Справа № 420/9564/21
Суддя: Вовченко О.А.
Дата ухвалення: 2021-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/9564/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2021 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вовченко O.A., розглядаючи за правилами спрощеного позовного в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення в частині та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 08 червня 2021 року через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області, в якій позивач просить суд:

1. Визнати протиправним та скасувати рішення Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 12 січня 2021 року № 77-VIII «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського та фермерського господарства», разом із змінами внесеними рішенням Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 29 січня 2021 року № 88-VIIІ «Про внесення змін до рішення Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 12 січня 2021 року № 77-VIII», в частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,00 га, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства;

2. Зобов`язати Великодальницьку сільську ради Біляївського району Одеської області надати дозвіл ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, комунальної власності, орієнтовною площею 2 га, що виділена на викопіюванні та знаходиться в районі поруч з земельною ділянкою з кадастровим номером: :01:002:0450 (для визначення місцезнаходження земельної ділянки), з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства на території Петродолинської сільської ради (що входить до Великодальницької сільської громади) Овідіопольського району Одеської області.

Ухвалою від 14 червня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 , відкрито провадження у даній адміністративній справі та визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 03.12.2020 року ОСОБА_1 , звернулась до Великодальницької сільської об`єднаної територіальної громади Біляївського району Одеської області з окремим клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, комунальної власності, орієнтовною площею 2 га, що виділена на викопіюванні та знаходиться в районі поруч з земельною ділянкою з кадастровим номером: :01:002:0450 (для визначення місцезнаходження земельної ділянки), з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства на території Петродолинської сільської ради (що входить до Великодальницької сільської громади) Овідіопольського району Одеської області, однак рішенням Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 12 січня 2021 року № 77- VIII «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського та фермерського господарства» вирішено відмовити ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, а рішенням Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 29 січня 2021 року № 88-VIIІ «Про внесення змін до рішення Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 12 січня 2021 року № 77- VIII «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського та фермерського господарства», яким було вирішено «замінити у пунктах 1-10 рішення слова «оскільки за вказаним заявником бажаним місце розташування земельної ділянки не відповідає призначенню та принципам землеустрою, визначеними ст. 2,6 «Закону України про землеустрій» в частині раціональної системи землеволодінь та землекористувань» словами «оскільки за вказаним заявником бажаним місцем розташування земельної ділянки не відповідає містобудівній документації (плану зонування території с. Петродолинське), розробленої на підставі рішення Петродолинської сільської ради від 25.09.2015 року № 562-VI згідно п. 7 ст. 118 Земельного кодексу України». Позивач зазначає, що з такими рішеннями відповідача погодитись не можна, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону, план зонування, розроблений на підставі рішення Петродолинської сільської ради від 25.09.2015 року № 562-VI не було затверджено, його взагалі немає, строк його розробки закладено до 2027 року. Місце розташування земельної ділянки не може відповідати або не відповідати не затвердженій містобудівній документації. А відповідно до чинного генерального плану с. Петродолинське дана земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення. Позивач вказує, що чинний генеральний план затверджено рішенням №67 від 26.03.1998 року «Про затвердження генерального плану села Петродолинське», дане рішення не скасоване, новий генплан не затверджено.

04 серпня 2021 року відповідачем до суду за вх. №ЕС/1628/21 подано відзив на позов, в якому зазначено, що відповідач з доводами, викладеними у позові не погоджується, оскільки: відповідно до рішення №67 від 26.03.1998 р. «Про затвердження генерального плану села Петродолинське» несформована ділянка, на якій позначено бажане місце розташування земельної ділянки щодо якої подано клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, комунальної власності, орієнтовною площею 2 га та земельні ділянки з кадастровим номером: 512378400:01:002:0450 знаходяться поза межами населеного пункту Петродолинське; наказом ГУ Держгеокадастру в Одеській області № 74-ОТГ від 11.12.2020 р. з державної власності у комунальну було передано лише земельну ділянку 512378400:01:002:0450, речове право на земельну ділянку було зареєстровано лише 26.02.21 р., тобто на момент розгляду клопотання від 03.12.2020 року Великодальницька сільська рада Біляївського району Одеської області не була розпорядником земельних ділянок сільськогосподарського призначення; графічний матеріал поданий позивачем не відповідає вимогам щодо ідентифікації земельної ділянки - на графічному матеріалі наданого позивачем відсутні будь-які координати місця розташування бажаної земельної ділянки з посиланням на об`єкт адміністративно-територіального поділу України, кадастрову зону та кадастровий квартал (фрагмент).

Враховуючи викладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 13 серпня 2021 року доручено Великодальницькій сільській раді Біляївського району Одеської області надати до Одеського окружного адміністративного суду: належним чином засвідчені копії рішення Петродолинської сільської ради від 26.03.1998 №67, рішення від 25.09.2015 №562-VII та додатку до наказу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 11.12.2020 №74-ОТГ; належним чином засвідчену копію генерального плану с.Петродолинське Одеського району Одеської області або витягу з нього в частині місця розташування земельних ділянок з кадастровими номерами :01:002:0450 та :02:001:0457 з розшифруванням умовних позначень; належним чином засвідчену копію плану зонування території с.Петродолинське Одеського району Одеської області або витягу з нього в частині місця розташування земельних ділянок з кадастровими номерами :01:002:0450 та :02:001:0457 з розшифруванням умовних позначень; інформацію з доказами на її підтвердження щодо затвердження проекту внесення змін до генерального плану с.Петродолинське Одеського району Одеської області із засвідченою копією такого генерального плану або витягу з нього в частині місця розташування земельних ділянок з кадастровими номерами :01:002:0450 та :02:001:0457 з розшифруванням умовних позначень; зупинено провадження по справі №420/9564/21 за позовом ОСОБА_1 до Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення в частині та зобов`язання вчинити певні дії до надходження відповіді на судове доручення.

17 серпня 2021 року до суду від позивача за вх. №ЕП/22089/21 надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено що не погоджується з відзивом на позов відповідача.

10 грудня 2021 року ухвалою суду поновлено провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

03 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Великодальницької сільської об`єднаної територіальної громади Біляївського району Одеської область із клопотанням (а.с. 19 зворот) про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, комунальної власності, орієнтовною площею 2 га, що виділена на викопіюванні та знаходиться в районі поруч з земельною ділянкою з кадастровим номером: :01:002:0450 (для визначення місцезнаходження земельної ділянки), з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства на території Петродолинської сільської ради (що входить до Великодальницької сільської громади) Овідіопольського району Одеської області або мотивовану відмову в наданні вказаного дозволу.

Разом з клопотанням позивачем було подано: копію паспорта та ідентифікаційного коду та графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (а.с. 20).

Великодальницькою сільською радою Біляївського району Одеської області 12.01.2021 було прийнято рішення №77-VІІІ, яким у пункті 5 відмовила ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,00 га, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, оскільки за вказаним заявником бажаним місцем розташуванням земельної ділянки не відповідає призначенню та принципам землеустрою, визначеними ст. 2, 6 « Закону України про землеустрій » в частині раціональної системи землеволодінь та землекористувань (а.с. 23 зворот -24).

Також, 29.01.2021 Великодальницькою сільською радою Біляївського району Одеської області було прийнято рішення №88-VІІІ, яким внесено зміни до рішення Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 12 січня 2021 року № 77-VIII «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського та фермерського господарства» (далі - рішення), а саме замінено у пунктах 1-10 рішення слова «оскільки за вказаним заявником бажаним місцем розташуванням земельної ділянки не відповідає призначенню та принципам землеустрою, визначеними ст. 2,6 Закону України «Про землеустрій» в частині раціональної системи землеволодінь та землекористувань» словами «оскільки за вказаним заявником бажаним місцем розташуванням земельної ділянки не відповідає містобудівній документації (плану зонування території с. Петродолинське) розробленої на підставі рішення Петродолинської сільської ради від 25.09.2015 року № 562-УІ згідно п. 7 ч. 1 ст. 118 Земельного кодексу України».

Позивач, вважаючи, що відповідачем їй протиправно відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність орієнтовною площею 2,00 га., звернулася до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 19 Земельного кодексу України (тут і далі у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Частинами 2,3 ст.22 Земельного кодексу України передбачено, що до земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Пунктом «б» ч.1 ст.81 Земельного кодексу України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Відповідно до пп. «б» ч.1 ст.121 Земельного кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Згідно з частиною 1 статті 122 Земельного кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений ст. 118 Земельного кодексу України.

Відповідно до п. 6, 7, 8 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Таким чином, Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні такого дозволу, який розширеному тлумаченню не підлягає, а саме, невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень ст. 118 Земельного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена зокрема в постановах Верховного Суду від 27.02.2018 по справі №545/808/17, від 24.04.2018 по справі №814/1961/17, від 02.02.2021 по справі №420/3294/19.

Суд зазначає, що вважає необґрунтованою підставу для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою те, що бажане місце розташування земельної ділянки не відповідає містобудівній документації (плану зонування території с. Петродолинське) розробленої на підставі рішення Петродолинської сільської ради від 25.09.2015 року № 562-УІ згідно п. 7 ч. 1 ст. 118 Земельного кодексу України».

Так, як вбачається з листа Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 02.03.2021 №241/02-20 (а.с.22 зворот), наданого у відповідь на запит позивача від 03.12.2020 щодо земельної ділянки, розташованої поруч із земельними ділянками з кадастровими номерами :01:002:0450 та :02:001:0457 (а.с.20 зворот): « 1. Цільове призначення вказаної земельної ділянки це землі сільськогосподарського призначення для ведення товарного виробництва в межах села Петродолиське загальною площею 28 га.

2. Розпорядником даної земельної ділянки е Великодальницька сільська рада.

3. Дана земельна ділянка використовується за цільовим призначенням.

4. До набуття чинності змін до генерального плану села Петродолинське дану ділянку обробляє СТОВ АФ "Петродолиське", з метою попередження заростання карантинними рослинами. Тимчасовий договір законодавством не передбачений, тому договір оренди відсутній . Плата за землю здійснюється своєчасно.

5. На вказану земельну ділянку дозволи на розробку документації землеустрою щодо відведення земельної ділянки не видавались.

6. На вказану земельну ділянку не затверджувалась документація та не надавалась у власність.

7. Земельна ділянка не сформована кадастровий номер відсутній, поземельна книга на дану ділянку не заводилась.

8. При виготовлені чинного генерального плану села Петродолинське 1998 року дана земельна ділянка не входила в межі села. Розширення меж відбулося пізніше. План зонування в процесі затвердження».

Також:

- відповідно до листа Великодальницької сільської ради від 01.04.2021 № 365/02-20 (а.с.27 зворот) повідомлено, що викопіювання з плану зонування с.Петродолинське у сільській раді відсутнє, сільською радою рішення про затвердження нового плану зонування не приймалося;

- відповідно до листа від 19.05.2020 № К-4 Петродолинської сільської ради Овідіопольського району Одеської області повідомлено, що земельна ділянка площею 13,50 га та земельна ділянка, яка розташована поруч - кадастровий номер :01:002:0450 площею 10,08 га згідно внесених змін до генерального плану села Петродолинське (який знаходиться на затвердженні) буде використовуватися для суспільних потреб села Петродолинське та для будівництва та обслуговування житлових будинків (згідно черги). На теперішній час земельна ділянка 13,50 га знаходиться в межах села Петродолинське, не орендується, дозволи не видавались, у власність не надавалась, кадастровий номер не присвоювався (а.с.84 зворот).

Таким чином, на підставі викладеного суд доходить висновку, що спірна земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення, а отже підстави для відмови у наданні дозволу, які зазначені в оскарженому рішенні не відповідають фактичним обставинам.

При цьому відповідачем не надано на вимогу суду доказів на обґрунтування правомірності оскаржуваного рішення, зокрема плану зонування території с.Петродолинське Одеського району Одеської області або витягу з нього в частині місця розташування земельних ділянок з кадастровими номерами :01:002:0450 та :02:001:0457 з розшифруванням умовних позначень, не надано.

Суд вважає необґрунтованими доводи відповідача про те, що на момент розгляду клопотання від 03.12.2020 року Великодальницька сільська рада Біляївського району Одеської області не була розпорядником земельних ділянок сільськогосподарського призначення, оскільки такі доводи в підставу оскаржуваного рішення покладені не були.

Згідно з ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Суд також не приймає до уваги доводи відповідача про те, що на графічному матеріалі, наданому позивачем, відсутні будь-які координати місця розташування бажаної земельної ділянки з посиланням на об`єкт адміністративно-територіального поділу України, кадастрову зону та кадастровий план, оскільки дослідивши графічні матеріали, які було додано до клопотання, суд встановив, що вони мають відповідні координати.

Відтак, основна вимога позивача щодо визнання протиправним та скасування рішення Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 12 січня 2021 року № 77-VIII «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського та фермерського господарства» зі змінами, внесеними рішенням Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 29 січня 2021 року № 88-VIIІ «Про внесення змін до рішення Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 12 січня 2021 року № 77-VIII», в частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,00 га, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання Великодальницьку сільську ради Біляївського району Одеської області надати дозвіл ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, комунальної власності, орієнтовною площею 2 га, що виділена на викопіюванні та знаходиться в районі поруч з земельною ділянкою з кадастровим номером: :01:002:0450 (для визначення місцезнаходження земельної ділянки), з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства на території Петродолинської сільської ради (що входить до Великодальницької сільської громади) Овідіопольського району Одеської області, суд зазначає наступне.

Метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України). Відтак, обираючи спосіб захисту прав позивача, суди мали б зважати на ефективність такого захисту.

Ця мета перегукується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», п. 64).

Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), п. 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі «Джорджевич проти Хорватії», п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі «Ван Остервійк проти Бельгії», п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

У рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово покликався на те, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12).

Зважаючи на вищевикладене суд вважає, що ефективним способом захисту прав позивача буде зобов`язання Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 2 га, що знаходиться поруч із земельною ділянкою з кадастровим номером: :01:002:0450, з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства на території Петродолинської сільської ради (що входить до Великодальницької сільської громади) Овідіопольського району Одеської області.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1. ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене у сукупності, суд вважає за доцільне позов ОСОБА_1 задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи вбачається, що, позивачем за подачу даного адміністративного позову з однією вимогою немайнового характеру сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 908,00 грн.

Так, позивачем до позовної заяви додано заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Так, у відповідності до висновків Верховного Суду, які викладені у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 821/1594/17, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з того, що компенсація таких витрат здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 КАС України, яка не обмежує розмір таких витрат.

За змістом статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Цей висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16.

Суд зазначає, що на підтвердження наявності витрат на правничу допомогу позивачем до суду надано:

1) договір про подання правової допомоги №1-1/2 від 15.11.2020, укладений позивачем з адвокатом Клецьком Юрієм Семеновичем;

2) опис юридичних послуг від 01.06.2021;

3) акти прийому-передачі юридичних послуг від 01.06.2021 та від 17.08.2021, відповідно до яких позивачу надано такі послуги:

* зустріч та усна консультація з клієнтом (1 год.) - 1000,00 грн;

* складання та підготовка клопотання (від 03.12.2020 року), запитів до Великодальницької сільської об`єднаної територіальної громади Одеського району Одеської області (від 03.12.2020, 20.01.2021) - 1 клопотання, 2 запити (3 год) - 4500,00 грн;

* написання, підготовка та подача позовної заяви до Одеського окружного адміністративного суду (6 год) - 15000,00 грн;

* написання, підготовка та подача клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного провадження - 1 документ (1 год) - 1500,00 грн;

* написання, підготовка та відправка сторонам і до суду відповіді на відзив по справі №420/9564/21 - 1 документ (3 год) - 5000,00 грн;

* написання, підготовка та відправка сторонам і до суду заяви про стягнення судових витрат по справі №420/9564/21 - 1 документ (1 год) 1500,00 грн;

4) прибуткові касові ордера №1-1/2 від 01.06.2021 та №1-1/2/2 від 17.08.2021 на загальну суму 28500,00 грн.

Суд, дослідивши матеріали справи та акт виконаних робіт дійшов висновку про необґрунтованість таких витрат як складання та підготовка клопотання від 03.12.2020 року) та запитів до Великодальницької сільської об`єднаної територіальної громади Одеського району Одеської області від 03.12.2020 та 20.01.2021, оскільки зі змісту вказаних клопотання та запитів не вбачається, що вони були складені з метою підготовки саме даного адміністративного позову, тобто що вони відносяться до судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Окрім цього, суд вважає необґрунтованими витрати на послуги адвоката, як написання клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного провадження, оскільки зі змісту такого клопотання вбачається, що воно фактично відтворює частину змісту позовної заяви, а відтак могло бути викладене у прохальній частині позовної заяви поруч із клопотаннями щодо розподілу судових витрат та встановлення судового контролю за виконанням рішення.

Також на думку суду заявлений позивачем розмір витрат на написання позовної заяви 15000,00 грн. та відповіді на відзив 5000,00 грн. з урахуванням предмету спору, який містить один епізод спірних правовідносин та не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, є неспівмірним та значно завищеним.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Таким чином, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цієї справи суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55).

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Зазначена позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19 вересня 2019 року по справі № 810/2760/17.

Суд, враховуючи вищевикладене, предмет спору, який містить один епізод спірних правовідносин та не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, справа не містить великої кількості доказів та значного обсягу складених процесуальних документів, доходить висновку про обґрунтованість витрат позивача на професійну правничу допомогу у сумі 2000,00 грн.

Керуючись ст.ст.7, 9, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 12 січня 2021 року № 77-VIII «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського та фермерського господарства» зі змінами, внесеними рішенням Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 29 січня 2021 року № 88-VIIІ «Про внесення змін до рішення Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області від 12 січня 2021 року № 77-VIII», в частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,00 га, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Зобов`язати Великодальницьку сільську раду Біляївського району Одеської області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 2 га, що знаходиться поруч із земельною ділянкою з кадастровим номером: :01:002:0450, з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства на території Петродолинської сільської ради (що входить до Великодальницької сільської громади) Овідіопольського району Одеської області.

Стягнути з Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області за рахунок бюджетних асигнувань Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ).

Відповідач - Великодальницька сільська рада Біляївського району Одеської області (вул. Богдана Хмельницького, буд. 3, с.Великий Дальник, Біляївський р-н., Одеська обл., 67668, ).

Суддя О.А. Вовченко