Справа № 240/22777/21
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2021-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року м. Житомир справа № 240/22777/21

категорія 111031101

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

судді Попової О. Г.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області, Державної податкової служби України про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом, в якому просить:

- Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 31.05.2021 року за № 0-0650, яке прийняте Головним Управління ДПС у Житомирської області щодо нарахування ОСОБА_1 податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки в сумі 13440,67 грн.

- Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 31.05.2021 року за № 0-0650, яке прийняте Головним Управління ДПС у Житомирської області щодо нарахування ОСОБА_1 податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки в сумі 4911,72 грн.

- Стягнути з відповідачів судові витрати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач, посилаючись на приписи підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, зазначає, що контролюючим органом помилково віднесено належну йому частину нежитлової будівлі до категорії об`єктів оподаткування, що не мають пільг із сплати податку. Вважає, що належні нежитлові приміщення, як будівля промисловості не є об`єктом оподаткування в силу імперативних приписів закону (підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України) і податок на нерухоме майно на неї не повинен нараховуватись, а відтак, оскаржувані рішення відповідача є протиправним.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 15.09.2021 відкрито провадження у справі за даним позовом та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження на 19.10.2021 року 11:00.

05.10.2021 від ДПС України до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує, ДПС України є неналежним відповідачем у даній адміністративній справі.

05.10.2021 ГУ ДПС в Житомирській області подано до суду відзив на позовну заяву, у якому останній заперечив проти заявлених позовних вимог. Зокрема, вказав, що ОСОБА_1 30.07.2013 року зареєстрований фізичною особою-підприємцем з основним видом діяльності: 16.10 лісопильне та стругальне виробництво. Відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотеки, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, за ОСОБА_1 зареєстровані нежитлові будівлі: зерносховище загальною площею 620,9 кв.м. та комора загальною площею 226,. кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності набуте у 2016 році, проте, згідно облікових даних, ФОП ОСОБА_1 не подано відомості про об`єкти оподаткування за формою 20-ОПП. Відповідно до декларації платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця за 2020 рік, подана ОСОБА_1 09.02.2021, фактична чисельність найманих працівників становила 1особу. Проведеним аналізом декларацій платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 за період з 2013 по 2020 рік, контролюючий орган дійшов до висновку, що даний платник перебуваючи на спрощеній системі оподаткування, не маючи найманих працівників, за виключенням 2018 рік - 2 особи, 2019 та 2020 роки по 1 особі, сплачуючи авансові внески, не міг здійснювати промислове виробництво. Враховуючи наведену вище інформацію, об`єкти нерухомості, що використовує ОСОБА_1 не підпадають під визначення «промислове виробництво» зважаючи на малу кількість найманих працівників, на відсутність доходу, на відсутність доказів з боку платника щодо використання даних будівель у своїй діяльності, яка направлена для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої діяльності.

Таким чином, зважаючи на вищевикладене та керуючись нормами підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України контролюючим органом було сформовано та надіслано позивачу оскаржувані податкові повідомлення-рішення.

19.10.2021 підготовче засідання по справі відкладено на 02.11.2021 на 11:30.

02.11.2021 представником позивача до суду подано письмову відповідь на відзив. Позивач заперечує щодо доводів відповідача та зазначає, що в період з 2014 року по 2021 рік ФОП ОСОБА_1 здійснював та здійсню виробництво продукції, а саме: мульча деревна, щепа деревна, пиломатеріал обрізний, тріска, паливні пакети та як наслідок в подальшому укладав договори поставки та договори купівлі-продажу лісопродукції. Тобто, дані обставини «виробництво лісової продукції» підтверджує те, що позивач все таки здійснює господарську діяльність та як наслідок використовує власне нерухоме майно для промислового виробництва. Крім того, між ТОВ «Житомирська обласна енергопостачальна компанія» та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір № 708 про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг. За умовами даного договору постачання електричної енергії здійснюється для «столярного цеху», який знаходиться за адресою: Будо-Воробївська с/рада комплекс будівель і споруд № 2.

Тобто, дана обставина також підтверджує факт вироблення продукції, так як позивач споживав значний об`єм електричної енергії з метою вироблення продукції. Отже, контролюючий орган помилково відносить нежитлову будівлю зерносховища та нежитлову будівлю комори, які належать позивачу до категорії об`єктів оподаткування, що не мають пільг зі сплати податку.

Протокольною ухвалою від 02.11.2021 підготовче засідання відкладено на 09.11.2021 о 12:00.

09.11.2021 ГУ ДПС в Житомирській області подало до суду заперечення на письмову відповідь на відзив, представник відповідача вказує, що Зерносховища та Комора відносяться ло класу (код 1271) «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства», та відповідно до підпункту «ж» пп. 266.2.2 п. 266.2 сг. 266 ПК України, у разі використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, не є об`єктом оподаткування. Отже, вважаємо, то у позивача відсутнє право на застосування пільги на підставі підпункту «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ет, 266 ПК України, оскільки, нерухомість, ще належить позивачу, не можна віднести до будівель промислових підприємств, а зерносховище та комора використовувалися не за функціональним призначенням.

Протокольною ухвалою суду від 09.11.2021 судом закрито підготовче засідання по справі та призначено розгляд справи по суті на 02.12.2021 о 12:00.

02.12.2021 суд протокольною ухвалою, заслухавши думку сторін, перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Згідно з частиною четвертою статті 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Частиною п`ятою статті 250 КАС України встановлено, що датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 30.07.2013 року за №0004327 зареєстрований фізичною особою-підприємцем з основним видом діяльності: 16.10 Лісопильне та стругальне виробництво (основний); 16.23 Виробництво інших дерев`яних будівельних конструкцій і столярних виробір; 16.24 Виробництво дерев`яної тари; 45.32 Роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів; 46.73 Оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням; 63.99 Надання інших інформаційних послуг, н. в. і. у.

Відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотеки, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, за ОСОБА_1 зареєстровані нежитлові будівлі: зерносховище загальною площею 620,9 кв.м. та комора загальною площею 226 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності набуте у 2016 році.

31.05.2021 ГУ ДПС у Житомирській області, на підставі п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54, п.п.266.7.2 п.п.266.7.2, п.266.7 ст.266 ПК України прийнято податкові повідомлення-рішення №0-0650 на суму 4911,72 грн., №0-0650 на суму 13440,67 грн., якими визначено ОСОБА_1 зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки.

Вважаючи рішення податкового органу незаконним, позивач оскаржив його до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовано Податковим кодексом України від 02.12.2010 №2755-VI (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, ПК України).

Відповідно до статті 266 ПК України:

податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком) (підпункт 266.7.2 пункту 266.7);

базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1 пункту 266.6).

За змістом наведених норм, у разі наявності об`єкта оподаткування з податку на нерухоме майно, платник податку, зобов`язаний сплатити суму податку обчисленого контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості, виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Спірним питанням у даній справі є віднесення нерухомого майна до будівель промисловості, зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств до об`єктів, звільнених від оподаткування.

Згідно з підпунктом 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України у нежитловій нерухомості виділяють, зокрема будівлі офісні (будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей), будівлі промислові та склади.

Відповідно до статті 266 ПК України:

платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункту 266.1);

об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2);

Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (підпункти 266.3.1-266.3.2 пункту 266.3);

Підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктами оподаткування.

Так, підпунктом "ж" підпункту 266.2.2 у редакції Закону України від 23.11.2018 №2628-VIII, чинній з 01.01.2019, визначено, що не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Також, не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств (пункт "є" підпункт 266.2.2 пункту 266.2).

За приписами п. 30.1 ст. 30 ПК України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (п. 30.2 ст. 30 ПК України).

Підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами п. п. "ж" п. п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.

Згідно положень підпункту 14.1.129-1. пункту 14.1 статті 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду.

Відповідно до статті 5 ПК України поняття, правила та положення, установлені цим Кодексом та законами з питань митної справи, застосовуються виключно для регулювання відносин, передбачених статтею 1 цього Кодексу.

У разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу.

Інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності (будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" (група 127 "Будівлі нежитлові інші" клас 1271 "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства").

До будівель, споруд сільськогосподарських товаровиробників, призначених для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1271 "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства", що включає підкласи : 1271.1 будівлі для тваринництва, 1271.2 будівлі для птахівництва, 1271.3 будівлі для зберігання зерна, 1271.4 будівлі силосні та сінажні, 1271.5 будівлі для садівництва, виноградарства та виноробства, 1271.6 будівлі для тепличного господарства, 1271.7 будівлі рибного господарства, 1271.8 будівлі підприємств лісівництва і звірівництва, 1271.9 будівлі сільськогосподарського призначення інші.

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

До групи «Будівлі нежитлові інші» (код 127) належить клас «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісництва та рибного господарства» (код 1271) та підклас «Будівлі для зберігання зерна» (код 1271.3).

Отже, згідно з ДК 018-2000 до групи (код 127) "Будівлі нежитлові" належить клас (код 1271) "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства", який включає будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, комори, теплиці, сільськогосподарські силоси та інше.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, правовою підставою для застосування до особи пільги зі сплати податку на нерухоме майно у вигляді звільнення від його сплати є правовий статус будівлі.

Судом встановлено, що відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотеки, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, за ОСОБА_1 зареєстровані нежитлові будівлі: зерносховище загальною площею 620,9 кв.м. та комора загальною площею 226. кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності набуте у 2016 році.

Аналізуючи правовстановчі документи та Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, за технічними характеристиками належні позивачу на праві приватної власності нежитлові будівлі: зерносховище, комора підпадають під визначення об`єктів, що звільняються від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, наведеному у підпункті "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

В свою чергу, позивачем помилково віднесено нежитлові будівлі: зерносховище, комору до об`єктів промисловості та відповідно до пункту "є" підпункт 266.2.2 пункту 266.2.

Також спірним у цій справі є питання того, чи є позивач, як фізична особа, (сільськогосподарським товаровиробником) на якого поширюється пільга, передбачена підпунктом "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Застереження в підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України щодо цілей глави 1 розділу ХIV Податкового кодексу України не означає, що у інших випадках, передбачених цим Кодексом, термін "сільськогосподарський товаровиробник" має інше змістовне навантаження.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.10.2019 у справі №0340/1905/18.

Поряд з цим на користь висновку, що нормою підпункту "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України передбачено податкова пільга, в тому числі і для фізичних осіб, свідчить подальше законодавче уточнення правового регулювання. Так, Законом України від 23.11.2018 №2628-VIII, підпункт "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України викладено в новій редакції, згідно з якою не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Тобто, законодавець уточнив з 01.01.2019, що сільськогосподарським товаровиробником є як юридичні, так і фізичні особи.

Слід зауважити, що встановлена підпунктом "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України пільга стосується сільськогосподарських товаровиробників і направлена на створення сприятливих умов для здійснення сільськогосподарської діяльності, стимулювання такої діяльності та досягнення її збалансованого податкового навантаження.

Залученими до матеріалів справи інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань та копією Статуту підтверджено, що позивач є фізичною особою-підприємцем з основним видом діяльності: 16.10 Лісопильне та стругальне виробництво (основний); 16.23 Виробництво інших дерев`яних будівельних конструкцій і столярних виробів; 16.24 Виробництво дерев`яної тари; 45.32 Роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів; 46.73 Оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно- технічним обладнанням; 63.99 Надання інших інформаційних послуг, н. в. і. у.

Таким чином, позивач є виробником сільськогосподарської продукції (Лісопильне та стругальне виробництво), що підтверджується наданими позивачем копій договорів поставки товарів, договорів купівлі-продажу, податкових звітностях ФОП ОСОБА_1 , видаткових накладних, сертифікатів відповідності та інше.

З цих підстав суд визнає помилковими доводи представника відповідача про те, що до позивач не здійснює господарської діяльності.

Враховуючи встановлені обставини справи, суд визнає, що нежитлові будівлі, які зареєстровані ОСОБА_1 : зерносховище загальною площею 620,9 кв.м. та комора загальною площею 226 кв.м., які знаходяться за адресою: Житомирська Малинський район, с/р Будо-Вороб"ївська комплекс будівель і споруд № 2, фактично є нерухомістю сільськогосподарського товаровиробника.

А тому, нерухомість за цією адресою не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в силу положень підпункту "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Відповідачем не надано жодного належного доказу, які б підтверджував надання позивачем в оренду нежитлових будівель, які перебувають у його у власності.

Оскільки позивач звільнений від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, спірні податкові повідомлення-рішення належить визнати протиправними та скасувати, а позов - задовольнити.

При вирішенні питання про судові витрати суд виходить з наступного.

Згідно із ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.4 ст.134 КАС України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України, від 10 грудня 2009 року у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12 жовтня 2006 року у справі Двойних проти України, від 30 березня 2004 року у справі Меріт проти України, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Дослідивши надані докази судових витрат, пов`язаних з професійною правничою допомогою, судом встановлена відсутність детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, що позбавляє суд можливості визначення розміру витрат на правничу допомогу та надання правової оцінки таким витратам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 Судом було висловлено правову позицію, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В позовній заяві представником відповідача заявлена сума понесених витрати на правничу допомогу становить 10000,00 грн

Представник позивача на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу адвоката надав договір про надання правової допомоги від 05.09.2021 року.

За умовами вказаного договору за правову допомогу оплатні послуги передаються згідно акта приймання-передачі наданих послуг, в якому вказується загальна сума вартості наданих послуг. Оплата здійснюється клієнтом протягом 5 днів з моменту підписання акту.

При цьому стороною позивача до суду не надано ані акту прийому-передачі послуг з надання правової (правничої) допомоги, ані звіту про виконання робіт, які б могли засвідчити обсяг правової (правничої) допомоги, наданої позивачу в адміністративній справі, кількість конкретних послуг, їх ціну та загальну вартість, також як і не надано доказів сплати позивачем коштів за надані послуги адвокатом.

Таким чином матеріали справи не містять інформації щодо вартості послуг адвоката при наданні правничої допомоги узгоджених з позивачем, а тому суд вважає що відсутні підстави для стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу.

Що стосується стягнення на користь позивача суми судового збору в розмірі 1816,00 грн., суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 139 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, на підставі приписів ст. 139 КАС України, відшкодуванню сплаченого позивачем судового збору за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягає сума у 1816,00 грн.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 . РНОКПП / ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Житомирській області (вул. Юрка Тютюнника, 7, м. Житомир, 10003. РНОКПП / ) , Державної податкової служби України (Львівська площа, 8, Київ 53,04053. РНОКПП / ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 31.05.2021 року за № 0-0650, яке прийняте Головним Управління ДПС у Житомирської області, щодо нарахування ОСОБА_1 податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки в сумі 13440,67 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 31.05.2021 року за № 0-0650, яке прийняте Головним Управління ДПС у Житомирській області, щодо нарахування ОСОБА_1 податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки в сумі 4911,72 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати у сумі 1816 (одна тисяча сто вісімнадцять) гривень 00 копійок.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду складено у повному обсязі: 13.12.2021 року.

Суддя О.Г. Попова