Справа № 460/1140/21
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2021-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Друзенко Н.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2021 рокуЛьвівСправа № 460/1140/21 пров. № А/857/12896/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Кузьмича С.М., Улицького В.З.

за участю секретаря судового засідання: Герман О.В.

апелянта: ОСОБА_1

представника відповідача: Дейнеці О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року у справі № 460/1140/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Полицька виправна колонія (№76)» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

15.02.2021р. ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державної установи «Полицька виправна колонія (№76)» про визнання протиправним втручання в право засудженого на повагу до його приватного життя та зобов`язання демонтувати камери відеоспостереження з камери у якій його утримують.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відбуває покарання у вигляді довічного позбавлення волі в Державній установі «Полицька виправна колонія (№76)» та з 26.01.2021р. за сумлінну поведінку в порядку ст.ст. 100, 151 Кримінально-виконавчого кодексу України його переведено з двомісної камери до багатомісного приміщення камерного типу. При цьому, відповідач протиправно здійснює цілодобове відеоспостереження камери необмеженим колом осіб різної статі, що є грубим втручанням в його право на повагу до приватного життя.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року у справі № 460/1140/21 в позові відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішення, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини, що мають значення у справі.

Апелянт просить суд, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року у справі № 460/1140/21 скасувати та прийняти нову постанову якою позов задовольнити.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 просив суд, апеляційну задовольнити з підстав в ній зазначених.

Представник відповідача Дейнека О.М. в судовому засіданні просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Вироком Рівненського апеляційного суду від 03.04.2002р. ОСОБА_1 засуджений - за п. «г». «е» ст.93 КК України (1960 року) до довічного позбавлення волі - за ч.2 ст.140 КК України (1960 року) до трьох років позбавлення волі.

На підставі ст.42 КК України (1960 року) остаточну міру покарання позивачу призначено за сукупністю призначених покарань шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим до довічного позбавлення волі.

Ухвалою Верховного Суду України від 20.08.2002р. вирок змінено, - рахувати засудженим ОСОБА_1 за ст. 93 п. «г» КК України (1960р.) (умисне вбивство двох або більше осіб); ст.185 ч.2 КК України (2001р.) (крадіжка, вчинена повторно або за попередньою змовою групою осіб), - до довічного позбавлення волі.

Тривалий час ОСОБА_1 відбував покарання в Державній установі «Городищенська виправна колонія (№ 96)».

З 26.01.2021р. позивач відбуває покарання в секторі максимального рівня безпеки для тримання чоловіків до довічного позбавлення волі Державної установи «Полицька виправна колонія (№76)».

На даний час, ОСОБА_1 перебуває в другому багатомісному приміщенні камерного типу в секторі максимального рівня безпеки для відбування покарання чоловіками, засудженими до довічного позбавлення волі.

Судом першої інстанції встановлено, що ще до поміщення позивача до зазначеного приміщення, в ньому та інших аналогічних приміщеннях даного сектору на підставі Наказу начальника Державної установи «Полицька виправна колонія (№76)» №166/АГ-19 від 09.12.2019р., акту №2 від 04.12.2020р. встановлені технічні засоби нагляду і контролю, а саме відеокамери Partizan по 2 шт. в кожне багатомісне приміщення камерного типу (а.с.34-42).

Перебування у такому приміщенні ОСОБА_1 вважає втручанням в його право на повагу до приватного життя, гарантованого ст.8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

В ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожному гарантується право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

ч.2 ст.7 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено, що засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Згідно ч.3 ст.6 Кримінально-виконавчого кодексу України основними засобами виправлення і ресоціалізації засуджених є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), пробація, суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

ч.1 ст.102 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що режим у виправних і виховних колоніях - це встановлений законом та іншими нормативно-правовими актами порядок виконання і відбування покарання, який забезпечує ізоляцію засуджених; постійний нагляд за ними; виконання покладених на них обов`язків; реалізацію їхніх прав і законних інтересів; безпеку засуджених і персоналу; роздільне тримання різних категорій засуджених; різні умови тримання засуджених залежно від виду колонії; зміну умов тримання засуджених.

Із змісту ст.103 Кримінально-виконавчого кодексу України видно, що адміністрація колонії має право використовувати аудіовізуальні, електронні й інші технічні засоби для попередження втеч та інших кримінальних правопорушень, порушень встановленого законодавством порядку відбування покарання, отримання необхідної інформації про поведінку засуджених.

При цьому, ч.3 ст.103 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено, що перелік технічних засобів нагляду і контролю та порядок їх використання визначаються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Відповідно до п.1 розділу 1 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, які затверджені Наказом Міністерства юстиції України 28 серпня 2018 року №2823/5 (далі - Правила) ці Правила регулюють порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі.

В п.1 розділу ХХIII Правил, визначено, що нагляд за засудженими є системою заходів, спрямованих на забезпечення відбування та виконання кримінальних покарань у виді обмеження та позбавлення, довічного позбавлення волі та арешту шляхом цілодобового і постійного контролю за поведінкою засуджених у місцях їх проживання та праці, попередження та припинення з їх боку протиправних дій, забезпечення вимог ізоляції засуджених та безпеки персоналу установ виконання покарань.

Для забезпечення нагляду за поведінкою засуджених у відділеннях соціально-психологічної служби, локальних секторах, камерах, прогулянкових двориках, у місцях їх праці, їдальнях, клубах, медичних частинах та лікарняних закладах адміністрацією установ виконання покарань встановлюються відеокамери, про що засуджений інформується під підпис. Кут огляду відеокамер, які встановлені у жилих приміщеннях та камерах, не має охоплювати санітарні вузли. Забороняється встановлювати відеокамери у приміщеннях (камерах), в яких проводяться медичні обстеження (огляди) засуджених, особистий обшук з роздяганням, жилих кімнатах тривалих побачень, а також у лазнях, роздягальнях, душових та туалетних кімнатах.

п. 8 розділу VII Порядку використання технічних засобів нагляду і контролю у виправних та виховних колоніях Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 26 червня 2018 року №2025/5 (далі Порядок №2025/5) передбачає, що забороняється використання відеокамер та портативних відеореєстраторів у лазнях, роздягальнях, душових і туалетних кімнатах; у приміщеннях (камерах), у яких проводяться медичні обстеження (огляди) ув`язнених та засуджених, особистий обшук з роздяганням; у кімнатах проведення тривалих побачень; у кімнатах будинків дитини при виправних колоніях, де проводиться годування дітей до трьох років.

Відповідно до п.1 розділу V Порядку №2025/5, система відеоспостереження забезпечує дистанційне візуальне спостереження за об`єктами виправної/виховної колонії, поведінкою засуджених, порядком несення служби персоналом виправної/виховної колонії. В установі діє центр спостереження - окреме приміщення з обмеженим доступом, оснащене системами нагляду і контролю, де персонал виправної/виховної колонії здійснює спостереження за станом систем сигналізації, відеоспостереження, контролювання доступу та інших систем нагляду і контролю.

Згідно п. 7 розділу VII Порядку №2025/5 доступ персоналу виправної/ виховної колонії до роботи з відео- та аудіоінформацією, яка надходить від технічних засобів нагляду і контролю, реалізується за допомогою програмних та апаратних засобів обмеження доступу (паролі, захищені протоколи обміну тощо), захищених від несанкціонованого втручання у канали передачі цієї інформації. Право доступу до роботи з відео- та аудіоінформацією, яка надходить від технічних засобів нагляду і контролю, має персонал виправної/виховної колонії відповідно до розподілу посадових обов`язків.

Отже, основними функціями відеоспостереження є забезпечення безпеки персоналу виправної колонії, засуджених, цілодобовий контроль за їх поведінкою, виконання внутрішнього розпорядку дня, використання з цією метою технічних засобів проведення перевірок наявності та інших заходів реагування на зміни ситуації в установі.

При цьому, інформація, що фіксується ТЗНіК, є інформацією з обмеженим доступом, належить виправній колонії, має обмежений термін зберігання (30 діб) і не передається (не транслюється) Департаменту.

Апелянт не спростував твердження відповідача про те, що відеоспостереження ведеться працівником сектору максимального рівня безпеки для тримання чоловіків до довічного позбавлення волі Державної установи «Полицька виправна колонія (№76)», а тому особи жіночої статі фізично не можуть знаходитись в приміщенні, де транслюється таке відеоспостереження.

В матеріалах справи відсутні докази які підтверджують доводи апелянта про те, що посадові особи Державної установи «Полицька виправна колонія (№ 76) поширювали відносно останнього конфіденційну інформацію стосовно питань, про які вони могли дізнатися лише здійснюючи постійне відеоспостереження.

Доводи апелянта про те, що відсутність конфіденційності викликає у нього моральні страждання та впливає на його перебування в установі, колегія суддів не приймає до уваги за безпідставністю. Оскільки, режим у виправних колоніях - це встановлений законом та іншими нормативно-правовими актами порядок виконання і відбування покарання, який забезпечує ізоляцію засуджених; постійний нагляд за ними; виконання покладених на них обов`язків; реалізацію їхніх прав і законних інтересів; безпеку засуджених і персоналу; роздільне тримання різних категорій засуджених; різні умови тримання засуджених залежно від виду колонії; зміну умов тримання засуджених. ( ч.1 ст.102 Кримінально-виконавчий кодекс.)

В багатомісному приміщенні камерного типу ОСОБА_1 не може перебувати наодинці з собою, а тому доводи апелянта що відеонагляд завдає психологічних мук, що прирівнюється до нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження та порушує правила приватності є безпідставними.

З матеріалів фотофіксації та записів обох камер відеоспостереження в цьому приміщенні які виготовлені безпосередньо в другому багатомісному приміщенні камерного типу в секторі максимального рівня безпеки для відбування покарання чоловіками засудженими до довічного позбавлення волі Державної установи «Полицька виправна колонія (№76)», де відбуває покарання ОСОБА_1 видно, що кут огляду камер не охоплює санітарний вузол та душову, оскільки останні відгороджені окремою конструкцією (глухою стіною). Тобто, особа, яка перебуває в санітарному вузлі (приміщення, де знаходиться туалет, душ та/або умивальник) за жодних умов не попадає в зону огляду відеокамер. При цьому, відеокамери не рухаються і не відтворюють звук. (а.с.92; а.с. 95-96)

Колегія суддів погоджується з твердженнями Державної установи «Полицька виправна колонія (№76)» що ОСОБА_1 становить суспільну небезпеку, який відбуває кримінальне покарання у вигляді довічного позбавлення волі за скоєння особливо тяжкого злочину, а тому відключення відеокамер призведе до ухилення позивача від виконання розпорядку дня та унеможливить фіксацію правопорушень з його боку.

При цьому, камери відоспостереження в місцях несвободи, в першу чергу, необхідні для дотримання саме прав людини та для запобігання задіянню шкоди собі самою людиною. У місцях несвободи людина найбільш вразлива. Вона може бути піддана катуванню та іншим жорстоким, нелюдським або таким, що принижують гідність, видам поводження з боку представників спеціалізованих установ правоохоронної, пенітенціарної систем, а також під час взаємодії з групами одночасного перебування. Незалежно від тяжкості злочину, стану психічного і фізичного здоров`я, ступеню порушення громадського порядку і звичаєвого права, права людини повинні бути пріоритетом за будь-яких обставин».

Як видно з матеріалів справи, камери відеоспостереження розташовані таким чином, аби працівники закладу могли стежати за безпекою, а не порушенням особистих меж ув`язненого, що не спростував апелянт.

Тому, доводи апелянта про те, що відеокамери встановлені з двох сторін приміщення камерного типу паралельно один до одного повністю охоплюють кожен куток приміщення, що виключає можливість вести приватне життя зокрема, переодягатись чи відпочивати у ліжку, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки посилений контроль над засудженими які перебування в місцях довічного позбавлення волі убезпечує особі захист від протиправних дій з боку держави, фізичного або психологічного насилля. Тобто, моніторинг дозволяє оперативно реагувати працівникам виправної колонії на екстрені ситуації, запобігати випадкам суїциду, самоушкодженню, тощо.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відсутні підстави для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Державної установи «Полицька виправна колонія (№ 76)» діяв в межах повноважень та у спосіб що визначені законами та Конституцією України. Зокрема, відповідач використовує відеоспостереження в межах чинного законодавства та відповідно до нормативних актів Міністерства юстиції України та обмежень передбачених Конституцією України, щодо осіб, засуджених за вчинення злочинів. Відеонагляд, який цілодобово ведеться в багатомісних приміщеннях камерного типу сектору максимального рівня безпеки для відбування покарання чоловіками засудженими до довічного позбавлення волі в тому числі і у тому, де відбуває покарання позивач є доречним і виправданим заходом безпеки.

Доводи апелянта та покликання на рішення Європейського суду з прав людини, зокрема «Тросін проти України», «Месін проти Італії» є безпідставними та не мають ніякого відношення до даної справи оскільки, в даних справах абсолютно інші підстави та предмет позову. Зокрема, обмеження прав побачень з членами сім`ї, цензура кореспонденції, призначення захисника, дисциплінарне стягнення засудженого тощо.

Покликання апелянта на рішення Європейського суду з прав людини, зокрема «Горлов та інші проти Російської федерації» є безпідставними, оскільки в даній справі інші підстави та предмет позову. Зокрема, суд встановив, що національна правова система Росії щодо постійного відеоспостереження не була достатньо чіткою, точною і докладною для забезпечення відповідного захисту від свавільного втручання органів державної влади.

Разом з тим, доводи апелянта про те, що при прибутті до виправної колонії 26.01.20021р. посадові особи колонії не ознайомили його письмово, що за ним здійснюватиметься відеоспостереження, а з повідомленням про застосування технічних заходів нагляду і контролю ( форма в Додатку 2 Порядку № 2025/5 від 26.06.2018р. ) останній ознайомився лише 19.05.2021р. колегія також не приймає до уваги. Оскільки, предметом спору в даній справі є втручання в право засудженого на повагу до його приватного життя та зобов`язання демонтувати камери відеоспостереження з камери у якій його утримують. При цьому, в позовній заяві про вказані обставини якими позивач обґрунтовує позовні вимоги в порядку ст.160 КАС України останній не зазначив та не подав письмової заяви до закінчення підготовчого засідання про зміну предмету або підстав позову, збільшення позовних вимог. Зокрема, щодо протиправних дій Державної установи «Полицька виправна колонія (№76)» щодо невчасного ознайомлення позивача з повідомленням про застосування технічних заходів нагляду і контролю тощо.

Відповідь на відзив де зазначена дана обставина, та апеляційна скарга, лише вказують на виклад пояснень, міркувань та аргументів щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотивів їх визнання або відхилення. (ст. 163 КАС України) При цьому, правом зміни предмету або підстав позову, збільшення або зменшення позовних вимог, позивач в установленому законом порядку не скористався, оскільки не подав письмової заяви до закінчення підготовчого засідання. ( ст. 47 КАС )

Із змісту ст. 308 КАС України видно, що суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Тобто, в даній справі ОСОБА_1 не скористався правом зміни предмету або підстав позову, збільшення позовних вимог тощо.

Колегія суддів звертає увагу, що підстава на яку покликається позивач, а саме невчасне ознайомлення з повідомленням про застосування технічних заходів нагляду і контролю тощо не позбавляє права останнього звернутись з самостійним позовом до суду. При цьому, вихід за межі позову в даній справі є неможливий, оскільки це не винятковий випадок. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Разом з тим, доводи апелянта про те, що відповідач ознайомив його про здійснення відеоспостереження в Державній установі «Полицька виправна колонія» (№76) лише 19.05.2021р., спростовуються письмовою розпискою засудженого ОСОБА_1 про ознайомлення з застосованими заходами відеоспостереження від 15.02.2021р. (а.с.159) При цьому, з 26.01.2021р. останній відбуває покарання в Державній установі «Полицька виправна колонія». ( № 76)

Отже, в даній справі ще до звернення з позовом до суду 15.02.2021р., Державна установа «Полицька виправна колонія» (№76), відновила право ОСОБА_1 про письмове ознайомлення про здійснення відеоспостереження в даній установі.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 29 травня 2018 року у справі № 800/341/17 (9991/944/12), від 12 листопада 2019 року у справі № 9901/21/19 зазначила, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до КАС України, у межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин, про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (постанови Верховного Суду від 6 березня 2019 року у справі № 571/1306/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 2-3632/11, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 17 липня 2019 року у справі № 523/3612/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 642/6518/16-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 390/131/18, від 6 листопада 2019 року у справах № 464/4574/15-ц, № 756/17180/14-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 697/2368/15-ц, від 4 грудня 2019 року у справі № 635/8395/15-ц, від 1 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 1 липня 2020 року у справі № 287/575/16-ц, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16-ц). Таким чином, принцип стабільності є визначальним щодо можливості виходу за межі позовних вимог.

Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом, не повинен виходити за межі цих вимог.

Тобто, суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог (постанова Верховного Суду від 19 лютого 2019 року у справі № 824/399/17-а).

Відповідно, право особи звернутися до суду з самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується з обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог. Вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема, коли повний та ефективний захист прав, свобод та інтересів неможливий у заявлений позивачем спосіб.

Лист Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України № 246-21/206-П від 09.07.2021р. колегія суддів не приймає до уваги як доказ, оскільки всупереч ст.308 КАС України апелянт в апеляційній скарзі не покликався на даний доказ та не подавав його до суду першої інстанції.

В клопотанні про долучення документів до матеріалів справи від 27.07.2021р. всупереч ст. 308 КАС України представник апелянта Воронюк К.Ю. не обґрунтував жодним чином та не подав жодних доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Крім того, апелянт не скористався правом яке передбачене ст.303 КАС України, як доповнення, зміна, апеляційної скарги.

Разом з тим, є незрозумілий зміст самої заяви з якою апелянт звертався до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України, оскільки представник апелянта Воронюк С.Ю. не подала суду апеляційної інстанції дану заяву.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, п.29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

В ст.242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст. 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, суд,--

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року у справі № 460/1140/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді С. М. Кузьмич
В. З. Улицький
Окрема думка судді Кузьмича С.М. приєднується до даної постанови.

Повне судове рішення складено 10.12.2021р.