Справа № 932/4249/21 (2-а/932/4/21)
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2021-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

07 грудня 2021 року м. Дніпросправа № 932/4249/21 (2-а/932/4/21)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Суховарова А.В., Головко О.В.,

за участю секретаря судового засідання Замкової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2021 року (суддя у 1 інстанції Кошля А.О.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову серії ЕАН №4244936 від 22.05.2021.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2021 адміністративний позов задоволено. Скасовано постанову інспектора патрульної поліції роти №4 батальйону №3 Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області лейтенанта поліції Шостака Микити Костянтиновича серії ЕАН №4244936 від 22.05.2021 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.4 ст. 122 КУпАП та закрито справу про адміністративне правопорушення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Департамент патрульної поліції подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що в матеріалах справи наявні належні докази щодо вчиненого позивачем адміністративного правопорушення. При цьому, перевищення позивачем швидкості зафіксовано лазерним вимірювачем швидкості TruCAM, який має відповідні сертифікати щодо його функціонування.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

З матеріалів справи слідує, що згідно з оскаржуваною постановою серії ЕАН №4244936 від 22.05.2021 о 17:46:13 у м. Дніпро вул. Заповідна, 130, позивач, керуючи транспортним засобом Chevrolet Lacetty д.н.з. НОМЕР_1 рухався зі швидкістю 101 км/год, чим порушив встановлене обмеження швидкості руху в населеному пункті на 51 км/год, швидкість вимірювалась приладом TRUCAM 000582, чим порушив п. 12.4 ПДР України, тобто скоїв правопорушення передбачене ч.4 ст.122 КУпАП. За вказане адміністративне правопорушення позивача притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1700 гривень.

Не погоджуючись із вказаною постановою, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Суд першої інстанції задовольняючи позов дійшов висновку про протиправність оскарженої постанови, оскільки порушення позивачем правил дорожнього руху не підтверджено належними доказами, зокрема вимірювання швидкості руху автомобіля під керуванням позивача здійснювалося засобом працюючому у не автоматичному режимі (не стаціонарно вмонтованому), крім того, доказів про наявність відповідних знаків про здійснення відеофіксації, не надано.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, з таких підстав.

Відповідно до статті 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. При цьому, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення відповідно до статті 251 КУпАП є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів, та іншими документами.

Відповідно до вимог статті 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Серед вимог частини 1 статті 280 КУпАП вказано, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності.

Обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення.

Так, пунктом 12.4 Правил дорожнього руху встановлено, що у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Частиною четвертою статті 122 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину у вигляді накладення штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Як зазначено вище, факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення зафіксовано приладом TRUCAM 000582 та до матеріалів справи надано фото- та відеозапис, з якого слідує що позивач рухався на автомобілі зі швидкістю 101 км/год. Про фіксування правопорушення саме цим вимірювачем зазначено відповідачем в оскаржуваній постанові.

Надані відповідачем докази на підтвердження правомірності оскарженої позивачем постанови є належними, достовірними та достатніми доказами у розумінні статей 73, 75, 76 КАС України.

Стосовно доводів позивача та висновків суду першої інстанції, що поліцейським порушено порядок використання вимірювача швидкості, адже такий вимірювач не був змонтованим на узбіччі, а знаходився в руках поліцейського, в постанові не зазначено, що прилад при фіксації правопорушення працював в автоматичному режимі, а ручне розміщення засобів автоматичної фото- і відеотехніки для вимірювання та фіксації швидкості суперечить статті 40 Закону України «Про Національну поліцію», колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 31 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII) встановлені види превентивних поліцейських заходів, до яких належить застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису (пункт 9 частини першої).

Стаття 40 Закону № 580-VIII регулює порядок застосування технічних приладів та технічних засобів, що мають функції виявлення радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз, фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, частиною першої якої в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на однострої, у/на службових транспортних засобах, у тому числі без кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз, а також використовувати інформацію, отриману з фото- і відеотехніки, що перебуває в чужому володінні, з метою: запобігання правопорушенню, виявлення або фіксування правопорушення, охорони та захисту публічної безпеки, особистої безпеки осіб і власності від протиправних посягань; забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

За змістом частини другої статті 40 Закону № 580-VIII інформація про змонтовану/розміщену фототехніку і відеотехніку, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз повинна бути розміщена на видному місці.

Лазерний вимірювач швидкості LTI 20/20 TruCAM, що використовувався під час фіксації події, зареєстрований в Державному реєстрі засобів вимірювальної техніки, затверджений сертифікатом № UA-MI/1-2903-2012, виданим Міністерством економічного розвитку і торгівлі України 29.08.2012 року (а.с. 64).

Відповідно до свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 22-01/21177, чинного до 13 січня 2022 року, лазерний вимірювач швидкості LTI 20/20 TruCAM 000582 відповідає вимогам технічної документації на вимірювач. Діапазон вимірювань швидкості - від 2 км/год до 320 км/год. Максимально допустима похибка при вимірюванні швидкості в ручному та автоматичному режимах :+/- 2 км/год в діапазоні від 2 км/год до 200 км/год; +/-1% в діапазоні від 201 км/год до 320 км/год (а.с. 63).

Згідно експертного висновку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України від 27.09.2018, лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів TruCAM LTI 20/20, в тому числі серійний номер ТС000582, забезпечує конфіденційність, цілісність, автентичність зареєстрованих даних. Термін дії експертного висновку до 27.09.2021.

Отже, TruCAM LTI 20/20 є засобом вимірювальної техніки, який введено в експлуатацію в період його перебування в Державному реєстрі, подальша експлуатація якого не обмежена чинним законодавством, відтак являється доказом в розумінні вище зазначеної статті 251 КУпАП.

За технічними характеристиками лазерний вимірювач швидкості TruCAM 000582 відноситься до ручних вимірювачів швидкості транспортних засобів, конструктивно створений для утримання в руках під час вимірювань. Крім основного, ручного режиму роботи, вимірювач може бути встановлений на триногу для проведення вимірювань швидкості руху транспортних засобів в автоматичному режимі (без участі оператора).

Таким чином, суд визнає помилковими доводи позивача та висновки суду першої інстанції про порушення поліцейським порядку використання вимірювача швидкості, оскільки законодавство не містить імперативних приписів стосовно стаціонарного розміщення приладу TruCAM та здійснення фіксації таким приладом тільки в автоматичному режимі.

Висновок суду першої інстанції, що оскаржувана постанова не містить інформації стосовно доказу, яким би підтверджувались обставини стосовно розміщення на вказаному відрізку дороги дорожнього знаку « 5.70», лише за наявності якого можливе монтування/розміщення автоматичної фототехніки і відеотехніки щодо фіксації обставин порушення правил дорожнього руху в тому числі і швидкісного режиму, є хибним з огляду на наступне.

Так, дорожній знак « 5.70» лише попереджає водія про можливість фіксації порушень ПДР та відповідно до вимог цих правил, водій повинен постійно виконувати їх вимоги, а не тільки тоді, коли володіє інформацією щодо здійснення контролю за їх дотриманням.

Що стосується заперечень позивача про вчинення ним правопорушення та розгляд справи за адресою: м. Дніпро, вул. Заповідна,130, колегія суддів зазначає, що на наданому відповідачем фотознімку, на якому зафіксована швидкість автомобіля, яким керував позивач, визначено місце фіксування цього порушення, а саме м. Дніпро, вул. Заповідна,130. Фіксування факту перевищення швидкості складала 105,4 м, що свідчить про те, що швидкість автомобіля зафіксована під час його руху саме у цьому населеному пункті.

Крім того, колегія суддів зазначає, що вимоги щодо зазначення на фотознімку широти та довготи місця вимірювання швидкості підлягають обов`язковому зазначенню під час побудови фотододатку до постанови у справі про адміністративне правопорушення, який друкується спеціальною комп`ютерною програмою, яка розроблена фірмою Діректон при технічному сприянню виробника приладуLTI 20/20 і призначена для друку фотододатків. При цьому, вказана програма автоматично будує у фотододатку наступні дані: 1) швидкість ТЗ; 2) дата вимірювання; 3) час вимірювання; 4) широта місця вимірювання; 5) довгота місця вимірювання; 6) серійний номер приладу; 7) унікальне ім`я файлу.

Наданий відповідачем фотознімок містить всі необхідні реквізити для ідентифікації місця вчинення правопорушення.

Доводи позивача про те, що суд не повинен враховувати відеозапис наданий відповідачем, як доказ з огляду на відсутність електронного цифрового підпису, а також відсутність доказів надсилання цього доказу та відзиву на позов на адресу позивача, колегія суддів вважає необґрунтованим, з таких підстав.

Відповідно до ч. 9 с. 79 КАС України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Відповідач надав докази на диску, тобто в електронній формі, а тому не повинен був завчасно надсилати їх позивачу.

Також колегія суддів не погоджується з доводами позивача щодо порушення приписів ст. 99 КАС України в частині незасвідчення копії відеозапису електронним цифровим підписом, оскільки згідно з ч. 1, 2 ст. 99 КАС України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).2. Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути визначено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

У постанові від 10.09.2020 у справі №751/6069/19 Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного кримінального суду зазначив таке:

«Відповідно до ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22 травня 2003 року № 851-IV у випадку зберігання інформації на кількох електронних носіях кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа.

Матеріальний носій - лише спосіб збереження інформації, який має значення тільки коли електронний документ виступає речовим доказом. Головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. Один і той же електронний документ (відеозапис) може існувати на різних носіях. Всі ідентичні за своїм змістом примірники електронного документа можуть розглядатися як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом та датою створення.

Долучений слідчим до матеріалів провадження в якості речового доказу DVD-R диск з відеозаписом обставин події був виготовлений у зв`язку із необхідністю надання інформації, яка має значення у кримінальному провадженні та є самостійним джерелом доказу похідним від інформації, що зберігається на комп`ютері в електронному вигляді у виді файлів.

Таким чином, записаний на оптичний диск - носій інформації електронний файл у вигляді відеозапису є оригіналом (відображенням) електронного документу».

З огляду на викладене відповідач надав суду оригінал електронного доказу, а тому не повинен був засвідчувати його відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2021 року у справі № 0540/7665/18-а та враховується судом апеляційної інстанції.

При цьому колегія суддів враховує, що вказаний відеодоказ був наданий відповідачем на виконання ухвали суду першої інстанції про витребування доказів та був досліджений в судовому засідання суду першої інстанції за участю позивача та його представника. Також судом першої інстанції надавалася оцінка вказаним доказам, що також вказує на відсутність підстав для не прийняття такого доказу до уваги.

Доводи позивача про порушення поліцейським процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, не забезпечення права позивача користуватися юридичною допомогою також є необґрунтованими.

Досліджуючи відеозаписи, зокрема, які надані позивачем, судом встановлено, що поліцейським дотримана процедура розгляду справи про адміністративні правопорушення: повідомлено позивача, яке порушення ним вчинено, роз`яснено права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, зокрема, право на отримання професійної правничої допомоги, позивача ознайомлено з доказами, які підтверджують факт порушення ним п. 12.4 Правил дорожнього руху.

З приводу доводів позивача, що йому не було забезпечено правової допомоги, надання адвоката (захисника), колегія суддів зазначає, що відповідно до постанови КМУ №1363 від 28.12.2011 року «Про затвердження Порядку інформування центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги про випадки затримання, адміністративного арешту або застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою» та відповідно до статті 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу», в якій визначено категорії осіб яким відповідно до цього Закону та інших Законів України надано право на безоплатну вторинну правову допомогу, вказаними нормативно-правовими актами не встановлено обов`язку співробітників поліції викликати особі яка притягається до адміністративної відповідальності у вказаній категорії справ адвоката (захисника).

Також безпідставними є доводи позивача про неправомірне позбавлення поліцейським права на правову допомогу у зв`язку з відмовою у відкладенні розгляду справи, адже з відео-доказів слідує, що після оголошення водієм бажання скористатися допомогою адвоката та клопотання про перенесення розгляду справи, поліцейський повідомив, що позивач має право на таку допомогу та вказав на можливість позивача викликати адвоката для участі у розгляді справи. Водночас позивач наполягав на перенесенні розгляду справи, при цьому не зазначав об`єктивну неможливість викликати адвоката для участі у розгляді справи. За таких обставин колегія суддів вважає, що поліцейський обґрунтовано відмовив у перенесенні такого розгляду, адже статтею 258 КУпАП чітко встановлено, що постанова у справі про адміністративне правопорушення виноситься на місці вчинення правопорушення.

При цьому колегія суддів зазначає, що в контексті спірних правовідносин право на юридичну допомогу не є абсолютним, його реалізація вимагає вчинення певних дій з боку особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, оскільки чинне адміністративне процесуальне законодавство не визначає обов`язковість участі адвоката чи іншого фахівця у галузі права в розгляді справи про адміністративне правопорушення вказаної категорії. Водночас, законодавець не обмежує вказану особу в способі отримання юридичної допомоги, як то особиста участь представника, консультація за допомогою телефону або іншого технічного засобу тощо.

Як слідує з відеозапису наданого позивачем, позивач під час розгляду справи про адміністративне правопорушення особисто зазначав співробітникам патрульної поліції, що спілкується телефоном з юристом та співробітники поліції не перешкоджали такому спілкуванню.

Враховуючи встановлені обставини, доводи позивача в цій частині з посиланням на постанову Верховного Суду від 18 лютого 2020 року у справі № 524/9827/16-а колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки висновки суду касаційної інстанції зроблені за інших фактичних обставин у вказаній справі.

Враховуючи встановлені у справі обставини в їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оскаржуваної постанови протиправною, а відтак позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно встановлено обставини, що мають значення для справи, порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, що відповідно до статті 317 КАС України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволені позову.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2021 року скасувати.

У задоволені позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та за приписами частини 3 статті 272 КАС України є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя А.В. Суховаров

суддя О.В. Головко