особа може вважатися такою, що вчинила адміністративне правопорушення передбаченого статтею 172-11 КУпАП лише у випадку встановлення судом у її діях складу цього правопорушення за результатами розгляду складеного відносно неї протоколу, про що виноситься постанова.

Таким чином, єдиним належним та допустимим доказом вчинення особою адміністративного правопорушення може бути постанова суду про визнання цієї особи винною у вчиненні такого правопорушення, яка набрала законної сили.

Колегія суддів звертає увагу, що подання зазначених у пункті 11 Порядку №975 документів при зверненні за призначенням одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення інвалідності, є необхідною умовою для призначення такої допомоги та ґрунтується на необхідності перевірити відсутність обмежень, встановлених у ст. 16-4 Закону № 2011-XII (зокрема, коли інвалідність є наслідком вчинення особою злочину або адміністративного правопорушення, або дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю), за наявності яких особа позбавляється права на отримання такої допомоги.

Водночас, обов`язок перевірити, чи не настала інвалідність за обставин, перелік яких визначений у статті 16-4 Закону №2011-XII, покладено на орган, що приймає рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року, справа № 822/220/18.

Тобто, саме на відповідача покладений обов`язок перевірки обставин настання інвалідності позивача, а тому Міністерство оборони України мало встановити чи дійсно обставини, які стали підставою для звернення за призначенням допомоги пов`язані з вчиненням ОСОБА_1 адміністративного правопорушення та які докази такий факт підтверджують.

Разом з тим, як убачається з матеріалів справи таких доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення передбаченого статтею 172-11 КУпАП, висновки про наявність якого покладені в основу оскаржуваного рішення про відмову у призначенні допомоги, відповідачем не надано.

Колегія суддів зазначає про помилковість посилання суду першої інстанції на наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 11.07.2018 №2197, оскільки такий доказ не є належним та допустимим доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Також колегія суддів звертає увагу, що вказаний наказ прийнятий зі спливом значного періоду часу (понад 2 роки) після отримання позивачем травм 28.12.2015.

Згідно зі статтею 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

З огляду на вказані положення Конституції України висновки суду першої інстанції про правомірність оскаржуваного рішення у зв`язку із вчиненням позивачем дій, що мають ознаки кримінального чи адміністративного правопорушення є безпідставними.

Також колегія суддів зазначає про те, що суд першої інстанції безпідставно посилався на правові позиції Верховного Суду висловлені у постановах від 10.04.2019, справа №822/220/18, від 26.11.2019, справа 760/9519/17, оскільки вони прийняті за інших фактичних обставин, а тому не є релевантними.

Так, у постанові від 26.11.2019, справа 760/9519/17 Верховний Суд дійшов висновку про правомірність рішення про відмову призначенні грошової допомоги з посиланням на встановлені судами попередніх інстанцій обставини перебування особи в стані алкогольного сп`яніння в момент настання смерті від переохолодження, що підтверджувалося відповідною довідкою обласного бюро судово-медичної експертизи, матеріалами кримінальної справи та службового розслідування доданими до справи в якості доказів.

У свою чергу посилання на постанову від 10.04.2019 справа №822/220/18 є виокремленою з контексту тезою, яка стосувалися висновків Верховного Суду про те, що за умови підтвердження причин та обставин поранення (контузії, травми або каліцтва) документами, що містять достовірні відомості про зазначені обставини, у наданні додаткових доказів, таких як висновків службового розслідування та акту розслідування немає необхідності.

Вказані висновки стосувалися надання правої оцінки щодо того, які документи можуть підтверджувати обставини настання інвалідності у осіб, що одержали поранення (травму, контузію, каліцтво) до введення в дію Положення про військово-лікарську експертизу та медичний огляд у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 04 січня 1994 року № 2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 липня 1994 року за №177/386.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про протиправність оскаржуваного рішення від 13 грудня 2019 року №177 та наявності підстав для його скасування.

Водночас, визначаючись щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, колегія суддів уважає за необхідне зазначити наступне.

Як уже зазначалося вище, єдиною підставою для відмови у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги відповідачем зазначено статтю 16-4 Закону №2011-ХІІ.

Ураховуючи те, що правомірність відмови відповідача з цих підстав не підтверджена за результатами розгляду цієї справи, наявні підстави для визнання такого рішення протиправним.

Однак, беручи до уваги, що надання оцінки поданим документам та прийняття рішення про призначення чи відмову у призначені одноразової грошової допомоги знаходиться в площині дискреційних повноважень Міністерства оборони України, належним та ефективним способом захисту прав позивача буде зобов`язання відповідача повторно розглянути документи позивача щодо призначення та виплати такої допомоги відповідно до Закону №2011-ХІІ та Порядку №975.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Водночас суд першої інстанції під час розгляду цієї справи вказаного дотримався не в повній мірі, оскільки задоволення позовних вимог ґрунтувалося на неправильному застосуванні норм права.

За правилами статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до частини другої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Ураховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 серпня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати пункт 16 протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 13 грудня 2019 року №177, яким відмовлено ОСОБА_1 в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги.

Зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути документи ОСОБА_1 стосовно виплати йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням I групи інвалідності відповідно до вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 та прийняти відповідне рішення.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

Суддя В.П.Мельничук

Суддя О.М.Оксененко