Справа № 380/7061/20
Суддя: Кравців Олег Романович
Дата ухвалення: 2021-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 року

справа №380/7061/20

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий суддя Кравців О.Р.,

за участю:

секретар судового засідання Шийович Р.Я.,

від позивача ОСОБА_1 ,

від відповідача Кобко Т.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Стрийської міської ради Стрийського району Львівської області, про скасування рішень.

Суть справи.

До Львівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 (далі - позивач) з позовною заявою до Ланівської сільської ради Стрийського району Львівської області (далі - відповідач, Ланівська сільська рада), в якій просить суд скасувати рішення Ланівської сільської ради Стрийського району Львівської області №256 від 30.01.2015; №25 від 29.01.2016 та №73 від 03.02.2017 в частині встановлення розміру податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що використовується їх власниками з метою одержання доходів.

В обґрунтування позову покликається на те, що в процесі оскарження податкових повідомлень-рішень з податку на нерухомість позивачу стало відомо, що підставою для їх винесення слугували відповідні рішення Ланівської сільської ради. Позивач вважає, що рішення Ланівської сільської ради прийняті з порушенням чинного законодавства та порядку їх прийняття, як наслідок порушують права та інтереси позивача, а тому їх слід скасувати.

Ухвалою суду від 03.09.2020 позовну заяву залишено без руху, позивачу вказано на недоліки та надано строк для їх усунення /арк.спр.27-30/.

Ухвалою суду від 21.09.2020 провадження у справі відкрито та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовчому засіданні /арк.спр.56-57/.

Відповідач проти позову заперечив з підстав викладених у відзиві /арк.спр.61-64/. Зокрема вважає, що рішення Ланівської сільської ради, якими встановлено ставки податків за нерухоме майно оприлюднені в порядку, визначеному Законом України «Про засади державної регуляторної політики». Крім того, оскаржені рішення є нормативно-правовими актами, а особливості розгляду справ щодо оскарження нормативно-правових актів передбачено ст. 264 Кодексу адміністративного судочинства України. Частиною 9 вказаної статті передбачено право суду визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині. Тому, позивач обрав невірний спосіб захисту своїх прав та інтересів. Також, згідно з приписами ч. 3 ст. 264 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності, а оскільки оскаржені позивачем нормативні акти чинність вже втратили, позовні вимоги є неактуальними та не приведуть до захисту прав позивача.

Водночас відповідач вказав, що оскаржені рішення Ланівської сільської ради після їх прийняття розміщувалися відповідальною особою на дошці оголошень ради, згідно з розпорядженням сільського голови. Оскільки ж відповідні рішення не опубліковані в друкованих засобах масової інформації, вони не набрали чинності, а тому позов є необґрунтованим.

Крім того, на думку відповідача позивач пропустив строк звернення до суду з відповідним позовом, оскільки строк чинності нормативно-правових актів, які позивач оскаржує сплив з набранням чинності новим рішення сільської ради про ставки податків.

Позивач подав відповідь на відзив /арк.спр.102-104/ у якому зазначив, що з позиції відповідача позивач взагалі не має права на захист щодо оскарження рішень, про які йому раніше не було відомо з вини відповідача. Такий підхід суперечить закріпленим в Конституції України гарантіям права на судовий захист та не відповідає позиціям Європейського суду з прав людини. Вважає, що належність способу захисту прав позивача можна оцінити лише під час розгляду справи по суті, після вирішення питання про поновлення строку звернення до суду. Звернув увагу суду на те, що саме своїми діями відповідач позбавив позивача можливості вчасно звернутися до суду.

Протокольною ухвалою від 28.07.2021 судом допущено заміну відповідача на правонаступника - Стрийську міську раду Стрийського району Львівської області.

Ухвалою суду від 28.07.2021 клопотання позивача задоволено, причини пропуску строку звернення до адміністративного суду визнано поважними /арк.спр.142-144/.

Ухвалою суду від 18.08.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду /арк.спр.152-153/.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача (правонаступник) проти позову заперечив з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Суд на підставі позовної заяви, відзиву, відповіді на відзив, а також долучених письмових доказів, -

в с т а н о в и в:

Рішенням Ланівської сільської ради від 30.01.2015 №256 встановлено на території ради місцеві податки і збори; зокрема податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що використовуються їх власниками з метою одержання доходів для фізичних осіб - в розмірі 1 відсотку мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня звітного (податкового) року /арк.спр.6-8/.

Рішенням Ланівської сільської ради від 29.01.2016 №25 внесено зміни до додатку 2 рішення від 30.01.2015 №256; встановлено розмір податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що використовуються їх власниками з метою одержання доходів для фізичних осіб - в розмірі 1 відсотку мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня звітного (податкового) року /арк.спр.9-11/.

Рішенням Ланівської сільської ради від 03.02.2017 №73 внесено зміни до додатку 2 рішення від 30.01.2015 №256 зі змінами згідно з рішенням від 29.01.2016 №25; встановлено розмір податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що використовуються їх власниками з метою одержання доходів для фізичних осіб - в розмірі 1 відсотку мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року /арк.спр.12-16/.

Вказані рішення слугували підставою для нарахування ГУ ДФС у Львівській області позивачу податку на нерухоме майно /арк.спр.25/.

Вважаючи вказані рішення протиправними, позивач звернувся до суду з позовом про їх скасування.

Вирішуючи справу суд керується таким.

Завданням адміністративного судочинства України відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підпунктом 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України регламентовано порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Зазначені рішення офіційно оприлюднюються відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Наведеною нормою передбачено обов`язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Разом з цим, норма розрізняє період опублікування рішення ради (це період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період, (тобто період, який є наступним за плановим).

Кожен із цих періодів має самостійне правове значення. При цьому такі періоди не можуть співпадати в часі. Зокрема, не може бути плановим період, у якому було прийняте та опубліковане відповідне рішення ради. Плановим у будь-якому разі може бути лише той період, який є наступним після періоду опублікування рішення ради.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено Законом України від 21.05.1997 №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон №280/97-ВР).

Пунктом 24 ч. 1 ст. 26 Закону №280/97-ВР передбачено право сільської ради, селищної, міської ради виключно на пленарних засіданнях встановлювати місцеві податки і збори відповідно до Податкового кодексу України.

Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону №280/97-ВР акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.

За правилами ч. 12 ст. 59 Закону №280/97-ВР акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються у порядку, встановленому Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Згідно з ст. 1 Закону України від 11.09.2003 №1160-IV "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" (далі - Закон №1160-IV регуляторний акт - це прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання; прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.

Аналізуючи це визначення суд висновує, що рішення органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків, їх ставок, надання «місцевих» пільг, затвердження нормативної грошової оцінки землі тощо, є регуляторним актом.

Оскільки оскаржені рішення Ланівської сільської ради є нормативно-правовими та регуляторними актами, такі повинні були розроблятися, розглядатися, прийматися та оприлюднюватися відповідно до процедури, встановленої, зокрема, нормами Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону №1160-IV регуляторні акти, прийняті органами та посадовими особами місцевого самоврядування, офіційно оприлюднюються в друкованих засобах масової інформації відповідних рад, а у разі їх відсутності - у місцевих друкованих засобах масової інформації, визначених цими органами та посадовими особами, не пізніш як у десятиденний строк після їх прийняття та підписання.

Відповідно до положень ч. 1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач у своїх поясненнях повідомив, що станом на 2015-2017 роки офіційного видання, власного веб-сайту сільська рада не мала, в друкованих засобах масової інформації своїх рішень не оприлюднював. Тому, рішення прийняті радою розміщувалися на дошці оголошень. Проте доказів цього не надав.

Також представник відповідача стверджував, що відповідно до розпорядження сільського голови від 01.08.2011 №35 відповідальним за оприлюднення рішення був секретар сільської ради.

Суд не може взяти до уваги такі покликання сторони відповідача, оскільки відповідно до згаданого розпорядження /арк.спр.65/ секретаря сільської ради призначено відповідальним за оприлюднення на дошці оголошень за 20 робочих днів до розгляду їх на черговій сесії сільської ради лише проектів рішень, а не прийнятих радою рішень. Такі аргументи сторони відповідача не звільняють його від вимог законодавства в частині належного оприлюднення своїх рішень.

Крім того, з позиції відповідача, оскільки оспорене рішення не було опубліковане в засобах масової інформації у порядку визначеному законодавством, а тому не породжує прав та обов`язків для сторін.

У цьому контексті слід звернути увагу на положення ст. 57 Конституції України якими встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними.

Також у постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» звернуто увагу на те, що згідно ч. 2 ст. 57 Конституції України є нечинними, а отже, не можуть застосовуватись ті закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права та обов`язки громадян, які не доведенні до відома населення у встановленому порядку.

При цьому, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; від 18.07.2006; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; від 09.12.1994; пункт 29).

Водночас провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів місцевого самоврядування має свої особливості передбачені ст. 264 КАС України. Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт (ч. 2 ст. 264 КАС України). Нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності (ч. 3 ст. 264 КАС України).

Судом не заперечує права позивача оскаржити відповідні рішення Ланівської сільської ради, проте з матеріалів справи з`ясував, що частини 1.1 підпункту 1 пункту 1 , пункту 8, підпункти 3.1.1, 3.1.2, 3.1.3 пункту 3.1 додатку 2, рішення Ланівської сільської ради від 30.01.2015 №256 (зі змінами внесеними згідно з рішенням від 29.01.2016 №25 та від 03.02.2017 №73 втратили чинність у зв`язку з прийняттям Ланівською сільською радою іншого рішення від 16.04.2018 №197 про встановлення на території ради, зокрема, ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, згідно з додатком 1 /арк.спр.17-24/.

З позиції суду обов`язковою умовою для визнання протиправним та скасування рішення (дії, бездіяльності) є наявність факту порушення останнім прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів особи, яка звернулась за їх судовим захистом, а також чинність такого рішення.

Оскільки судом встановлено, що оскаржені рішення втратили чинність, ця обставина є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Згідно з приписами ст. 139 КАС України відшкодування судових витрат позивачу, якому у задоволенні позову відмовлено, не передбачено.

Керуючись ст.ст. 2, 19, 22, 25, 72-77, 90, 139, 241-246, 264, 265 250, 255, 294,295 КАС України, суд -

в и р і ш и в :

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судовий збір покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення через Львівський окружний адміністративний суд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 10.12.2021.

Суддя Кравців О.Р.