Справа № 360/4331/21
Суддя: К.О. Пляшкова
Дата ухвалення: 2021-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
Іменем України

30 листопада 2021 рокуСєвєродонецькСправа № 360/4331/21

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Пляшкова К.О., розглянувши за правилами загального позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Луганській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду 16 серпня 2021 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління ДФС у Луганській області (далі відповідач, ГУ ДФС у Луганській області), в якій з урахуванням уточненої позовної заяви позивачем заявлено такі вимоги:

1) визнати протиправною бездіяльність відповідача у вигляді нездійснення перерахунку та невиплати належного позивачу грошового забезпечення;

2) визнати протиправними дії відповідача, шо полягають у незастосуванні пункту 1 примітки до Додатку 1 та пункту 1 примітки до Додатку 14 Постанови при обчисленні з 01 січня 2018 року по 03 листопада 2020 року включно розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням з урахуванням 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого на 1 січня календарного року Законами України «Про державний бюджет України на 2018 рік», «Про державний бюджет України на 2019 рік», «Про державний бюджет України на 2020 рік»;

3) зобов`язати відповідача вчинити дії щодо перерахунку розміру грошового забезпечення позивача з 01 січня 2018 року по 03 листопада 2020 року включно, виходячи з розміру посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років з урахуванням пункту 1 примітки до Додатку 1 та пункту 1 примітки до Додатку 14 Постанови, виходячи з 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого на 1 січня календарного року Законами України «Про державний бюджет України на 2018 рік», «Про державний бюджет України на 2019 рік», «Про державний бюджет України на 2020 рік», та множенням його на відповідні тарифні коефіцієнти;

4) зобов`язати відповідача сплатити на користь позивача недоплачені протягом періоду з 01 січня 2018 року по 03 листопада 2020 року включно суми грошового забезпечення (в тому числі і виплати які розраховуються з урахуванням посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років) з урахуванням проведеного перерахунку відповідно до пункту 1 примітки до Додатку 1 та пункту 1 примітки до Додатку 14 до Постанови, виходячи з 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого на 1 січня календарного року Законами України «Про державний бюджет України на 2018 рік», «Про державний бюджет України на 2019 рік», «Про державний бюджет України на 2020 рік»;

5) зобов`язати відповідача виплатити позивачу зайво утримані з його грошового забезпечення відповідні суми військового збору за періоди участі у АТО та ООС з 20 квітня 2017 року по 17 липня 2017 року, з 26 серпня 2017 року по 04 вересня 2017 року, з 11 січня 2018 року по 30 квітня 2018 року, з 30 квітня 2018 року по 31 липня 2018 року, з 20 грудня 2018 року по 06 квітня 2019 року;

6) зобов`язати відповідача виплатити позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та матеріальну допомогу на оздоровлення за 2017, 2018, 2019, 2020 та 2021 роки із наданням 3 (трьох) діб частини невикористаної щорічної відпустки за 2021 рік;

7) стягнути з відповідача на користь позивача 100000,00 грн моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 04 червня 2015 року позивач прийнятий на службу до податкової міліції ГУ ДФС у Луганській області на підставі наказу від 04 червня 2015 року № 81-о, перебуває на службі у відповідача до теперішнього часу.

Позивач 06 квітня 2017 року вступив до лав Збройних Сил України шляхом укладання відповідного контракту та призваний на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу з Старобільсько-Новопсковського об`єднаного районного військового комісаріату Луганської області, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 06 квітня 2017 року № 64 призначений на посаду помічника начальника стройової частини відділення персоналу штабу управління частини, з 20 квітня 2017 року зрахуваний до списків особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_2 .

Позивач 06 листопада 2020 року звернувся до відповідача із запитом про надання інформації щодо нарахованого йому за період служби грошового забезпечення. Листом від 16 листопада 2020 року № Ж-355/14/12-97-08-19 надано інформацію про розмір нарахованого грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 16 листопада 2020 року.

Відповідно до довідки при обчисленні грошового забезпечення під час проходження служби у ГУ ДФС у Луганській області у період з 01 березня 2018 року по 07 серпня 2019 року застосовувався посадовий оклад у розмірі 7190,00 грн, оклад за військовим званням у розмірі 1410,00 грн та надбавка за вислугу років у розмірі 3870,00 грн, у період з 08 серпня 2019 року по 16 листопада 2020 року посадовий оклад у розмірі 5500,00 грн, оклад за військовим званням у розмірі 1410,00 грн та надбавка за вислугу років у розмірі 2764,00 грн.

Позивач не згоден з розрахунком його посадового окладу, оскільки вважає, що відповідач безпідставно визначив розмір його посадового окладу у спірному періоді без урахуванням пункту 1 примітки до Додатку 1 та пункту 1 примітки до Додатку 14 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі Постанова № 704), якими визначено, що посадовий оклад має розраховуватися, виходячи з 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого на 1 січня календарного року. Так розмір мінімальної заробітної плати у спірному періоді визначався Законами України «Про державний бюджет України на 2018 рік», «Про державний бюджет України на 2019 рік», «Про державний бюджет України на 2020 рік».

Також позивач зазначає, що під час нарахування та виплати йому грошового забезпечення протягом спірного періоду ГУ ДФС у Луганській області утримано відповідні суми військового збору. Разом з тим відповідач мав врахувати , що в періоди з 20 квітня 2017 року по 17 липня 2017 року, з 26 серпня 2017 року по 04 вересня 2017 року, з 11 січня 2018 року по 30 квітня 2018 року, з 30 квітня 2018 року по 31 липня 2018 року, з 20 грудня 2018 року по 06 квітня 2019 року позивач брав безпосередню участь в антитерористичній операції та здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що здійснюються шляхом проведення операції Об`єднаних сил (ООС), що підтверджується довідками про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальній цілісності України та у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення від 08 грудня 2020 року № 457 та від 08 грудня 2020 року № 456, виданих на ім`я позивача та відповідними витягами із наказів командирів.

Крім того відповідач, на думку позивача, безпідставно відмовив у виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та матеріальної допомоги на оздоровлення та не надав частину щорічної відпустки.

На підставі зазначеного позивач просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою від 25 серпня 2021 року позовну заяву залишено без руху (том 1 арк. спр. 78-79).

Від позивача 10 вересня 2021 року надійшла уточнена позовна заява (том 1 арк. спр. 81-91).

Ухвалою від 15 вересня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання у справі на 12 жовтня 2021 року; витребувано від відповідача докази; запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву (том 1 арк. спр. 157-159).

Від представника ГУ ДФС у Луганській області 06 жовтня 2021 року надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник заперечив проти задоволення позовних вимог з таких підстав (том 2 арк. спр. 1-10).

Відповідно до наказу ГУ ДФС у Луганській області від 04 червня 2015 року № 81-о «Про призначення ОСОБА_1 », на підставі пунктів 3 та 6 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (у подальшому - Положення № 114), ОСОБА_1 призначено з 04 червня 2015 року на посаду старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління ГУ ДФС у Луганській області.

Відповідно до пункту 3 наказу ГУ ДФС у Луганській області від 08 серпня 2019 року № 251-0 «Про виконання рішення суду», враховуючи припинення 11 травня 2019 року Старобільської ОДПІ ГУ ДФС у Луганській області, переведено підполковника податкової міліції ОСОБА_1 на посаду старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ другого оперативного відділу оперативного управління відділу оперативного управління ГУ ДФС у Луганській області. Пунктом 4 вищезазначеного наказу встановлено підполковнику податкової міліції ОСОБА_1 посадовий оклад в розмірі 5500 грн згідно із штатним розписом.

Представник відповідача зазначив, що пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності 01 січня 2017 року установлено, що після набрання чинності цим Законом мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Таким чином, доводи позивача щодо необхідності застосування при обчисленні посадового окладу та окладу за військовим званням такої розрахункової величини як мінімальна заробітна плата, на переконання представника відповідача, є безпідставними, оскільки примітки до Додатків 1 та 14 до Постанови № 704 не узгоджуються з пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України». Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11 лютого 2021 року по справі № 240/11952/19.

Щодо звернення про застосування пільги з оподаткування військовим збором, представник відповідача зазначив, що постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2015 № 1161 з метою застосування пільги з оподаткування військовим збором затверджено Порядок підтвердження статусу осіб, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції та/або здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що здійснюються шляхом проведення операції Об`єднаних сил (ООС) із змінами і доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 року № 650 (далі Порядок № 1161), яким установлено, що застосування пільги з оподаткування військовим збором здійснюється на підставі витягів з наказів керівника АТО при Службі безпеки або особи, яка його заміщує про прибуття (вибуття) таких осіб до (із) складу сил і засобів, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, а також порядок подання таких наказів.

Головне управління ДФС у Луганській області звертає увагу, що позивачем особисто, як додатки до його звернень від 08 грудня 2020 року та від 31 травня 2021 року, надано витяги та копії з наказів про прибуття і вибуття з районів проведення АТО (ООС) з 20 квітня 2017 року по 17 липня 2017 року, з 26 серпня 2017 року по 04 вересня 2017 року, з 11 січня 2018 року по 30 квітня 2018 року, з 30 квітня 2018 року по 31 липня 2018 року, з 20 грудня 2018 року по 06 квітня 2019 року, що суперечить Порядку № 1161. Крім того, надані витяги та копії не завірені у встановленому чинним законодавством України порядку.

Стосовно вимоги позивача виплатити йому матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017, 2018, 2020 та 2021 представник відповідача зазначив, що аналіз норм Порядку виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу податкової міліції, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 17.07.2018 № 616, дає підстави для висновку, що надання допомоги для вирішення соціально-побутових питань та матеріальної допомоги на оздоровлення є правом керівника, а не обов`язком. Окрім того, надання допомоги для оздоровлення здійснюється під час надання чергової відпустки, надання допомоги для вирішення соціально-побутових питань також здійснюється на підставі відповідної заяви (рапорту). Оскільки потреба у вирішенні соціально-побутових потреб може виникнути у позивача, тому саме він мав ініціювати питання про надання такої допомоги (надання допомоги повинно мати достатнє підґрунтя, вияв та з`явлення потреби шляхом подання заяви довільної форми), отже, необхідна ініціатива особи, яка має потребу у вирішенні таких потреб і заявляє про їх наявність. Втім, позивачем надано лише рапорт від 31 травня 2021 року про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та матеріальної допомоги для оздоровлення за 2021 рік, як додаток до звернення від 31 травня 2021 року, рапортів які б надавались у період 2017, 2018, 2019, 2020 років взагалі до ГУ ДФС у Луганській області не надходило.

Також представник відповідача зауважив, що визначивши розмір моральної шкоди у сумі 100000 грн, що є значною сумою, позивач не надав жодних доказів, які прямо чи опосередковано підтверджували заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких при обрахуванні розміру компенсації, можливо встановити характер та обсяг моральних страждань і понесені ним матеріальні витрати.

Від позивача 11 жовтня 2021 року на офіційну електрону адресу суду надійшла відповідь на відзив, не скріплена електронним підписом позивача, у зв`язку з чим визначено статус цього документа як «Інформаційний» (том 2 арк. спр. 18-19).

Ухвалою від 28 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті (том 2 арк. спр. 24).

Від позивача 03 листопада 2021 року надійшла відповідь на відзив, в якій позивачем наведено пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень (том 2 арк. спр. 34-37).

У судове засідання повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи сторони не прибули (том 2 арк. спр. 27, 31 а, 39).

Керуючись положеннями статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив розглянути адміністративну справу за відсутності належним чином повідомлених сторін.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд встановив таке.

Згідно з копіями виданих на ім`я позивача паспорта громадянина України, картки платника податків, посвідчення УБД від 19 жовтня 2017 року ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , має статус учасника бойових дій (том 1 арк. спр. 92, 93).

Згідно з записами в трудовій книжці позивача від 23 серпня 1991 року серії НОМЕР_4 ОСОБА_1 з 04 червня 2015 року проходить службу в податковій міліції ГУ ДФС у Луганській області (том 1 арк. спр. 166-168).

Відповідно до довідки ГУ ДФС у Луганській області від 29 вересня 2021 року № 197/12-97-07 ОСОБА_1 проходить службу в ГУ ДФС у Луганській області з 11 листопада 2016 року на таких посадах: з 11 листопада 2016 року по 08 серпня 2019 року начальник відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління Старобільської ОДПІ ГУ ДФС у Луганській області; з 08 серпня 2019 року по 15 квітня 2021 року старший оперуповноважений з особливо важливих справ другого оперативного відділу оперативного управління ГУ ДФС у Луганській області; з 15 квітня 2021 року дотепер старший інспектор з особливих доручень відділу оперативного реагування управління координаційного забезпечення податкової міліції ГУ ДФС у Луганській області (том 1 арк. спр. 217).

Позивач звернувся до ГУ ДФС у Луганській області із запитом від 06 листопада 2020 року про надання інформації, в якому просив надати інформацію про посадовий оклад, оклад за спеціальним званням та їх фінансовий розрахунок, розмір надбавки за вислугу років з відповідним фінансовим розрахунком, на який отримав лист ГУ ДФС у Луганській області від 16 листопада 2020 року № Ж-355/14/12-97-08-19 з повідомленням, що згідно з наказом ГУ ДФС у Луганській області від 30.03.2018 № 98-О «Про зміну окладів співробітникам податкової міліції» ОСОБА_1 станом на 01 березня 2018 року (з 01 березня 2018 року по 20 грудня 2018 року) згідно з затвердженим штатним розписом та відповідно до Постанови № 704 встановлено посадовий оклад в розмірі 7190,00 грн, оклад за спеціальним званням підполковника податкової міліції 1410,00 грн, надбавку за вислугу років 3870,00 грн; відповідно до наказу ГУ ДФС у Луганській області від 08.08.2019 № 251-О «Про виконання рішення суду» (з 08 серпня 2019 року по теперішній час) згідно з затвердженим штатним розписом та відповідно до Постанови № 704 встановлено посадовий оклад в розмірі 5500,00 грн, оклад за спеціальним званням підполковника податкової міліції 1410,00 грн, надбавку за вислугу років 2764,00 грн (том 1 арк. спр. 95-96, 139-140, 225, 226).

Вказаний в листі ГУ ДФС у Луганській області розмір складових грошового забезпечення позивача підтверджений також копіями розрахункових листків позивача за період з серпня 2019 року по листопад 2020 року, а також довідками про грошове забезпечення позивача від 27 вересня 2021 року № Ж-325/14/12-97-09-19 за період з серпня по грудень 2019 року, від 27 вересня 2021 року № Ж-326/14/12-97-09-19 за період з січня по грудень 2020 року (том 1 арк. спр. 141-146, 245, 246).

Також вказаними розрахунковими листками та довідками про розмір грошового забезпечення позивача підтверджено, що в період з серпня 2019 року по листопад 2020 року з позивача ГУ ДФС у Луганській області утримувався військовий збір.

Розмір встановленого позивачу в 2019-2020 посадового окладу підтверджений також штатними розписами ГУ ДФС у Луганській області за вказаний період (том 1 арк. спр. 169-199, 200-206, 207-214).

Позивач звернувся до ГУ ДФС у Луганській області із заявою від 08 грудня 2020 року за перерахунком його грошового забезпечення в період з 01 березня 2018 року по 03 листопада 2020 року, а саме посадового окладу та окладу за спеціальне звання, виходячи з 50 % від мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня відповідного календарного року; за наданням 3 діб невикористаної щорічної чергової відпустки за 2020 рік з 10 грудня 2020 року з виплатою матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги на оздоровлення; за виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомог для вирішення соціально-побутових питань за 2017-2019 роки; за виплатою утриманого в період з 20 квітня 2017 року по 17 липня 2017 року, з 26 серпня 2017 року по 04 вересня 2017 року, з 11 січня 2018 року по 30 квітня 2018 року, з 30 квітня 2018 року по 31 липня 2018 року, з 20 грудня 2018 року по 06 квітня 2019 року військового збору. Разом з заявою позивачем надано довідки від 08.12.2020 № 456 про безпосередню участь позивача в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України та від 08.12.2020 № 457 про участь позивача у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення (том 1 арк. спр. 97-102, 103, 104).

Дослідженням копій вказаних довідок встановлено, що ОСОБА_1 дійсно:

в період з 20 квітня 2017 року по 17 липня 2017 року, з 26 серпня 2017 року по 04 вересня 2017 року, з 11 січня 2018 року по 30 квітня 2018 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей;

в період з 30 квітня 2018 року по 31 липня 2018 року, з 20 грудня 2018 року по 06 квітня 2019 року брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів у с. Успенівка Донецької області.

З таким ж вимогами позивач звернувся до відповідача із заявою від 22 березня 2021 року (том 1 арк. спр. 105-110).

За наслідком розгляду звернення позивача від 22 березня 2021 року ГУ ДФС у Луганській області листом від 26 березня 2021 року № Ж/487/14/12-97-03-08 повідомило про відсутність підстав для надання відпустки, роз`яснено, що тільки після демобілізації працівник, за яким збережено місце роботи відповідно до статті 119 Кодексу законів про працю України, може реалізувати своє право на відпустку у спосіб: отримання собі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін, або грошової компенсації відпустки особі (том 1 арк. спр. 151-152, 224).

Також листом від 06 квітня 2021 року № Ж/493/12-97-07 відповідач повідомив ОСОБА_1 про відсутність підстав для виплати йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та на оздоровлення за 2017-2020 роки з тих підстав, що така виплата є правом керівника, а не його обов`язком, через відсутність відповідних звернень за її наданням, а також у зв`язку із закінченням відповідного бюджетного періоду; про відсутність пільг з оподаткування військовим збором через недотримання вимог Порядку № 650 щодо підтвердження відповідної пільги та відсутність юридичної сили у наданих ОСОБА_1 довідок (том 1 арк. спр. 147-150, 222-223).

Листом від 31 травня 2021 року позивач направив до ГУ ДФС у Луганській області копії наказів керівників АТО (ООС) на 23 аркушах та рапорт (том 1 арк. спр. 113-138, 227).

Так, згідно з рапортом від 31 травня 2021 року позивач звернувся до відповідача за виплатою матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та матеріальної допомоги на оздоровлення за 2021 рік.

Дослідженням копії витягів з наказів встановлено, що ОСОБА_1 вважався таким, що:

прибув до складу сил та засобів оперативно-тактичного угруповання «Луганськ», які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах проведення антитерористичної операції на території Луганської та Донецької областей, з метою виконання службових (бойових) завдань: з 20 квітня 2017 року (наказ від 20.04.2017 № 112) по 17 липня 2017 року (наказ від 17.07.2017 № 201); з 26 серпня 2017 року (наказ від 26.08.2017 № 241) по 04 вересня 2017 року (наказ від 04.09.2017 № 250);

прибув до складу сил та засобів оперативно-тактичного угруповання «Донецьк», які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, для виконання службових (бойових) завдань з 11 січня 2018 року (наказ від 15.01.2018 № 9/дск, наказ від 30.01.2018 № 28) по 30 квітня 20118 року (наказ від 29.04.2018 № 108);

прибув до складу сил і засобів здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, з метою виконання службових (бойових) завдань в оперативно-тактичному угрупованні « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з 30 квітня 2018 року (наказ від 30.04.2018 № 1, наказ від від 02.05.2018 № 1дск) по 31 липня 2018 року (наказ від 06.08.2018 № 90, наказ від 27.07.2018 № 34/ДСК); з 20 грудня 2018 року (наказ від 12.01.2019 № 4/ДСК, наказ від 18.01.2019 № 13) по 06 квітня 2019 року (наказ від 22.06.2019 № 147, від 24.04.2019 № 46/ДСК).

Листом від 09 червня 2021 року № Ж/178/14/12-97-09-19 ГУ ДФС у Луганській області на звернення позивача від 31 травня 2021 року додатково повідомлено, що особисте направлення ОСОБА_1 витягів та копій наказів про прибуття і вибуття позивача з районів проведення АТО (ООС) у спірному періоді суперечить Порядку № 650. Також надані витяги та копії не завірені у встановленому чинним законодавством порядку. Вказано про відсутність бази даних про нарахування заробітної плати позивача за час його служби в Старобільській ОДПІ ГУ ДФС у Луганській області. Щодо виплати матеріальної допомоги повідомлено, що кошторисом на 2021 рік не передбачені видатки на виплату допомоги на вирішення соціально-побутових питань та на оздоровлення (том 1 арк. спр. 153-155, 228-230).

Згідно з довідкою ГУ ДФС у Луганській області від 29 вересня 2021 року № 196/12-97-07 ОСОБА_1 відпустку з 01 січня 2018 року по 19 грудня 2018 року у кількості 43 календарних дні компенсовано при звільненні відповідно до наказу ГУ ДФС у Луганській області від 19 грудня 2018 року № 654-о; в період з 20 грудня 2018 року по 29 вересня 2021 року відпустки не надавались, матеріальна допомога на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань не виплачувалась; залишок невикористаної відпустки за період з 20 грудня 2018 року по 31 грудня 2021 року складає: 02 календарних дні за 2018 рік, 45 календарних днів за 2019 рік, 45 календарних днів за 2020 рік, 45 календарних днів за 2021 рік (том 1 арк. спр. 218).

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 звертався з адміністративним позовом до ГУ ДФС у Луганській області про визнання незаконними і протиправними дій, скасування наказу та поновлення на посаді, стягнення моральної шкоди.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 27 травня 2019 року в справі № 360/307/19, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2019 року, позов ОСОБА_1 до ГУ ДФС у Луганській області про визнання незаконними і протиправними дій, скасування наказу та поновлення на посаді, стягнення моральної шкоди задоволено частково; визнано протиправним та скасовано наказ ГУ ДФС у Луганській області від 19 грудня 2018 року № 654-о «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління Старобільської ДПІ ГУ ДФС у Луганській області з 20 грудня 2018 року; стягнуто з ГУ ДФС у Луганській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 грудня 2018 року по 27 травня 2019 року в сумі 60082,92 грн; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено (том 2 арк. спр. 40-46, 47-60).

Серед іншого судом встановлено, що між Міністерством оборони України та ОСОБА_1 14 березня 2017 року укладено контракт про проходження громадянами військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу на три роки, контракт набрав чинності з 20 квітня 2017 року.

Листом військового комісара Старобільсько-Новопсковського ОРВК від 11 квітня 2017 року повідомлено ГУ ДФС у Луганській області про прийняття згідно з наказом командира військової частини від 06 квітня 2017 року № 64 ОСОБА_1 на військову службу за контрактом в особливий період строком на три роки та про збереження за працівником відповідно до абзацу третього статті 119 Кодексу законів про працю України місця роботи, посади, середнього заробітку на строк відповідно до вимог чинного законодавства.

Наказом ГУ ДФС у Луганській області від 12 квітня 2017 року № 89-о «Про увільнення ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків» визначено вважати позивача призваним на військову службу за контрактом в особливий період з 06 квітня 2017 року, забезпечити збереження за позивачем робочого місця та середнього заробітку на час проходження військової служби за контрактом в особливий період з 06 квітня 2017 року до дня закінчення строку укладеного контракту.

Відповідно до службового листа Старобільської ОДПІ ГУ ДФС у Луганській області грошове забезпечення позивача складало: за жовтень 2018 року 12470,00 грн, у тому числі оклад 7190,00 грн, надбавка за звання 1410,00 грн, надбавка за вислугу років 3870,00 грн; за листопад 2018 року 12470,00 грн, у тому числі оклад 7190,00 грн, надбавка за звання 1410,00 грн, надбавка за вислугу років 3870,00 грн.

Вищевказані обставини, встановлені рішенням Луганського окружного адміністративного суду в рішенні від 27 травня 2019 року в справі № 360/307/19, відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України є звільненими від доказування.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частин другої та третьої статті 119 Кодексу законів про працю України працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Законом України від 20.11.1992 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Статтею 1 Закону № 2011-ХІІ визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 2011-ХІІ дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.

Відповідно до частини другої третьої статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Згідно з частиною першою статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.

Частиною третьою статті 15 Закону № 2011-ХІІ визначено, що військовослужбовцям виплачуються грошова допомога на оздоровлення та державна допомога сім`ям з дітьми в порядку і розмірах, що визначаються законодавством України.

З вищеописаних доказів судом встановлено, що ОСОБА_1 з 04 червня 2015 року проходить службу в податковій міліції ГУ ДФС у Луганській області. При цьому, з 06 квітня 2017 року позивач проходить військову службу за контрактом на особливий період (контракт від 14 березня 2017 року, укладений строком на 3 роки, та від 20 березня 2020 року, укладений строком на 2 роки), у зв`язку з чим ОСОБА_1 за наказом ГУ ДФС у Луганській області з 06 квітня 2017 року увільнено від виконання службових обов`язків та забезпечено збереження за позивачем робочого місця та середнього заробітку на час проходження військової служби до дня закінчення строку укладеного контракту.

Як слідує з вищеописаних доказів, позивач у спірному періоді отримував грошове забезпечення, яке складалося з окладу, надбавки за вислугу років та надбавки за військове звання. Позивач не згоден з розміром нарахованого та виплаченого йому в спірному періоді грошового забезпечення з тих підстав, що відповідач, на думку позивача, протиправно не здійснював обрахунок грошового забезпечення з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого на 1 січня календарного року, а також утримував військовий збір.

Щодо вимог позивача про застосування пункту 1 примітки до додатків 1 та 14 Постанови № 704 при обчисленні в період з 01 січня 2018 року по 03 листопада 2020 року розміру посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років з урахуванням 50 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленого на 1 січня календарного року, суд зазначає таке.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 704) затверджено, зокрема, тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 1 та схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 14.

Пунктом 4 Постанови № 704, в редакції на час її прийняття, установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

У свою чергу, у пункті 1 приміток Додатку 1 до Постанови № 704 закріплено, що посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт. У разі коли посадовий оклад визначений у гривнях з копійками, цифри до 4,99 відкидаються, від 5 і вище - заокруглюються до десяти гривень.

У примітці Додатку 14 Постанови № 704 визначено, що оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт. У разі коли розмір окладу визначений у гривнях з копійками, цифри до 4,99 відкидаються, від 5 і вище - заокруглюються до десяти гривень.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі - Постанова № 103), яка набрала чинності 24 лютого 2018 року, затверджено зміни, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України.

Відповідно до пункту 6 Постанови № 103 у Постанові № 704 пункт 4 викладено в такій редакції: «Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.»

Однак зміст приміток до Додатків 1 та 14 до Постанови № 704 не приведено у відповідність з нормою пункту 4 цієї Постанови.

Проте, не приведення Кабінетом Міністрів України приміток до Додатків 1, 12, 13, 14 Постанови № 704 у відповідність до змін, що були внесені в пункт 4 цієї ж Постанови, не може бути підставою для обчислення посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням з використанням у якості розрахункової величини «розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року)».

При цьому, вказані невідповідності були виправлені постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2020 № 1038, яка застосовується з 01 жовтня 2020 року.

Так, примітки до додатка 1 викладено в такій редакції:

«1. Посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються в порядку, встановленому пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 № 704. У разі коли розмір окладу визначено у гривнях з копійками, цифри до 4,99 відкидаються, від 5 і вище заокруглюються до 10 гривень.

2. Посадові оклади осіб рядового, сержантського і старшинського (осіб рядового і молодшого начальницького) складу встановлюються за 1 - 12 розрядами.

Посадові оклади за окремими посадами осіб рядового, сержантського і старшинського (осіб рядового і молодшого начальницького) складу понад 12 тарифний розряд визначаються керівниками державних органів.»

Примітки до додатка 14 викладено в такій редакції:

«1. Оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються в порядку, встановленому пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704. У разі коли розмір окладу визначено у гривнях з копійками, цифри до 4,99 відкидаються, від 5 і вище заокруглюються до 10 гривень.

2. Виплата військовослужбовцям окладів за військовими званнями «генерал-полковник», які присвоєні до 1 жовтня 2020 р., зберігається за ними у розмірах, встановлених законодавством.

3. Виплата військовослужбовцям окладів за військовими званнями «старший прапорщик», «старший мічман», «прапорщик», «мічман», «старшина», «головний корабельний старшина», які присвоєні до 1 жовтня 2020 р., зберігається за ними до завершення проведення переатестації у розмірах, встановлених законодавством.»

Разом з цим, суд зазначає, що примітки за своїм змістом та призначенням є такими, що лише роз`яснюють механізм (формулу) обчислення посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 06 вересня 2005 року № 870 затверджені Правила підготовки проектів актів Кабінету Міністрів України (далі - Правила № 870), які визначають загальні підходи до підготовки проектів актів Кабінету Міністрів України (постанов і розпоряджень), їх форму, структуру та техніко-юридичні особливості розроблення з урахуванням нормопроектувальної техніки.

За змістом пункту 20 вказаних Правил у структурі проекту положення або іншого нормативно-правового акта, який передбачається затвердити постановою, в окремих випадках допускається, як виняток, застосування примітки (зноски) без нормативних положень.

Положеннями пункту 2.16 Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2005 року № 34/5, також передбачено, що включення до нормативно-правових актів приміток не допускається, за винятком випадків, якщо необхідно дати визначення будь-якого суміжного поняття або помістити короткий коментар, що допоможе точніше зрозуміти положення, викладені в структурній одиниці нормативно-правового акта. Примітки не повинні містити норм права.

Тобто, примітка до нормативно-правового акта носить інформаційний характер та не може містити норм права.

Крім того пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності 01 січня 2017 року, встановлено, що після набрання чинності цим Законом мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

При цьому, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 11 грудня 2019 року в справі № 240/4946/18, щодо застосування норм права, а саме пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 року № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», за якими після набрання чинності цим Законом положення нормативно-правових актів щодо обчислення виплат у процентному співвідношенні до мінімальної заробітної плати застосуванню не підлягають.

Оскільки норма пункту 3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ не втратила чинності і за юридичною силою є вищою за положення пункту 4 Постанови № 704, у редакції до внесення змін Постановою № 103, а також Додатків 1, 12, 13, 14 Постанови № 704, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для обчислення розміру окладу за посадою позивача, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років із використанням обрахункової величини мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 11 лютого 2021 року в справі № 240/11952/19.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що згідно з Постановою № 704 розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за спеціальним (військовим) званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня календарного року, а мінімальна заробітна плата (чи її частина) для розрахунків розмірів цих окладів не застосовується.

За таких обставин суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання протиправними дій відповідача щодо незастосування в період 01 січня 2018 року по 03 листопада 2020 року при обчисленні розміру посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років розрахункової величини, обрахованої від розміру мінімальної заробітної плати, встановленого на 1 січня календарного року, а також вимоги, похідні від цієї основної вимоги, є безпідставними та в їх задоволенні слід відмовити.

Твердженням позивача щодо неправильного визначення йому відповідачем відсоткового розміру надбавки за вислугу років суд не надає правової оцінки, оскільки наказ, яким позивачу встановлено такий розмір надбавки, з огляду на зміст звернень позивача до ГУ ДФС у Луганській області та сформованих позивачем позовних вимог, не входить до предмету доказування по даній справі.

Щодо застосування пільги з оподаткування військовим збором, суд зазначає таке.

Відповідно до абзацу першого пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Згідно з підпунктами 1.1-1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.

Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.

Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Відповідно до підпункту 1.7 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України звільняються від оподаткування збором доходи, що згідно з розділом IV цього Кодексу не включаються до загального оподатковуваного доходу фізичних осіб (не підлягають оподаткуванню, оподатковуються за нульовою ставкою).

Тимчасово, на період проведення антитерористичної операції та/або здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що здійснюються шляхом проведення операції Об`єднаних сил (ООС), не підлягають оподаткуванню військовим збором доходи у вигляді грошового забезпечення працівників правоохоронних органів, військовослужбовців та працівників Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців, працівників Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та інших осіб на період їх безпосередньої участі в антитерористичній операції та/або здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що здійснюються шляхом проведення операції Об`єднаних сил (ООС).

Порядок підтвердження статусу зазначених осіб з метою застосування пільги з оподаткування військовим збором визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2015 № 1161 затверджено Порядок підтвердження статусу осіб, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, з метою застосування пільги з оподаткування військовим збором (далі Порядок № 1161), яким установлено, що підтвердження статусу осіб, які беруть безпосередню участь:

в антитерористичній операції, з метою застосування пільги з оподаткування військовим збором здійснюється на підставі витягів з наказів керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки або особи, яка його заміщує, першого заступника чи заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки про залучення таких осіб до проведення антитерористичної операції та наказів оперативного штабу з управління антитерористичною операцією про прибуття (вибуття) таких осіб до (із) складу сил і засобів, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції;

у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що здійснюються шляхом проведення операції Об`єднаних сил (ООС), з метою застосування пільги з оподаткування військовим збором здійснюється на підставі витягів з наказів Генерального штабу Збройних Сил України про залучення до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, витягів з наказів Командувача об`єднаних сил, командирів оперативно-тактичних угруповань про прибуття (вибуття) до (з) районів здійснення таких заходів.

Зазначені документи командири (начальники) військових частин (органів, підрозділів), керівники установ, організацій та підприємств, у складі яких проходять службу чи працюють особи, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції та/або здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що здійснюються шляхом проведення операції Об`єднаних сил (ООС), подають до відповідної бухгалтерської служби для здійснення розрахунків.

Представник відповідача у відзиві на позов стверджує, що протягом спірного періоду від командирів (начальників) військових частин, де позивач проходив військову службу, у затвердженому постановою Кабінетом Міністрів України від 30.12.2015 № 1161 Порядку, відповідні накази не надходили, тому були відсутні правові підстави для застосування пільги з оподаткування військовим збором грошового забезпечення позивача.

На спростування таких тверджень ОСОБА_1 доказів не надано.

Відповідно, суд погоджується з твердженнями представника відповідача, що через відсутність підтвердження статусу ОСОБА_1 як особи, яка в період з 20 квітня 2017 року по 17 липня 2017 року, з 26 серпня 2017 року по 04 вересня 2017 року, з 11 січня 2018 року по 30 квітня 2018 року, з 30 квітня 2018 року по 31 липня 2018 року, з 20 грудня 2018 року по 06 квітня 2019 року, брала безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей та у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, у ГУ ДФС у Луганській області та Старобільської ОДПІ ГУ ДФС у Луганській області були відсутні підстави для застосування пільги з оподаткування військовим збором, визначеної підпунктом 1.7 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України.

Що стосується наданих разом зі зверненням позивача від 08 грудня 2020 року довідок від 08 грудня 2020 року № 456 та № 457 про участь позивача в АТО та ООС, суд зазначає, що Порядком № 1161 такі довідки не визначені як документи, що підтверджують відповідний статус військовослужбовця, що дає право для застосування пільги з оподаткування військовим збором його грошового забезпечення.

Щодо наданих позивачем разом із заявою від 31 травня 2021 року копій наказів керівників АТО (ООС) на 23 аркушах, суд зазначає таке.

По перше, надходження до ГУ ДФС у Луганській області копій цих наказів лише в травні 2021 року особисто від ОСОБА_1 , тобто без дотримання Порядку № 1161, жодним чином не свідчить про протиправність дій відповідача щодо незастування пільги з оподаткування військовим збором грошового забезпечення позивача, виплаченого в період з 20 квітня 2017 року по 17 липня 2017 року, з 26 серпня 2017 року по 04 вересня 2017 року, з 11 січня 2018 року по 30 квітня 2018 року, з 30 квітня 2018 року по 31 липня 2018 року, з 20 грудня 2018 року по 06 квітня 2019 року.

По друге, суд погоджується з твердженнями представника відповідача, що у ГУ ДФС у Луганській області після отримання копій цих наказів не виникло обов`язку здійснити позивачу виплату військового збору, утриманого з його грошового забезпечення в спірному періоді, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною першою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої, п`ятої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не визначено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Відповідно до вимог пунктів 5.26, 5.27 Національного стандарту України Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації «Вимоги до оформлювання документів» (ДСТУ 4163-2003), затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 7 квітня 2003 року № 55, відмітка про засвідчення копії документа складається зі слів «Згідно з оригіналом», назви, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії. Підпис відповідальної особи на документі засвідчують відбитком печатки організації. Згідно з пунктом 4.5 ДСТУ 4163-2003 у документах, що їх оформлюють на двох і більше сторінках, реквізити 26 - відбиток печатки, 27 - відмітка про засвідчення копії проставляють після тексту (21).

Так, дослідженням наданих в матеріали справи копій наказів судом встановлено, що такі копії всупереч вищевказаних правових норм засвідчені особистим підписом позивача, в якого таке право відсутнє у зв`язку з відсутністю у нього оригіналів таких наказів. Тобто позивач не є повноважною особою для засвідчення копій таких наказів. Відповідно, надані позивачем копії наказів є недопустимими доказами у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України.

Про незавірення у встановленому чинним законодавством України порядку наданих позивачем копій наказів відповідач повідомив ОСОБА_1 у відповіді від 09 червня 2021 року № Ж/178/14/12-97-09-19. Проте, позивач такий недолік не усунув та не надав до ГУ ДФС у Луганській області належним чином засвідчені копії наказів, що підтверджують його відповідний статус та надають йому пільгу для оподаткування військовим збором. Доказів протилежного суду не надано.

За встановлених обставин, з огляду на нормативне врегулювання спірних правовідносин, у суду відсутні підстави для зобов`язання ГУ ДФС у Луганській області здійснити виплату утриманого з грошового забезпечення позивача в період з 20 квітня 2017 року по 17 липня 2017 року, з 26 серпня 2017 року по 04 вересня 2017 року, з 11 січня 2018 року по 30 квітня 2018 року, з 30 квітня 2018 року по 31 липня 2018 року, з 20 грудня 2018 року по 06 квітня 2019 року військового збору, тому в задоволенні цих вимог слід також відмовити.

Щодо вимог позивача про виплату йому матеріальних допомог на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань за 2017-2021 роки суд зазначає таке.

Як вже вище вказано, згідно з частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України за працівником, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, зокрема зберігається середній заробіток в установі, в якій він працював на час призову.

Законом України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» (далі Закон № 108/95-ВР) визначено економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати.

Відповідно до статті 2 Закону № 108/95-ВР визначено, що основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Частиною першою статті 27 Закону № 108/95-ВР визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Для обчислення пенсій середня заробітна плата визначається відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок № 100), згідно з підпунктами «ї» та «л» пункту 1 якого цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: залучення працівників до виконання військових обов`язків; інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Згідно з абзацом 3 пункту 3 Порядку № 100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до абзацу першого пункту 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Підпунктом «б» пункту 4 Порядку № 100 визначено, що одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Пунктом 5 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Порядком виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу податкової міліції, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 17.07.2018 № 616, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16.08.2018 за № 928/32380 (далі Порядок № 616), визначено механізм нарахування та виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу податкової міліції.

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 розділу V Порядку № 616 керівник ДФС та керівники її територіальних органів у межах асигнувань, що виділяються на утримання відповідного органу, мають право надавати один раз на календарний рік особам начальницького складу податкової міліції матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Відповідно до підпункту 1 пункту 2 розділу V Порядку № 616 керівник ДФС та керівники її територіальних органів у межах асигнувань, що виділяються на утримання відповідного органу, мають право надавати один раз на календарний рік особам начальницького складу податкової міліції допомогу для оздоровлення під час надання чергової відпустки в розмірі місячного грошового забезпечення.

З вищевикладеного слідує, що за правовими нормами Порядку № 100 до середнього заробітку не включаються одноразові виплати, якими згідно з розділом V Порядку № 616 є матеріальна допомога на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Суд наголошує, що частина третя статті 119 Кодексу законів про працю України передбачає збереження за увільненим від виконання службових обов`язків працівником лише виплати середнього заробітку. Такої державної гарантії, як збереження виплати одноразових виплат, ця правова норма не встановлює.

При цьому, суд зауважує, що позивач має право на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення за місцем проходження військової служби.

З огляду на викладене суд резюмує, що позивач безпідставно вимагає від відповідача виплати йому матеріальної допомоги за весь час збереження за ним посади та робочого місця, тому в задоволенні цієї частини позовних вимог слід також відмовити.

Щодо зобов`язання відповідача надати позивачу частину невикористаної щорічної відпустки за 2021 рік, суд зазначає таке.

Закон України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі Закон № 504/96-ВР) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону № 504/96-ВР щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 9 Закону № 504/96-ВР до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховується час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

З вищевикладеного слідує, що період проходження позивачем військової служби, протягом якого за ним зберігалося робоче місце та середній заробіток відповідно до статті 9 Закону № 504/96-ВР, зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку за місцем його роботи в ГУ ДФС у Луганській області.

Згідно з довідкою ГУ ДФС у Луганській області від 29 вересня 2021 року № 196/12-97-07 за позивачем облікований залишок невикористаної відпустки за період з 20 грудня 2018 року по 31 грудня 2021 року в загальній кількості 137 календарних днів. Відпустка за період з 01 січня 2018 року по 19 грудня 2018 року у кількості 43 календарних дні була компенсована при звільненні відповідно до наказу ГУ ДФС у Луганській області від 19 грудня 2018 року № 654-о.

При цьому, суд погоджується з твердженнями відповідача, що право використання цієї відпустки виникне за позивачем тільки після його демобілізації (звільнення з військової служби).

Такого висновку суд дійшов, зважаючи на те, що згідно із статтею 10-1 Закону № 2011-ХІІ позивач має право на отримання щорічної основної відпустки із збереженням грошового забезпечення за місцем проходження військової служби, а чинним законодавством не передбачена можливість одночасного надання щорічної основної відпустки за місцем проходження військової служби та за місцем збереження посади та робочого місця на такий період.

За встановлених обставин суд дійшов висновку про відмову в задоволенні цієї частини позовних вимог.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд зауважує, що така вимога є похідною від основних вимог щодо вирішення публічно-правового спору, що виник між сторонами, тому задоволення цієї вимоги у повній мірі залежить від задоволення основних вимог. Оскільки суд відмовляє в задоволення основних позовних вимог, у задоволенні цієї похідної вимоги слід також відмовити.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Всі інші наведені сторонами доводи не спростовують вказаних вище висновків суду, тому не впливають на рішення, яке приймається судом за результатами розгляду даної справи.

Питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог статті 139 КАС України судом не вирішується, оскільки позивач згідно з пунктом 13 частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільнений.

Керуючись статтями 72-77, 90, 241-246, 250, 255, 257 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Головного управління ДФС у Луганській області (місцезнаходження: 93401, Луганська область, місто Сєвєродонецьк, вулиця Енергетиків, будинок 72, код за ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 10 грудня 2021 року.

Суддя К.О. Пляшкова