Справа № 500/4836/21
Суддя: Осташ Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2021-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/4836/21

08 грудня 2021 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі: головуючого судді Осташа А. В. за участю: секретаря судового засідання Шаблій Ю.М., позивача - ОСОБА_1 , представника позивача - Мужа В.В., представника відповідача - Оленяка В.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Тернопільського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області (далі - відповідач) в якому просить:

- визнати протиправним і скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області від 21 липня 2021 року № 607-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Відділу здійснення державного контролю з додержанням земельного законодавства та оперативного реагування Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області;

- стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області суму заробітної плати за час вимушеного прогулу з 24 липня 2021 року по день поновлення на посаді;

- стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області 2000,00 гривень моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржуваним наказом позивача незаконно звільнено 23.07.2021 з посади заступника начальника Відділу здійснення державного контролю з додержанням земельного законодавства та оперативного реагування Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області у зв`язку із скороченням чисельності державних службовців. Незаконність звільнення полягає у тому, що позивачці не запропоновано іншу рівнозначну чи нижчу посаду на підставі ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу». Крім того, не було скорочення чисельності штату в Головному управлінні Держгеокадкастру у Тернопільській області, оскільки кількість одиниць штатного розпису не зменшується. Зміна штатного розпису держаного органу не є тотожною скороченням чисельності чи штату працівників і не може бути підставою для звільнення. Позивач також вказує, що посада, яку вона займала фактично не скорочена. Посадові обов`язки у зв`язку з зміною назви посади залишаться незмінними. Отже, зміни організації праці чи скорочення чисельності штату відсутні.

Ухвалою від 10.08.2021 залишено позовну заяву без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

Позивачка виконала вимоги даної ухвали та надала до суду 17.08.2021 заяву про усунення недоліків позовної заяви та долучила квитанцію про сплату судового збору.

Ухвалою суду від 25.08.2021 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 27.09.2021.

Відповідач подав до суду 10.09.2021 відзив, у якому позовні вимоги заперечив, серед іншого зазначив, що між Головним управлінням та ОСОБА_1 05.01.2021 укладено контракт №12 про проходження державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV. В подальшому в Головному управлінні Держгеокадастру у Тернопільській області відбулася зміна структури та скорочення загальної чисельно державних службовців, які обіймають посади в Головну управлінні.

Контрактом передбачено, що його дія, серед іншого, припиняється, у разі припинення державної служби з підстав і в порядку, визначених частиною першою статті 83 Закону України «Про державну службу». Припинення дії цього контракту є підставою для звільнення особи з посади. Нормами пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України 23 лютого 2021 року № 1285-IX установлено, що контракти про проходження державної служби на період дії карантину установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2, укладені до набрання чинності цим Законом, діють до призначення на посаду державної служби особи за результатами конкурсу, але не більше дев`яти місяців з дня набрання чинності цим Законом.

Враховуючи введення в дію структури та штатний розпису управління ОСОБА_1 попереджено про майбутнє звільнення із займаної посади у зв`язку із скороченням чисельності держави службовців, зміною структури та штатного розпису та припинення дії Контракту.

Зазначив, що позивач, у продовж строку дії попередження про майбутнє звільнення із займаної посади, брала участь у конкурсі на зайняття вакантної посади державної служби - заступника начальника Відділу державного контролю за додержанням земельного законодавства та оперативного реагування Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління, конкурс на яку оголошено наказом Головного управління від 07.07.2021 №556-к та проведено 20.07.2021.

Крім того, пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України і 24.03.2021 №237 передбачено, що міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та місцеві державні адміністрації, серед іншого, повинні утриматися від переведення державних службовців, призначених на посади державної служби шляхом укладення контрактів на період дії карантину, на інші посади державної служби.

Враховуючи, що Контрактом визначено умови його припинення, а також зважаючи, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є обов`язковим до виконання Головне управління позбавлене права на переведення ОСОБА_1 на іншу посаду в Головному управлінні.

Протокольною ухвалою суду від 27.09.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 19.10.2021.

Судове засідання 19.10.2021 відкладено на 08.12.2021.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, просив суд у їх задоволенні відмовити.

Суд, заслухавши вступне слово в судовому засіданні представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали, що містяться у справі, встановив наступні факти.

Судом встановлено, що 05.01.2021 між Головним управлінням Держгеокадастру у Тернопільській області та ОСОБА_1 укладено контракт №12 про проходження державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV (аркуш справи 6-9),

Головним управлінням Держгеокадастру у Тернопільській області видано наказ №9-к від 05.01.2021 про призначення ОСОБА_1 з 11.01.2021 на посаду заступника начальника Відділу здійснення державного контролю з додержанням земельного законодавства та оперативного реагування Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області (аркуш справи 42).

Сторони 02.04.2021 уклали Додаткову угоду №18 до Контракту №12 та передбачили у п. 21 що цей Контракт діє до призначення на посаду державної служби особи за результатами конкурсу, але не довше 05 грудня 2021 року (аркуш справи 10).

05 квітня 2021 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 301 «Питання територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру», якою внесено у додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 5 квітня 2014 р. № 85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів» зміни щодо граничної чисельності Держгеокадастру та його територіальних органів.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області від 15 червня 2021 року № 355-к введено в дію нові структуру та штатний розпис (зворотній бік аркуша справи 42).

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області від 17 червня 2021 року № 357-к вирішено попередити працівників Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області про наступне звільнення згідно з додатком (аркуш справи 43).

ОСОБА_1 попереджено про наступне звільнення у зв`язку із скороченням штатної чисельності державних службовців та зміною структури та штатного розпису 22 червня 2021 року (зворотній бік аркуша справи 43).

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області від 21 липня 2021 року № 607-к «Про звільнення ОСОБА_1 » позивачку звільнено з 23.07.2021 з посади заступника начальника Відділу здійснення державного контролю з додержанням земельного законодавства та оперативного реагування Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області у зв`язку із скороченням чисельності державних службовців та припинено дію контракту про проходження державної служби та період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2 від 05.01.2021 №12 відповідно до пункту 1 частини 1 та частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу».

Не погодившись із вказаним наказом позивачка звернулась до суду із даним позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з того, що відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України № 2747-IV від 06.07.2005 (далі КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В силу статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до Закону України «Про державну службу» (далі Закон № 889-VII) визначені принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягнення.

18 квітня 2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». Цим Законом тимчасово призупинені норми Закону України «Про державну службу» в частині конкурсного добору на посади державної служби. Натомість введена процедура тимчасового добору на посади державної служби шляхом укладання строкового контракту.

Як вже зазначалося, між позивачем та відповідачем 05.01.2021 укладено Контракт №12 про проходження державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Відповідно до п. 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 23.02.2021 № 1285-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» контракти про проходження державної служби на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, укладені до набрання чинності цим Законом, діють до призначення на посаду державної служби особи за результатами конкурсу, але не більше дев`яти місяців з дня набрання чинності цим Законом.

Підстави для припинення державної служби визначені в ст. 83 Закону № 889-VII. В п.4 ч.1 ст. 83 Закону № 889-VII зазначено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Частиною 3 цієї статті передбачено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України (Далі - КЗпП України), у якому визначено основні трудові права працівників.

Частинами 2 та 3 ст.5 Закону № 889-VIII передбачено, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Виходячи з нормативного тлумачення ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII, ч. 1 ст.40 Кодексу законів про працю України, суд дійшов висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення зобов`язаний запропонувати працівникові наявні вакантні посади на підприємстві, в установі, організації, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд в постанові від 09 жовтня 2019 року №208/3390/16-а звернув увагу на те, що обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

У постанові від 01 квітня 2015 року (справа №6-40цс15) Верховний Суд України сформулював правову позицію, згідно з якою власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації і досвіду.

Ці позиції підтримані Верховним Судом, зокрема, у постановах від 12 грудня 2018 року (справа №826/25887/15), від 17 липня 2019 року (справа №820/2932/16), від 09 жовтня 2019 року (справа №208/3390/16-а), від 24 квітня 2020 року (справа №824/168/19-а).

Таким чином, враховуючи вищенаведені висновки Верховного Суду, суд дійшов висновку, що при скороченні посади, внаслідок зміни штату, Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області було зобов`язане додержуватися встановленого статтею 87 Закону №889-VIII порядку звільнення працівників з цієї підстави, в основу якого покладено вимогу щодо пропонування усіх вакантних посад, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації і досвіду.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі №340/221/20, від 26 травня 2021 року у справі № 260/261/20 та від 29 вересня 2021 року у справі №640/6399/20.

Як встановлено судом, на час розгляду справи, так і на час попередження позивачки про майбутнє звільнення у відповідача були наявні вакансії, у тому числі і вакантною посада заступника начальника Відділу здійснення державного контролю за додержанням земельного законодавства та оперативного реагування Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління, що і не заперечувалося представником відповідача.

Суд бере до уваги пояснення представника позивача, що ця посада могла б бути запропонована позивачці.

Суд також не погоджується з посиланнями представника відповідача, що переведення позивача, відповідно до норм законодавства про працю та державну службу, за даних обставин, буде суперечити постанові Кабінету Міністрів України від 24 березня 2021 року №237.

Відповідно до абзацу 5 пункту 4 постанові Кабінету Міністрів України від 24 березня 2021 р. № 237 «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» (аналогічно до положень абзацу 4 пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 22 квітня 2020 року № 290, яка втратила чинність у зв`язку із прийняттям постанови № 237) міністерствам, іншим центральним органам виконавчої влади та місцевим державним адміністраціям доручено утриматися від переведення державних службовців, призначених на посади державної служби шляхом укладення контрактів на період дії карантину, на інші посади державної служби.

Насамперед суд зазначає, що ця постанова не може стосуватися до всіх випадків переведення працівників на іншу роботу, визначених статтями 32, 33, 34 КЗпП України.

За загальним правилом встановленим частиною 1 ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

З наведеного слід дійти висновку, що абзац 5 пункт 4 постанові Кабінету Міністрів України від 24 березня 2021 р. № 237 стосується інших випадків переведення, тобто без згоди працівника.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV від 23.02.2006р. суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02).

У пункті 70 рішення Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» Суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

У справах «Щокін проти України» заяви № 23759/03 та № 37943/06 від 14.10.2010 та «Сєрков проти України» заява № 39766/05 від 07.07.2011 Європейський суд з прав людини дійшов висновку що національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі «якості» закону і не забезпечувало адекватного захисту осіб від свавільного втручання у права заявника.

В постанові від 06 вересня 2021 року у справі № 200/14022/18-а Верховний Суд зазначив, що у практиці, зокрема, адміністративного судочинства застосовується загальний принцип in dubio pro tributario (пріоритет з найбільш сприятливим для особи тлумаченням норми права): у разі якщо норма закону або іншого нормативного акта, виданого на основі закону, або якщо норми різних законів або нормативних актів дозволяють неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків особи у її взаємовідносинах з державою (в особі відповідних суб`єктів владних повноважень), тлумачення такого закону здійснюється на користь особи (суб`єкта приватного права).

Вирішуючи цей спір, з огляду на принцип верховенства права, визначений статтею 6 КАС України, висновки Європейського суду з прав людини, загальні засади пріоритету законів над підзаконними нормативними актами, суд дійшов висновку про застосування до спірних правовідносин положень ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII та частин 1 і 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України щодо обов`язку відповідача одночасно з попередженням позивача про звільнення запропонувати йому наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Отже, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено порядок звільнення позивачки з роботи та не дотримано обов`язку щодо пропозиції позивачці іншої роботи за наявності вільних вакантних посад. Таким чином, суд вважає, що відповідачем порушено встановлений порядок звільнення позивача.

Верховний Суд в постанові від 29.12.2020 у справі №0940/2206 сформував правову позицію, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області від 21 липня 2021 року № 607-к «Про звільнення ОСОБА_1 » є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 1 ст. 235 Кодексу законів України про працю у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Чинним законодавством передбачено поновлення особи на посаді, яку вона обіймала до звільнення, а не на іншій рівнозначній посаді.

Такий висновок відповідає висновку Верховного Суду щодо застосування ст. 235 КЗпП України наведеного у постанові від 15.07.2020 у справі № 480/1449/18.

Отже, позивачку слід поновити на посаді заступника начальника відділу здійснення державного контролю за додержанням земельного законодавства та оперативного реагування Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області з 24.07.2021.

Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Розрахунок середнього заробітку працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року (далі Порядок №100).

Зокрема, за п.2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п.8 Порядку №100).

Згідно з довідки відповідача №186 від 30.11.2021 про розміри місячного грошового забезпечення позивачки, у червні 2021 року нараховано грошове забезпечення в сумі 11381,17, грн, а у липні 2021 року - 11381,17 грн.

Для визначення середньоденного заробітку позивача суд застосовує формулу ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а саме: 22762,34 грн (11381,17 +11381,17)/38 (р.дн.) = 599,00 грн.

Для обчислення суми заробітку, що підлягає виплаті працівникові за час вимушеного прогулу, за основу беруться робочі дні.

Суд зазначає, що період з 24.07.2021 по 08.12.2021 є періодом вимушеного прогулу та який становить 96 робочих дні.

Виходячи з вищенаведеного, обрахунок середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу становить 57504,00 грн (599 грн. х 96) з урахуванням обов`язкових платежів до бюджету.

Згідно із пунктами 2, 3 частини 1 статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Крім того, суд не погоджується із позицією позивача про те, що в даному випадку не мало місце скорочення чисельності штату, виходячи з настпного.

Організацію, повноваження та порядок діяльності центральних органів виконавчої влади України визначено Законом України «Про центральні органи виконавчої влади». Центральні органи виконавчої влади утворюються для виконання окремих функцій з реалізації державної політики як служби, агентства, інспекції, комісії. Вказані органи виконавчої влади можуть утворювати територіальні органи як юридичні особи публічного права так і як структурні підрозділи апарату центрального органу виконавчої влади.

Згідно приписів статті 5 цього Закону центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються та ліквідуються Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України. Утворення, реорганізація та ліквідація міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади здійснюються з урахуванням завдань Кабінету Міністрів України, а також з урахуванням необхідності забезпечення здійснення повноважень органів виконавчої влади і недопущення дублювання повноважень. Міністерство, інший центральний орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Стаття 21 цього Закону визначає, що територіальні органи центрального органу виконавчої влади утворюються як юридичні особи публічного права в межах граничної чисельності державних службовців та працівників центрального органу виконавчої влади і коштів, передбачених на його утримання, ліквідовуються, реорганізовуються за поданням міністра, який спрямовує та координує діяльність центрального органу виконавчої влади, Кабінетом Міністрів України. Пропозиції щодо утворення, реорганізації та ліквідації територіальних органів центрального органу виконавчої влади на розгляд міністрові вносить керівник центрального органу виконавчої влади.

Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства, який реалізує державну політику у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів. Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи. Таким територіальним органом є Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області як юридична особа публічного права.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.04.2021 №301 «Питання функціонування територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру» (далі - Постанова № 301) відмінено рішення про ліквідацію як юридичних осіб публічного права територіальних органів Державної з питань геодезії, картографії та кадастру за переліком згідно з додатком, а також внесено зміни у додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 № 85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів»

З метою реалізації пункту 2 Постанови № 301, Держгеокадастром видано накази від 27.04.2021 №73-ок «Про затвердження граничної чисельності працівників територіальних органів Держгеокадастру», від 02.06.2021 №109-ок «Про затвердження структур територіальних органів Держгеокадастру».

Головним управлінням, на виконання вищезазначених наказів Держгеокадастру, видано наказ від 15.06.2021 № 355-к «Про введення в дію структури та штатного розпису Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області», яким з 17.06.2021 введено в дію структуру та штатний розпис Головного управління, яку затверджено в.о. Голови Держгеокадастру 02.06.2021.

До введення в дії з 17.06.2021 структури Головного управління діяла структура Головного управління затверджена 26.12.2017 в.о. Голови Держгеокадастру та введена в дію з 02.01.2018 на підставі наказу Держгеокадастру від 28.12.2017 № 140-ок «Про затвердження структур деяких територіальних органів Держгеокадастру».

Так, суд встановив, що структуру Головного управління введену в дію з 02.01.2018 складали 33 структурні підрозділи, при цьому чисельність працівників становила 355 осіб, натомість у структуру Головного управління, яка введена в дії з 17.06.2021 входять 19 структурних підрозділів, з чисельністю працівників 241 особа.

Також, штатний розпис на 2021 рік Головного управління, затверджений в.о. Голови Держгеокадастру 10.06.2021 різниться із штатним розписом на 2021 рік Головного управління, затверджений 19.01.2021, оскільки зменшено загальну кількість штатних посад з 355 до 241.

Таким чином, суд зазначає, що в даному випадку має місце зміна структури та скорочення загальної чисельності державних службовців, які обіймають посади в Головну управлінні.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 2000,00 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України) (п.57).

Вимоги про відшкодування моральної шкоди позивачка пов`язує з неправомірними діями відповідача, які виразилися у незаконному звільненні, на підставі якого їй завдано душевних страждань, які полягають в обуренні та роздратованості, втраті душевної рівноваги. Моральну шкоду позивачка оцінює в розмірі 2000,00 грн.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89; від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.

Зважаючи на ці обставини, суд дійшов висновку, що негативні емоції позивачки внаслідок незаконного звільнення перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із діями відповідача, а відтак завдали їй моральної шкоди.

Отже, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Як зазначено у ч.1 ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

На думку суду відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 КАС України, не виконано та не доведено правомірність та законність його дій та рішень, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачка в позові просить стягнути витрати на професійну правничу допомогу, проте судом не вирішуються у рішенні дане питання, оскільки як в позовній заяві так і в судових засіданнях представник позивача заявив клопотання, що ним будуть подані докази, що підтверджують понесення судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області від 21 липня 2021 року № 607-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу здійснення державного контролю за додержанням земельного законодавства та оперативного реагування Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області.

4. Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 24.07.2021 по 08.12.2021 в сумі 57504 (п`ятдесят сім тисяч п`ятсот чотири ) грн, з урахуванням обов`язкових платежів до бюджету.

5. Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 2000 грн моральної шкоди.

6. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 сплачені судові витрати у вигляді судового збору за подання позову в сумі 908 грн.

7. Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу здійснення державного контролю за додержанням земельного законодавства та оперативного реагування Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області .

8. Допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць, з урахуванням обов`язкових платежів до бюджету.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 10 грудня 2021 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач:

- Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області (місцезнаходження/місце проживання: вул. Лисенка, 20а,м. Тернопіль,46002 код ЄДРПОУ/РНОКПП 39766192);

Головуючий суддя Осташ А.В.