Справа № 280/261/21
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2021-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

07 грудня 2021 року м. Дніпросправа № 280/261/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30 червня 2021 року (м. Запоріжжя, суддя Лазаренко М.С.) у справі № 280/261/21

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області,

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції із позовом, в якому просила:

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо нарахування та виплати судді Михайлівського районного суду Запорізької області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з квітня 2020 року по серпень 2020 року із застосуванням щомісячного обмеження нарахування 10-ма розмірами мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року, що становить 47320.00 грн. згідно частини першої та третьої статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553-IХ від 13 квітня 2020 року;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області провести нарахування суддівської винагороди судді Михайлівського районного суду Запорізької області ОСОБА_1 відповідно до ч. 2, 3 статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, виходячи з базового розміру посадового окладу судді - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2020 року та щомісячної доплати в розмірі 40 % від посадового окладу з утриманням з цих сум, передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за квітень-серпень 2020;

- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на користь судді Михайлівського районного суду Запорізької області ОСОБА_1 нараховану, але недоплачену суддівську винагороду за квітень 2020 року в сумі 15639,62 грн., 21607,37 грн. - за травень 2020 року, 8210,80 грн. - за червень 2020 року, 41054,00 грн. - за липень, 32843.20 грн. - за серпень 2020 року, а всього 119354,99 грн., з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 30 червня 2021 року позовні вимоги позивача задоволені частково, а саме:

- визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо виплати судді Михайлівського районного суду Запорізької області ОСОБА_1 суддівської винагороди за квітень-серпень 2020 року в обмеженому розмірі згідно зі ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

- стягнуто з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на користь судді Михайлівського районного суду Запорізької області ОСОБА_1 нараховану, але не доплачену суддівську винагороду за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 включно у розмірі 119354,99 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

У задоволенні іншої частини вимог - відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення) лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах. Згідно з ч. 4 ст. 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» територіальні управління Державної судової адміністрації України здійснюють функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів, тому на них розповсюджується дія бюджетного законодавства. Відповідач, як розпорядник коштів нижчого рівня, не мав правових підстав для виплати позивачу суддівської винагороди без застосування обмежень, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»), у період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через, неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Скаржник також зазначив, що на виконання вимог ухвали Запорізького окружного адміністративного суду про витребування доказів від 06 квітня 2021 року відповідачем до суду подано копію кошторису на 2020 рік із поясненнями, в яких звернуто увагу суду на те, що кошторисних призначень, затверджених у кошторисі на 2020 рік, було недостатньо для виплати суддівської винагороди та обов`язкових складових заробітної плати працівникам апаратів місцевих загальних судів, в тому числі позивачу. Так, станом на 17 квітня 2020 року (початок спірного періоду) при потребі на виплату суддівської винагороди та забезпечення обов`язкових виплат працівникам апаратів судів в сумі 282 444,7 тис. грн. кошторисні призначення становили 247612,7 тис. грн., тобто 87,7% від потреби.

З огляду на викладене, зменшення обсягу бюджетних асигнувань у 2020 році на виплату суддівської винагороди суддям та заробітної плати працівників апарату суду не відбувалося тому, що до введення в дію положень статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (до 18 квітня 2020 року) коштів, передбачених кошторисом для матеріального забезпечення загальних місцевих судів Запорізької області, було недостатньо для нарахування обов`язкових складових суддівської винагороди та заробітної плати працівників апаратів судів.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Від третьої особи до суду надійшло клопотання, у якому заявник просить врахувати під час розгляду апеляційної скарги пояснення від 22.02.2021 №04-12/1661 та розглянути справу без участі його представника.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 працює на посаді судді Михайлівського районного суду Запорізької області.

За період з 18.04.2020 по 28.08.2020 позивачу виплачено суддівську винагороду в обмеженому розмірі згідно зі ст. 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік - у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року. Сума обмеження за квітень 2020 року 15639,62 грн., за травень 2020 року 221607,37 грн., за червень 2020 року 8210,80 грн., за липень 2020 року 41054,00 грн., за серпень 2020 року 32843,20 грн.

Не погодившись із розміром зазначених виплат ОСОБА_1 , позивач звернулася до суду за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача в частині визнання протиправними дії відповідача щодо виплати позивачу суддівської винагороди за квітень-серпень 2020 року в обмеженому розмірі та стягнення з відповідача не доплаченої суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 у розмірі 119354,99 грн., оскільки: виплата позивачу суддівської винагороди із застосуванням ст. 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік є порушенням вимог ст. 130 Конституції України, ст. 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів та гарантій незалежності судді; ТУ ДСА України в Запорізькій області не надало до суду належних та допустимих доказів того, що розмір бюджетних видатків на виплату суддівської винагороди не дозволяв відповідачу виплатити суддівську винагороду в розмірі, передбаченому статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Навпаки, відповідно до інформації, яка отримана судом на виконання ухвали суду про витребування доказів, зміни до кошторису ТУ ДСА України в Запорізькій області стосовно зменшення бюджетних асигнувань за КЕКВ 2111 «Заробітна плата» ДСА України у 2020 році не проводились.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання протиправними дій та зобов`язання відповідача нарахувати позивачу суддівську винагороду за квітень-серпень 2020 року у відповідності до приписів статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», оскільки відповідачем нараховано позивачу суддівську винагороду за спірний період, виходячи із базового розміру посадового окладу судді в розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2020 року та щомісячної доплати в розмірі 40% від посадового окладу, однак, застосовані обмеження. Належним способом захисту прав позивача в даному випадку є стягнення з відповідача на користь позивача нарахованої, але не доплаченої суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 включно у розмірі 119354,99 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

У з в`язку з тим, що позов та інші матеріали справи не містять інформацію про суму суддівської винагороди, яку належить допустити до негайного виконання, позивач не надав будь-якого розрахунку такої суми, суд першої інстанції також дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог позивача в частині негайного виконання рішення суду щодо стягнення суми за один місяць. Встановлення судом строку для виконання судового рішення та зобов`язання відповідача подати звіт є правом, а не обов`язком суду, та не може бути обрано позивачем одним із способів захисту порушеного права, тому суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні означеного клопотання.

Суд апеляційної інстанції частково погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

12 березня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, якою з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13 квітня 2020 року № 553-IX, яким Закон України Про Державний бюджет України на 2020 рік доповнено статтею 29 наступного змісту:

Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому, у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі, в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України, відповідно до частини другої цієї статті).

Разом з цим, статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Частиною 1 статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів встановлено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 2 ст. 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Згідно з ч. 3 ст. 135 вказаного Закону базовий розмір посадового окладу судді становить:

1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Частиною 4 статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів визначено, що до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти:

1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб;

2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб;

3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місцезнаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду.

Відповідно до ч. ч. 5 - 8 ст. 135 вказаного Закону, суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Суддям, які обіймають посади заступника голови суду, секретаря, голови судової палати, секретаря Пленуму Верховного Суду, секретаря Великої Палати Верховного Суду, виплачується щомісячна доплата в розмірі 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду, голові суду 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата (доктора філософії) або доктора наук із відповідної спеціальності в розмірі відповідно 15 і 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності Цілком таємно, - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності Таємно, - 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Відповідно до ч. 9 ст. 135 вказаного Закону обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Конституційний Суд України в п. 4.1 рішення від 11 березня 2020 року в справі № 4-р/2020 з посиланням, у тому числі, на норми міжнародного права зазначив, що: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виці матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, перше речення абзацу шостого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013, друге речення абзацу шостого підпункту 3.2., абзаци двадцять сьомий, тридцять третій, тридцять четвертий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини рішення від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018). Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосудця (ч. 1 ст. 124 Конституції України). Конституційний Суд України також зазначив, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.

З огляду на вищевикладене, нарахування та виплата суддівської винагороди позивачу мала бути здійснена виключно відповідно до вимог Законом України Про судоустрій та статус суддів. Водночас, положення статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік прямо суперечить статті 130 Конституції України.

Відповідно до частин 1-4 статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

Виходячи з наведених вимог процесуального права та враховуючи те, що стаття 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік в частині суддівської винагороди не відповідає Конституції України та нормам міжнародного права, суд до спірних правовідносин застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Поряд із зазначеним, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що правильність вищезазначених висновків стосовно неможливості застосування статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік в частині суддівської винагороди на теперішній час підтверджується висновками Конституційного Суду України, викладеними в рішенні від 28.08.2020 №10-р/2020 у справі №1-14/2020(230/20), яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: частин першої, третьої статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14.11.2019 № 294-ІХ зі змінами; абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві положення Закону України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13.04.2020 № 553-ІХ. Це виключає необхідність звернення до Верховного Суду з питань внесення до Конституційного Суду України в порядку, визначеному частиною 4 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вказані положення Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14.11.2019 №294-ІХ та Закону України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13.04.2020 №553-ІХ визнані неконституційними та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього від 28.08.2020 року №10-р/2020 у справі №1-14/2020(230/20).

Колегія суддів зауважує, що питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентовано виключно статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, що виключає можливість застосування до правовідносин стосовно суддівської винагороди інших Законів.

Колегія суддів враховує, що рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 зазначено про необхідність компенсувати відповідними виплатами, встановленні обмеження суддівської винагороди.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що позивач має право на отримання суддівської винагороди на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів.

За правилами частин 3, 4 статті 148 Закону України Про судоустрій і статус суддів Державна судова адміністрація України здійснює функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення усіх інших судів, окрім Верховного Суду та вищих спеціалізованих судів; функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Відповідно до ст. 149 Закону України Про судоустрій і статус суддів суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 22 Бюджетного кодексу України головний розпорядник бюджетних коштів затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів), якщо інше не передбачено законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.

Отже, відповідач як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня здійснює свої повноваження в межах бюджетних асигнувань та відповідно до кошторису, затвердженого ДСА України.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи аналогічні спірні правовідносини, Верховний Суд у постанові від 03 березня 2021 року у справі № 340/1916/20, зазначив, що причиною невиплати позивачу суддівської винагороди у повному обсязі протягом спірного періоду може бути недостатність виділених відповідачу коштів (бюджетних асигнувань) на ці потреби. У такому випадку невиплату суддівської винагороди у повному обсязі можна пов`язувати із діяльністю ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів (крім Верховного Суду; стаття 148 Закону України Про судоустрій і статус суддів), відповідно як суб`єкта владних повноважень, рішеннями/діями якого порушено право особи (судді). Водночас можливо існування ситуації, коли ДСА України виділила відповідачу достатньо коштів для виплати суддівської винагороди (зокрема й позивачу), з урахуванням вимог статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів (затвердивши відповідний кошторис), але відповідач натомість розпорядився цими коштами з урахуванням обмежень, які встановлені статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік (зі змінами, внесеними Законом України № 553-ІХ від 13 квітня 2020 року). Тоді є підстави стверджувати, що невиплата позивачу суддівської винагороди в повному обсязі, як наслідок виникнення заборгованості з її виплати (перед позивачем), є результатом дій/рішень відповідача, а тому спосіб захисту повинен співвідноситися/пов`язуватися з цими діями та їх наслідками.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується відповідачем, що фінансування виплати грошового забезпечення судів у Запорізькій області у 2020 році не було зменшено у зв`язку із встановленням обмеження розміру суддівської винагороди.

Надана відповідачем копія кошторису за 2020 рік зі змінами (а.с. 83-101) за своїм змістом не свідчить про відсутність коштів, необхідних для виплати позивачу суддівської винагороди за квітень-серпень 2020 року у повному обсязі.

Отже, невиплата позивачу суддівської винагороди в повному обсязі є результатом дій саме ТУ ДСА в Запорізькій області, тому й відповідальною особою за невиплату позивачу суддівської винагороди в повному обсязі є саме ТУ ДСА в Запорізькій області.

Доказів неможливості здійснення виплат позивачу суддівської винагороди у повному обсязі за період з квітня 2020 року по серпень 2020 року відповідач до суду не надав.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині обмеження виплати позивачці суддівської винагороди за квітень-серпень 2020 року із застосування обмеження нарахування, передбаченого статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік (зі змінами, внесеними Законом України № 553-ІХ від 13 квітня 2020 року).

В той же час, суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що за період з квітня по серпень 2020 року позивачці суддівська винагорода нараховувалась в повному обсязі, однак була обмежена при здійсненні виплати, не відповідають обставинам справи та наявним у справі доказам, зокрема, табелеграмам нарахування суддівської винагороди (а.с.11-12). Крім того, за приписами ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується при нарахуванні суддівської винагороди, а не лише при її виплаті.

Таким чином, позивачкою визначено правильний спосіб захисту її прав у спірних правовідносинах шляхом визнання протиправними дій відповідача та зобов`язання відповідача провести перерахунок суддівської винагороди, обчисливши її відповідно до ст. ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус судців» за спірний період.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції також не може погодитися з висновками суду першої інстанції щодо визначеного такого способу захисту права, як стягнення з відповідача недоплаченої суддівської винагороди.

З цього приводу суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що вимоги про «стягнення» заборгованості з виплати суддівської винагороди та «зобов`язання нарахувати та виплатити» суддівську винагороду (з урахуванням вимог статті 135 Закону №1402-VIII) є двома різними способами захисту порушеного права.

У спірному випадку позивачем заявлено як вимогу про зобов`язання відповідача провести нарахування суддівської винагороди у відповідності до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», так і вимогу про стягнення з відповідача недоплаченої суддівської винагороди.

Суд апеляційної інстанції погоджується з тим, що право вибору заявляти ті чи інші вимоги належить позивачу. В той же час, саме суд, який розглядає спір по суті, наділений повноваженнями щодо обрання із декілька можливих способів захисту права, одного, який відповідає суті спірних відносин та який найбільш ефективно відновить порушене право.

Отже, з урахуванням того, що відповідачем суддівська винагорода у визначених Законом розмірах нарахована не була, а повноваженнями щодо нарахування та виплати суддівської винагороди наділений відповідач, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту права у спірному випадку є визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року із застуванням статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та зобов`язання відповідача нарахувати суддівську винагороду позивачу за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року, обчисливши її відповідно до статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та виплатити недоотриману частину із відрахуванням загальнообов`язкових податків та зборів.

Щодо інших позовних вимог позивача колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність обґрунтованих підстав для їх задоволення.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Отже, інші доводи апеляційної скарги не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30 червня 2021 року у справі № 280/261/21 скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року із застуванням статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області нарахувати суддівську винагороду ОСОБА_1 за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року, обчисливши її відповідно до статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та виплатити недоотриману частину із відрахуванням загальнообов`язкових податків та зборів.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.М. Панченко

Суддя С.М. Іванов

Суддя В.Є. Чередниченко