Справа № 420/1409/21
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2021-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2021 р.м.ОдесаСправа № 420/1409/21
Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції: м. Одеса;
Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:
31.05.2021 року;
Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А.В.
П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Димерлія О.О.

Шляхтицького О.І.

За участю: секретаря Агаєвої К.А.

представника відповідача Філіпенко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила:

визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 13.01.2021 року №10-21, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову зазначено, що позивач звернувся до органу міграційної служби із обґрунтованою заявою про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Вважає, що його заява відповідає всім критеріям, передбаченим п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», проте міграційною службою безпідставно заяву залишено без задоволення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки позивачем не наведено фактів та обставин, які свідчать про його переслідування, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, а наведені ним дані при зверненні із відповідною заявою не дають можливості встановити наявність у позивача обставин, за якими він міг отримати заявлений ним статус, йому правомірно було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, отже підстави для скасування оскаржуваного рішення та зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії відсутні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки положенням Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та помилко не враховано обґрунтовані реальні побоювання позивача за власне життя, застосування нелюдського або такого, що принижує гідність, у разі повернення до країни громадянської належності. Апелянт акцентує увагу на тому, що його звернення за захистом є обґрунтованим, що давало органу міграційної служби прийняти рішення про надання статусу біженця або визнати позивача таким, що потребує додаткового захисту. В свою чергу, відповідачем не виконано обов`язок, передбачений ч. 2 ст. 77 КАС України, та не доведено в суді правомірність свого рішення та залишення вимог заявника без задоволення. Наведені обставини у сукупності свідчать про обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його задоволення у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу Державна міграційна служба України посилається на необґрунтованість доводів апелянта, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність обставин для скасування судового рішення.

Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Афганістану, місце народження м. Кабул (Афганістан), за національністю - пуштун, віросповідання мусульманин-суніт, рідна мова - пушту, сімейний стан вдова.

13.01.2020 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області із заявою, в якій просила визнати її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказана заява обґрунтована бойовими діями в країні національної належності заявника, загостренням ситуації та небезпекою для життя і здоров`я.

29.01.2020 року, розглянувши особову справу №2020OD0012 громадянки Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі проведеного анкетування та протоколу співбесіди, приймаючи до уваги необхідність додаткового вивчення та аналізу інформації за країною громадянської належності заявниці, наданих заявницею документів, всебічного вивчення особової справи заявниці задля прийняття обґрунтованої позиції за заявою особи, аналізу проведених стосовно шукача захисту перевірок після їх отримання, спеціалістом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області складено Висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вказаного висновку Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області видано наказ від 29.01.2020 року №19, у якому визначено здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

04.12.2020 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області складено Висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно громадянки Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час складання вказаного Висновку проаналізовано інформацію про заявницю, враховано ті обставини, що заявниця не була членом жодних політичних, військових, молодіжних, громадських, релігійних чи інших організацій; зволікання заявниці із зверненням за захистом; тривале перебування заявниці після виїзду з країни громадянської належності в третій безпечній країні; обґрунтування заяви нестабільністю соціально-політичної ситуації на Батьківщині; те, що заявниця не зазнавала жодних переслідувань, пов`язаних за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; неможливість заявниці обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності ознак, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»; загальний характер тверджень заявниці та не пов`язаність причин виїзду за межі громадянської належності з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту; не обґрунтування заявницею небезпеки у разі повернення до країни громадянської належності; те, що причиною виїзду з країни громадянської належності стало бажання працевлаштуватись, а причиною звернення за захистом необхідність легалізуватись на території України.

Рішенням Державної міграційної служби від 13.01.2021 року №10-21 відмовлено громадянці Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підставою для відмови у наданні захисту стала відсутність обставин, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, посилаючись на наявність обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни походження, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, є особою, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Згідно із п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Аналіз нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, свідчить про те, що особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Разом з цим, аналіз вказаних норм в контексті спірних правовідносин та дослідження справи відносно позивача, його заяви, протоколу співбесіди свідчать про те, що наявні умови зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону України №3671-VI.

Зокрема, позивач вказує на побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, загострення бойових дій в країні громадянської належності та не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань країни своєї громадянської належності, а також на побоювання за своє життя в ситуації систематичного порушення прав людини в країні громадянської належності і не бажання повернутися до неї внаслідок цих побоювань.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на загальновідомий характер інформації, яка призвела до суб`єктивного стану побоювання повернення шукача захисту в країну походження.

Так, згідно актуальної інформації стосовно країни громадянської належності заявниці, пов`язаної із подіями в Афганістані, УВКБ ООН закликає всі країни дозволити в`їзд особам, які залишають Афганістан, на їхній території та забезпечити дотримання принципу недопущення висилки в усіх випадках, включаючи недопущення відмови на кордоні.

Аналогічний підхід має застосовуватись до тих осіб, які уже перебували в країнах притулку до початку останньої фази ескалації насильства у Афганістані.

Стосовно осіб, чиї заяви були відхилені до останніх подій в Афганістані. Поточна ситуація в цій країні може зумовлювати факт зміни обставин, який необхідно враховувати в разі подачі нової заяви про надання захисту.

Позиція також підкреслює, що, з огляду на нестабільність ситуації в Афганістані, УВКБ ООН не вважає доречним відмовляти у наданні міжнародного захисту громадянам Афганістану та особам, які раніше постійно проживали в цій країні, на підставі альтернативи втечі чи переміщення всередині країни.

Як свідчать обставини справи, актуальна інформація по країні громадянської належності при прийнятті відповідачем рішення врахована не була. Висновки у рішенні ґрунтуються без урахування нестабільної ситуації в Афганістані, нестабільних умов безпеки і поваги до людської гідності.

З огляду на те, що рішення відповідача не може відповідати критерію обґрунтованості, а вирішення питання стосовно надання захисту заявниці може бути реалізовано під час повторної перевірки відповідачем обставин, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», колегія суддів, з метою забезпечення ефективного захисту прав та інтересів позивача, вбачає безумовні підстави для скасування оспорюваного рішення із зобов`язанням відповідача повторно вирішити питання щодо надання захисту позивачу за заявою від 13.01.2020 року.

Оскільки висновки суду першої інстанції не у повній мірі відповідають нормам матеріального та процесуального права і обставинам справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідно до ст. 317 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 травня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 13.01.2021 року №10-21, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 13.12.2021 року.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: О.О. Димерлій

О.І. Шляхтицький