Справа № 320/7856/21
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2021-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/7856/21 Суддя (судді) першої інстанції: Дудін С.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр клінічних досліджень ЛТД» на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр клінічних досліджень ЛТД» про стягнення штрафних санкцій та пені, -

В С Т А Н О В И В :

Київське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр клінічних досліджень ЛТД», в якому просило: стягнути з відповідача адміністративно-господарські санкції у розмірі 172477,82 грн.

Позов обґрунтовано тим, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Центр клінічних досліджень ЛТД» у 2020 році не було виконано нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, у зв`язку з чим сума адміністративно-господарських санкцій, які підлягають сплаті відповідачем, становить 169928,57 грн.

Крім того, у зв`язку з несплатою відповідачем адміністративно-господарських санкцій у повному обсязі у строк, встановлений Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», Київським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів нараховано відповідачу пеню у сумі 2549,25 грн.

Несплата Товариством з обмеженою відповідальністю «Центр клінічних досліджень ЛТД» адміністративно-господарських санкцій та пені стала підставою для звернення позивача до суду з вимогою про їх стягнення з відповідача у примусовому порядку.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр клінічних досліджень ЛТД» на користь Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції у розмірі 169928,57 грн. (сто шістдесят дев`ять тисяч дев`ятсот двадцять вісім грн. 57 коп.) та пеню у розмірі 2549,25 грн. (дві тисячі п`ятсот сорок дев`ять грн. 25 коп.).

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ухвала про відкриття провадження судом першої інстанції була направлена лише на електронну адресу, що свідчить про неналежне повідомлення відповідача про розгляд даної справи.

Крім того, апелянт звертає увагу на те, що позивач просив розглядати справу за його участю, у той час як дана справа була розглянута за правилами спрощеного позовного провадження.

По суті виявлених порушень позивач вказує, що з огляду на працевлашування у 2020 року ОСОБА_1 як особи з інвалідністю, у відповідача були відсутні підстави для подання звіту за формою 3-ПН про зазначення вакантного місця для особи з інвалідністю.

На думку апелянта, вказаний факт підтверджується поданням 08.07.2021 уточнюючого розрахунку по формі 10-ПОІ, який містив інформацію про факт працевлаштування особи з інвалідністю.

З огляду на чисельну кількість осіб на підприємстві згідно штатного розпису, кількість осіб з інвалідністю не повинна була перевищувати 1 особи, що і було дотримано відповідачем.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено про те, що оскільки відповідач не скористався можливістю подачі відзиву на позовну заяву та не забезпечив створення робочого місця для особи з інвалідністю, відтак підстави для скасування рішення суду першої інстанції - відсутні.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Центр клінічних досліджень ЛТД» (ідентифікаційний код 38418844, місцезнаходження: 07823, Київська обл., Бородянський р-н., с.Луб`янка, вул.1-го Травня, буд.1-А) 18.10.2012 зареєстровано як юридична особа, про що свідчить інформація з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Так, ТОВ «Центр клінічних досліджень ЛТД» 26.02.2021 було подано до Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік, у якому відповідач зазначив такі показники:

- середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу - 28 осіб;

- кількість осіб з інвалідністю-штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні - 1 осіб;

- фонд оплати праці штатних працівників - 4758,00 тис. грн.;

- середньорічна заробітна плата штатного працівника - 170,00 грн.;

- сума коштів адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю - - грн.

Відповідно, за невиконання відповідачем нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, позивачем було застосовано до позивача адміністративно-господарські санкції у розмірі 169928,57 грн. та нараховано пеню у розмірі 2549,25 грн, втім такі кошти відповідач добровільно не сплатив, тому позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ТОВ «Центр клінічних досліджень ЛТД» не було створено спеціальне робоче місце для працевлаштуванні особи з інвалідністю та не подано звітність за формою № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» з відміткою про можливість працевлаштування інвалідів у 2020 році, що свідчить про невиконання відповідачем вимог ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», а тому позовна вимога про стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій у розмірі 169928,57 грн. та пені за несвоєчасну сплату санкцій у розмірі 25496,25 грн. підлягає задоволенню.

Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положенням про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 14 квітня 2011 року №129 визначено, що Фонд соціального захисту інвалідів відповідно до покладених на нього завдань здійснює контроль за виконанням підприємствами нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та сплатою ними адміністративно-господарських санкцій і пені.

Спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість їм вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, є Закон України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21.03.1991 № 875-ХІІ (далі - Закон № 875-ХІІ).

Частиною першою статті 19 Закону № 875-ХІІ передбачено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

При цьому, частиною другою статті 19 Закону №875-XII визначено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

З матеріалів справи вбачається, що згідно листа від 17.08.2021 №2471/09/01-36 Київський обласний центр зайнятості листом повідомив суду, що у 2020 році Товариством з обмеженою відповідальністю «Центр клінічних досліджень ЛТД» до КОЦЗ подано звіт за формою № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії) за 2020 рік» про наявність на підприємстві 3 вакантних місць, серед яких вакантні місця для осіб з інвалідністю відсутні.

Відтак, суд першої інстанції дійшов до висновку про не створення ТОВ «Центр клінічних досліджень ЛТД» спеціального робочого місця для працевлаштування особи з інвалідністю та не подання звітності за формою № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» з відміткою про можливість працевлаштування інвалідів у 2020 році, що свідчить про невиконання відповідачем вимог статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», та можливість застосування штрафних санкцій.

У відповідності до частини першої статті 20 Закону №875-XII підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Згідно з частиною другою вказаної статті порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Оскільки спірні у цій справі санкції застосовуються до суб`єктів господарювання уповноваженими органами державної влади за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, а тому такий штраф є адміністративно-господарськими санкціями.

У відповідності до частини третьої статті 18 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За змістом статті 18-1 Закону № 875-ХІІ пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

У той же час, згідно з пунктом 4 частини третьої статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» № 5067-VI від 05.07.2012 роботодавці зобов`язані: своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії); заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення.

Відповідно до пункту 2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 70 від 31 січня 2007 року інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 316 затверджено Форму звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», яка подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Тобто, звіт за формою 3-ПН є актом інформування органів працевлаштування про створені на підприємстві робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю і, водночас, запитом про направлення на підприємство осіб для працевлаштування.

Наведене свідчить про те, що обов`язок підприємства щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком підбирати і працевлаштовувати таких осіб на створені робочі місця. Такий обов`язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в частині першій статті 18 Закону № 875-ХІІ.

У той же час, на підприємство покладається лише обов`язок створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю та інформувати про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 805/402/17-а та від 24 лютого 2020 року у справі №820/2132/17, яка у силу вимог частини п`ятої статті 242 КАС України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

З наданих відповідачем до суду апеляційної інстанції документів вбачається, що згідно уточнюючого розрахунку по формі 10-ПОІ за 2020 рік наявна інформація про факт працевлаштування ОСОБА_1 як особи з інвалідністю.

При цьому, вказаній особі згідно довідки до акта огляду медико-соціальної медичної комісії серії ААА №001316 була встановлена з 01.10.2015 3 група інвалідності, яка у відповідності до даних інших довідок була повторно підтверджена, та така особа була працевлаштована у відповідача з 15 червня 2015 року згідно даних трудової книжки та наказу №26 від 15.06.2015.

Так, Наказом Міністерства соціальної політики України від 27.08.2020 № 591 «Про затвердження форми звітності № 10-ПОІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю» та Інструкції щодо її заповнення», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 13 жовтня 2020 року за № 1007/35290, затверджено нову форму звітності № 10-ПОІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю» (далі - Звіт) та Інструкцію щодо заповнення форми звітності № 10-ПОІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю» (далі - Інструкція).

Згідно з пунктом 6 Інструкції середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу за звітний рік визначається відповідно до пункту 3.2 глави 3 Інструкції зі статистики кількості працівників, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 28 вересня 2005 року № 286, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 30 листопада 2005 року за № 1442/11722.

За таким же правилом визначається середньооблікова кількість штатних працівників за рік, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність.

У свою чергу, відповідно до поданого відповідачем уточнюючого звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2020 рік за формою №10-ПОІ від 08.07.2021, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу - 28 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - « 1 особа»; кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» - 1 особа.

Отже, вказане свідчить про те, що відповідач працевлаштував особу з інвалідністю на вакантні робочі місця, а тому в його діях відсутній склад правопорушення і на нього не може бути покладена відповідальність за недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.

При цьому, позивачем не доведено факту протиправного ухилення або протиправної відмови відповідачем у працевлаштуванні на вакантну посаду осіб з інвалідністю.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач виконав установлений наведеними нормами обов`язок щодо створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю та проінформував відділення Фонду соціального захисту інвалідів про працевлаштування такої особи з інвалідністю.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що в даному випадку, позивачем не доведено наявність складу правопорушення, а тому відсутні підстави для господарсько-правової відповідальності відповідача.

Відтак, судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини справи, тому висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог є передчасним.

Посилання апелянта на розгляд даної справи у спрощеному позовному провадженні замість загального позовного провадження колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на наступне.

У відповідності до пункту 20 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Пунктом 6 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Враховуючи, що позивачем пред`явлено вимоги, які у відповідності до частини шостої статті 12 КАС України належать до справ незначної складності, тому ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.07.2021 дану справу призначено за правилами спрощеного позовного провадження.

Щодо доводів апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права з огляду на повідомлення про відкриття провадження у справі засобами електронної пошти колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частинами першою та третьою статті 124 КАС України судові виклики і повідомлення здійснюються повістками про виклик і повістками-повідомленнями.

Судовий виклик або судове повідомлення учасників справи, свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів здійснюється:

1) за наявності в особи офіційної електронної адреси - шляхом надсилання повістки на офіційну електронну адресу;

2) за відсутності в особи офіційної електронної адреси - шляхом надсилання повістки рекомендованою кореспонденцією (листом, телеграмою), кур`єром із зворотною розпискою за адресами, вказаними цими особами, або шляхом надсилання тексту повістки в порядку, визначеному статтею 129 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 126 КАС України передбачено, що повістка повинна бути вручена не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, крім випадку, коли повістка вручається безпосередньо в суді.

Відповідно до частини першої статті 129 КАС України за письмовою заявою учасника судового процесу, який не має офіційної електронної адреси, текст повістки надсилається йому судом електронною поштою, факсимільним повідомленням, телефонограмою, текстовим повідомленням з використанням мобільного зв`язку на відповідну адресу електронної пошти, номер факсу, телефаксу, телефону, зазначені у відповідній письмовій заяві.

Частиною четвертою статті 129 КАС України передбачено, що положення частин другої та третьої цієї статті (мається на увазі статті 129 КАС України) не застосовуються, якщо направлення повістки здійснюється судом з використанням засобів мобільного зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику. В такому випадку повістка вважається врученою з моменту її доставки учаснику судового процесу.

Таким чином, приписами статті 129 КАС України встановлено, що суд надсилає учаснику судового процесу текст повістки на його електронну пошту, факсимільним повідомленням, телефонограмою, текстовим повідомленням з використанням мобільного зв`язку лише за умови звернення такого учасника справи до суду із відповідною заявою та за умови відсутності у нього офіційної електронної адреси.

Колегія суддів зауважує, що розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає належних відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З матеріалів справи вбачається, що оскільки відповідачем жодних заяв щодо надсилання на його електронну адресу судом документів у справі не направлялось, тому довідка від 27.07.2021 про доставку електронного листа не може вважатись фактом про належне повідомлення відповідача про розгляд даної справи, що унеможливило останнього у свою чергу надати відповідні пояснення та відзив на позовну заяву, що свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

У силу вимог частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр клінічних досліджень ЛТД» - задовольнити.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2021 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр клінічних досліджень ЛТД» про стягнення штрафних санкцій та пені - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук