Справа № 580/2780/21
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2021-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/2780/21 Суддя (судді) суду 1-ї інстанції:
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 грудня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Федотова І.В.,

Єгорової Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 23.07.2021 у справі за адміністративним позовом ТОВ "Колос-Авто" до Головного управління ДПС у Черкаській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог позивач просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 28.04.2021:

- №3323/, яким збільшено позивачу суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 366625 грн., у тому числі 293300 грн. за податковим зобов`язанням та 73325 грн.. за штрафними (фінансовими) санкціями;

- №3322/, яким застосовано штраф 5074 грн. 17 коп. за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг);

- №3324/, яким збільшено позивачу суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств в сумі 340835 грн., у тому числі 279939 грн. за податковим зобов`язанням та 60896 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

- №3325/, яким зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість в сумі 841 грн.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 23.07.2021 позов задоволено.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є правомірними.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що Головним управлінням ДПС у Черкаській області здійснено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «Колос-Авто» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2017 по 30.09.2020 з урахуванням п. 102.1 ст. 102 Податкового кодексу України, з питань правильності обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2014 по 30.09.2020, результати перевірки оформлені актом від 26.03.2021 №2210/23-00-07- 0205/36785139.

Вказаною перевіркою встановлено порушення ТОВ «Колос-Авто»:

- вимог п. 44.1 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ, п. 5 ПсБО 11 «Зобов`язання», п. 5 ПсБО 15 «Дохід», п. 8, п. 9 ПсБО 9 «Запаси», п.5, п. 6, п. 19 ПсБО 16 «Витрати», вимоги Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженою наказом Міністерства фінансів України 30.11.1999 №291, ст. 1, ст. 9 Закону України від 16 липня 1999 №996- XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 2.15, п. 2.16. п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 №88, у результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 279939 грн., в т.ч. за півріччя 2018 року на суму 10917 грн., за три квартали 2018 року на суму 13839 грн., за 2018 рік на суму 15752 грн.., три квартали 2019 року на суму 13971 грн., 2019 рік на суму 227831 грн., 1 квартал 2020 року на суму 15738 грн., півріччя 2020 на суму 35206 грн., три квартали 2020 року на суму 36356 грн.;

- вимог п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.5, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1, п. 201.7 ст. 201 Податкового кодексу України від 02.10.2010 №2755-VІ, Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 23.09.2014 №966, Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28 січня 2016 року №21, ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-ХІV, п. 1, п.п. 2.1 п. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 293300 грн., в т.ч. за травень 2017 року на суму 1500 грн., червень 2019 року на суму 12417 грн., листопад 2019 року на суму 124598 грн., грудень 2019 року на суму 85084 грн.. січень 2020 року на суму 31691 грн., лютий 2020 року на суму 10857 грн., березень 2020 року на суму 26173 грн., квітень 2020 року на суму 980 грн.;

- вимог п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.5, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1, п. 201.7 ст. 201 Податкового кодексу України від 02.10.2010 №2755-VІ, Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 23.09.2014 №966, Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28 січня 2016 року №21, ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-ХІV, п.1, п.п. 2.1 п. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, в результаті чого завищено від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду, за вересень 2020 року на суму 841 грн.;

- вимоги п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-УІ, в результаті чого не зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні з податком на додану вартість в сумі 24820 грн. 01 коп.;

- вимоги п. 51.1 ст. 51 та п. 176.2 «б» ст. 176 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VІ, в результаті чого подано податковий розрахунок за формою №1-ДФ з неповними даними та помилками за 1 квартал 2018 року, за 2 квартал 2018 року, за 3 квартал 2018 року, за 4 квартал 2018 року, за 1 квартал 2019 року, за 2 квартал 2019 року, за 4 квартал 2018 року, за 1 квартал 2020 року, за 2 квартал 2020, за 3 квартал 2020 року.

На підставі висновків вищевказаного акту перевірки відповідачем прийнято, зокрема, податкові повідомлення-рішення від 28.04.2021:

- №3323/, яким збільшено позивачу суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 366625 грн., у тому числі 293300 грн. за податковим зобов`язанням та 73325 грн.. за штрафними (фінансовими) санкціями;

- №3322/, яким застосовано штраф 5074 грн. 17 коп. за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг);

- №3324/, яким збільшено позивачу суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств в сумі 340835 грн., у тому числі 279939 грн. за податковим зобов`язанням та 60 896 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

- №3325/, яким зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість в сумі 841 грн.

Не погодившись з такими рішеннями, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що безпідставність збільшення позивачу податкових зобов`язань та застосування штрафних санкцій згідно оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до підпунктів «а», «б» пункту 185.1 статті 185 ПК об`єктом оподаткування (податком на додану вартість) є операції платників податку з: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Згідно пункту 187.1 статті 187 ПК датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 ПК на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Пунктом 201.10 ПК передбачено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Згідно підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пунктів 198.1, 198.2 статті 198 ПК до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно пункту 198.3 статті 198 ПК податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленню пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК об`єктом оподаткування (податком на прибуток підприємств) є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Відповідно до пункту 3 Національного положення (стандарт) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 №73 витрати - зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, які призводять до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками).

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 ПК. Так, згідно з положеннями пункту 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-XIV (далі - Закон №996-XIV).

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

При цьому, варто звернути увагу, що одним із принципів бухгалтерського обліку та фінансової звітності є превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми (стаття 4 Закону №996-XIV). У відповідності до зазначеного принципу, неважливо яку операцію було оформлено документально, значення має виключно те, яка операція була здійснена фактично. Тобто, документальне оформлення операції, відмінної від тої, яка реально відбулася, не дає права особі обліковувати таку операцію, натомість обліку підлягає та операція, яка фактично відбулася.

Відповідно до статті 1 Закону №996-XIV первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Так, як вірно встановив суд першої інстанції, ТОВ «Колос-Авто» помилково, без наявності первинних документів збільшено доходи від реалізації робіт та послуг на загальну суму 65146 грн 89 коп (бухгалтерське проведення Дт 361 «Розрахунки з вітчизняними покупцями» Кт 703 «Доходи від реалізації робіт і послуг»).

У подальшому, з метою виправлення цієї помилки позивачем здійснено бухгалтерські проведення Дт 361 «Розрахунки з вітчизняними покупцями» Кт 703 «Доходи від реалізації робіт і послуг», щодо зменшення доходу, в т.ч. за 2018 рік на суму 13556 грн., за 1 квартал 2019 року на суму 46897 грн., за півріччя 2019 року на суму 51591 грн., за три квартали 2019 рік на суму 51591 грн., за 2019 рік на суму 51591 грн.

Приймаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення, відповідач не визнав виключно зменшення позивачем доходу з огляду на відсутність первинних документів. При цьому, відповідач з невідомих причин визнає визначення позивачем відповідного доходу, який сформований помилкового та також не має документального підтвердження. Наведене свідчить про недобросовісність відповідача під час проведення перевірки.

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про необґрунтованість є твердження контролюючого органу про те, що позивачем занижено дохід від реалізації робіт та послуг на загальну суму 65146 грн. 89 коп., у т.ч. за 2018 рік на суму 13556 грн., за 2019 рік на суму 51591 грн.

Контролюючим органом також вказувалося, що ТОВ «Колос-Авто» занижено задекларовані показники у рядку 2120 «Інший операційний дохід» Звіту про фінансові результати на загальну суму 9950 грн., за рахунок не включення до складу доходів кредиторської заборгованості у сумі 9950 грн. по взаємовідносинам з контрагентами - покупцями ОСОБА_1 у сумі 8600 грн. та ОСОБА_2 в сумі 1350 грн., яка, за твердженням відповідача є кредиторською заборгованістю із закінченим строком позовної давності.

Відповідно до пункту 134.1.1 статті 134 ПК об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Згідно пунктів 5, 7, 15 П(С)БО 15 "Дохід" дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена.

До складу інших доходів, зокрема, включаються дохід від реалізації фінансових інвестицій; дохід від неопераційних курсових різниць та інші доходи, які виникають у процесі господарської діяльності, але не пов`язані з операційною діяльністю підприємства.

Доходом визнається сума зобов`язання, яке не підлягає погашенню.

Пунктом 5 П(С)БО 11 "Зобов`язання" визначено, що зобов`язання визнається, якщо його оцінка може бути достовірно визначена та існує ймовірність зменшення економічних вигод у майбутньому внаслідок його погашення. Якщо на дату балансу раніше визнане зобов`язання не підлягає погашенню, то його сума включається до складу доходу звітного періоду.

Відповідно до підпункту «а» пункту 14.1.11 статті 14 ПК безнадійна заборгованість - заборгованість, що відповідає одній з таких ознак: заборгованість за зобов`язаннями, щодо яких минув строк позовної давності.

Згідно пункту 14.1.257 статті 14 ПК фінансова допомога - фінансова допомога, надана на безповоротній або поворотній основі. Безповоротна фінансова допомога - це: <…> сума заборгованості одного платника податків перед іншим платником податків, що не стягнута після закінчення строку позовної давності <…>.

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що у разі настання на дату балансу обставин, які свідчать, що раніше визнане зобов`язання не підлягає погашенню, відповідні суми повинні бути відображені у складі доходу за звітний період. У разі якщо кредиторська заборгованість не підлягає погашенню, вона підлягає списанню з відповідним визначенням іншого операційного доходу того періоду, в якому зобов`язання визнано таким, що не підлягає погашенню, а відтак списання заборгованості впливає на базу оподаткування податком на прибуток підприємств (постанови Верховного Суду від 27.07.2020 по справі №826/548/17, від 11.12.2019 по справі № 120/282/19-а).

Підставою для винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, слугував висновок податкового органу про те, що позивач має прострочену кредиторську заборгованість, щодо якої минув строк позовної давності, а тому позивач мав включити суму цієї заборгованості до складу доходу відповідного звітного періоду.

Такий висновок відповідачем зроблений на підставі того, що у бухгалтерському обліку позивача відображено кредиторську заборгованість по взаємовідносинам з контрагентами - покупцями ОСОБА_1 у сумі 8600 грн. та ОСОБА_2 в сумі 1350 грн. Дату виникнення такої заборгованості відповідач визначає на підставі наданих позивачем актів взаєморозрахунків: з 31.03.2015 та з 31.03.2017.

Згідно статей 256, 257 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно частини першої статті 259, частини першої статті 261 ЦК Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтями 263, 264 ПК встановлені випадки зупинення та переривання перебігу позовної давності.

Отже, для визнання заборгованості простроченою, необхідно встановити дату закінчення перебігу позовної давності, для чого слід встановити не лише дату початку її перебігу, а й обставини можливого її продовження сторонами, зупинення та переривання перебігу.

Жодних із цих обставин відповідачем не встановлювалося. При цьому, акт звірки взаєморозрахунків не є належних доказом, який достовірно визначає дату, з якої перебіг строку давності розпочався.

За таких обставин, висновки відповідача щодо заниження позивачем доходу на суму 9950 грн наразі є передчасними.

Контролюючий орган приймаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення також посилався на завищення ТОВ «Колос-Авто» показників рядка 2180 «Інші операційні витрати» Звіту про фінансові результати на загальну суму 1347295 грн., в тому числі за 2019 рік на 1173515 грн., за 1 квартал 2020 року на 173780 грн., за півріччя 2020 року на 173780 грн., за три квартали 2020 року на 173780 грн., за рахунок здійснення операцій з ТОВ «МАСТ-ЮГАТОРГ».

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем у ході проведення перевірки на адресу Головного Управління ДПС у Черкаській області були надіслані копії документів щодо підтвердження господарських операцій з ТОВ «МАСТ- ЮГАТОРГ» (копії договорів, акти виконаних робіт, картки рахунків бухгалтерського обліку розрахунків за реалізовані автомобілі), які у повній мірі відображають підстави, зміст та результати їх проведення. Вказані операції спричинили реальні зміни майнового стану платника податків: за рахунок реалізації автомобілів та надходження грошових коштів, відбулось збільшення активів товариства. Підприємство отримало дохід, отримало економічну вигоду від операції, виконало умови дилерської угоди з плану продажів та проценту присутності на ринку.

У свою чергу, відповідач наголошує на тому, у наданих позивачем до перевірки актах виконаних робіт не вказано повний зміст та суть наданих послуг з юридичного супроводу та різноманітних консультаційних послуг, не заначено покупців автомобілів, яким надавалися послуги та адреси де надавались послуги.

Однак, як вірно вказав суд першої інстанції, в актах виконаних робіт з консультування з питань комерційної діяльності розшифровані виконані види робіт, вказані VIN номери автомобілів, кількість та сума, підписи сторін, а обов`язкове зазначення у первинних документах місця надання послуг норми чинного законодавства не передбачають.

Також відповідач вказує про неможливість ТОВ «МАСТ-ЮГАТОРГ» виконувати роботи для позивача з юридичного супроводу та надання консультаційних послуг в зв`язку з відсутністю трудових ресурсів, офісних приміщень, а також не підтвердження надання цих послуг по ланцюгу постачання.

Проте, суд відхиляє наведені доводи. Відомості інформаційних ресурсів контролюючого органу не є належними та допустимими доказами зазначених фактів у розумінні процесуального законодавства статті 73-74 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), а інших доказів наведених обставин відповідач не надав.

Так, у постанові від 24.10.2019 у справі №820/7293/13-а Верховний Суд зауважив, що правовідносини контрагентів із третіми особами у ланцюгах постачання, з якими позивач не вступав у господарські відносини, на які посилається відповідач, самі по собі, за відсутності інших об`єктивних та підтверджених даних про порушення позивачем податкового законодавства, не можуть свідчити про нереальність господарських взаємовідносин, які є предметом дослідження у цій справі.

У постановах від 27.02.2018 у справі №811/2154/13, від 16.04.2020 у справі №805/5017/15-а Верховний Суд зауважив, що будь-яке автоматизоване співставлення, чи дані отримані з автоматизованих систем контролюючого органу не є належними доказами в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки, автоматизоване співставлення, зокрема задекларованих податкових зобов`язань та податкового кредиту, не віднесено до засобів перевірки правильності та повноти визначення таких податкових зобов`язань, а тому здобуті таким чином докази не можуть визнаватись допустимими.

Відтак, посилання відповідача на відомості інформаційних ресурсів, а також на сумніви у правосуб`єктності підприємств, з якими позивач у відносини не вступав, а які були постачальниками контрагентів позивача, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованим та відхиляє.

Скаржник також звертає увагу на те, що під час перевірки було встановлено наявність кримінального провадження, у якому фігурує контрагент позивача.

Відповідно до частини шостої статті 78 КАС вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Ухвали кримінальних судів, на які посилається відповідач містять виключно виклад обставин, вказаних у клопотаннях органів досудового розслідування з процесуальних питань, заявлених до суду.

До винесення вироку в рамках кримінального провадження, матеріали досудового розслідування, а також ухвали слідчого судді про надання дозволу на проведення окремих слідчих дій, не можуть вважатись належним доказом в адміністративному судочинстві. Доказове значення в адміністративному процесі може мати виключно вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 16.01.2018 у справі №2а-7075/12/2670, від 26.06.2018 у справі №808/2360/17, та Верховним Судом України у постановах від 12.04.2016 у справі №826/17617/13, від 05.03.2012 у справі №21-421а11 та від 22.09.2015 у справі №810/5645/14.

Таким чином, матеріали кримінального провадження не є належними та допустимими доказами існування обставин, які підлягають встановленню у даному спорі.

За наявності належним чином складених первинних документів, які у повній мірі підтверджують факт здійснення господарської операції, посилання на недоліки певних документів, не може бути визнане таким, що свідчить про неправомірність формування платником податків даних податкового обліку за такою операцією.

Фактично висновок відповідача про нереальність спірних господарських операцій ґрунтується на надміру формальному підході та суб`єктивних припущеннях, не підтверджених фактами, що не може бути покладено в основу рішення про визначення платнику податків податкових зобов`язань.

Таким чином, суд апеляційної інстанції підтримує висновок суду першої інстанції про недоведення відповідачем факту завищення позивачем витрат на загальну суму 1347295 грн. за результатами здійснення операцій з ТОВ «МАСТ-ЮГАТОРГ».

Відповідачем також зазначалося про завищення ТОВ «Колос-Авто» витрат, які пов`язані з транспортуванням автомобілів, що знаходились у позивача на відповідальному зберіганні на загальну суму 124100 грн, а також заниження податку на додану вартість на загальну суму 293300 грн.

Так, як вірно встановив суд першої інстанції, дилерськими угодами від 01.05.2019 №MZ-11/2019, від 30.04.2015 №MZ-12/2015, від 01.08.2020 №SZ-14/20, від 01.05.2018 №SZ-10/18, від 30.04.2015 №SZ-13/15, які укладені між ТОВ «Колос-Авто» (Дилер) та ДП «АВТО ІНТЕРНЕШНЛ» (Дистриб`ютор) передбачено, що їх предметами є тимчасове зберігання Дилером автомобілів, що належать Дистриб`ютору на правах власності, з наданням Дилеру права їх демонстрації, в якості зразка, потенційним покупцям автомобілів, без права їх відчуження в будь-якій формі або права передачі на зберігання третій особі/особам на період з моменту доставки автомобілів Дилеру та до моменту їх повернення Дилером Дистриб`ютору тощо.

Умовами вказаних Дилерських угод передбачено, що у випадку відсутності можливості здійснити зворотну доставку автомобілів з відповідального зберігання силами/уповноваженою транспортною компанією Дистриб`ютора, Дистриб`ютор письмово інформує про це Дилера. У такому випадку Дилер здійснює повернення автомобілів своїми силами та за свій рахунок (за наявності належного транспорту у Дилера) або із залученням транспортної компанії та вказаний Дистриб`ютором склад Дистриб`ютора, при цьому здійснивши страхування автомобілів силами та за рахунок Дилера.

Позивачем до матеріалів справи надані акти здачі-прийняття робіт (наданих послуг) щодо проведення робіт з транспортування/перевезення автомобілів, а також відповідні товарно-транспортні накладні, що підтверджує факт передачі ТОВ «Колос-Авто» від ДП «АВТО ІНТЕРНЕШНЛ» на відповідальне збереження автомобілів.

Таким чином, позивачем документально підтверджено отримання від ДП «АВТО ІНТЕРНЕШНЛ» на відповідальне збереження автомобілів, відповідно до умов Дилерських угод.

Відповідач в апеляційній скарзі наголошує на тому, що відсутність обліку автомобілів, витрати з транспортування яких задекларовані позивачем, свідчить про неправомірність формування таких витрат.

Проте, на переконання колегії суддів, відсутність у бухгалтерському обліку позивача відображення автомобілів, транспортування яких ним здійснювалося за власні кошти згідно наведених вище договорів, не є підставою для висновку про те, що операція з транспортування не відбулася або ж позивачем не було фактично понесено таких витрат.

Як вірно встановив суд першої інстанції, основним видом господарської діяльності ТОВ «Колос-Авто» є: « 45.11 Торгівля автомобілями та легковими автотранспортними засобами (основний)», тому отримання ТОВ «КОЛОС-АВТО» від ДП «АВТО ІНТЕРНЕШНЛ» автомобілів для їх демонстрації, в якості зразка, потенційним покупцям автомобілів, пов`язано саме з господарською діяльністю товариства, у зв`язку з чим твердження контролюючого органу про те, що понесені позивачем витрати на транспортуванню автомобілів, які знаходились на тимчасовому зберіганні, не пов`язані з господарською діяльністю товариств - є необгурнтованим.

Відтак, висновки контролюючого органу в цій частині також є помилковими.

Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у пункті 70 рішення від 22.01.2009 у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява №3991/03) зазначив, що коли Держави - члени Конвенції володіють інформацією про такі зловживання зі сторони певної фізичної чи юридичної особи, вони можуть вжити відповідних засобів щодо недопущення, зупинення чи покарання за такі зловживання. Однак, Суд вважає, що коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, пов`язаних зі сплатою ПДВ, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все-таки карає одержувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов`язання, за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності, то влада виходить за розумні межі і порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності.

У пункті 71 вказаного рішення зазначено що компанія-заявник (платник податків) не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника (платника податків), що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу №1.

Подібну позицію висловив і Верховний Суд України, який у постанові від 11.12.2007 (№21-1376во06), зазначивши, що у разі невиконання контрагентом зобов`язання зі сплати податку до бюджету, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи. Ця обставина не є підставою для позбавлення платника ПДВ права на його відшкодування у разі, коли цей платник виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Таким чином, надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Враховуючи, що позивачем було надано на підтвердження правомірності формування спірних сум податкової звітності всі необхідні документи, то підстави для визначення позивачу податкових зобов`язань були відсутні.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Черкаській області залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 23.07.2021 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя І.В. Федотов

Суддя Н.М. Єгорова