Справа № 460/12466/21
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2021-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 рокуЛьвівСправа № 460/12466/21 пров. № А/857/17694/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,

з участю секретаря судового засідання Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року у справі № 460/12466/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування повідомлення, визнання дій протиправними,-

суддя в 1-й інстанції Дудар О. М.,

час ухвалення рішення 22.09.2021 року,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення 22.09.2021 року,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просив визнати протиправним та скасувати повідомлення старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сніжинського Т.Є. про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 23 серпня 2021 року ВП №66585326/15 (20.1); визнати протиправними дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, які виразилися у несвоєчасному направленні на його адресу повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 23 серпня 2021 року ВП №66585326/15 (20.1).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади та військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України, тому військова частина НОМЕР_1 віднесена до Збройних Сил України, перебуває у підпорядкуванні командування Сухопутних військ Збройних Сил України, які перебувають у підпорядкуванні Міністерства оборони України, і, як наслідок, військова частина підвідомча відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. Крім того, зазначає про несвоєчасне надання відповідачем повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, оскільки такий повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, однак виконавчий документ на адресу позивача надіслано протягом 14 діб. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач (апелянт) ОСОБА_1 у судовому засіданні в режимі відеоконференції підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином, в судовому засіданні 01 грудня 2021 року не погодилася з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, а тому суд вважає можливим проведення розгляду справи без участі представника відповідача за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 серпня 2021 року ОСОБА_1 надіслав до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України адресовану Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України заяву про прийняття до примусового виконання виконавчого листа від 06 серпня 2021 року, виданого на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду у справі №460/2198/21 про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 надати в повному обсязі відповідь на запит ОСОБА_1 від 26 січня 2021 року, з урахуванням норм Закону України "Про доступ до публічної інформації" (а.с.8).

Вказану заяву надіслано 13 серпня 2021 року засобами поштового зв`язку (а.с.5).

Старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сніжинським Т.Є. розглянуто заяву щодо примусового виконання виконавчого листа №460/2198/21, виданого Рівненським окружним адміністративним судом 06 серпня 2021 року, про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 надати в повному обсязі відповідь на запит ОСОБА_1 від 26 січня 2021 року з урахуванням норм Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 13 січня 2011 року №2939-VІ та сформовано повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання. Згідно із вказаним повідомленням, виконавчий документ не підвідомчий виконанню Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (а.с.13).

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся в суд з цим позовом.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що п.4 розділу І "Загальні положення" Інструкції №512/5 містить вичерпний перелік боржників за рішеннями, які є підвідомчі відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, однак військові частини в цьому переліку відсутні, а тому повідомлення старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сніжинського Т. Є. про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 23 серпня 2021 року ВП №66585326/15 (20.1) є правомірним, сформоване відповідно до вимог Закону №1404-VIII та Інструкції №512/5 і скасуванню не підлягає. Крім того, дії державного виконавця щодо формування та надсилання повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання вчинені у межах строку, встановленого ст.4 Закону №1404-VIII.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

За змістом ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

П.1 ч.1 ст.3 цього Закону передбачає, що примусовому виконанню підлягають рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до п.10 ч.4 ст.4 вищезазначеного Закону виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

За змістом ч.1,2 ст.15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.

Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Ч.1 ст.18 цього Закону передбачає, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п.4 розділу І "Загальні положення" Інструкції з організації примусового виконання рішень №512/5 від 02 квітня 2012 року відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підвідомчі рішення, за якими:

- боржниками є Апарат Верховної Ради України, Офіс Президента України, Кабінет Міністрів України, центральні органи виконавчої влади, Конституційний Суд України, Верховний Суд, вищі спеціалізовані суди, апеляційні суди, Офіс Генерального прокурора, обласні прокуратури, Національне антикорупційне бюро України, Вища рада правосуддя, Національний банк України, Рахункова палата, Управління справами Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська і Севастопольська міські ради або обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації та їх структурні підрозділи, інші органи державної влади та їх посадові особи, а також розташовані у місті Києві територіальні органи центральних органів виконавчої влади та їх структурні підрозділи, місцеві суди, районні державні адміністрації та їх структурні підрозділи, місцеві прокуратури, інші територіальні підрозділи органів державної влади та їх посадові особи; сума зобов`язання становить п`ятдесят та більше мільйонів гривень чи еквівалентну суму в іноземній валюті або двадцять п`ять та більше мільйонів гривень чи еквівалентну суму в іноземній валюті, якщо місцем виконання рішення є місто Київ.

Відділу примусового виконання рішень управлінь забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України підвідомчі рішення, за якими:

- боржниками є територіальні органи центральних органів виконавчої влади та їх структурні підрозділи, місцеві суди, міські, районні або селищні ради чи районні державні адміністрації та їх структурні підрозділи, окружні прокуратури, інші територіальні підрозділи органів державної влади та їх посадові особи; сума зобов`язання становить від двадцяти п`яти до п`ятдесяти мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.

Як встановлено судом першої інстанції, на виконання рішення від 05 травня 2021 року у справі №460/2198/21 Рівненським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист, в якому боржником зазначено Військову частину НОМЕР_1 (а.с.41).

Згідно зі ст.1 Закону України "Про Збройні Сили України" від 06 грудня 1991 №1934-XII Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Відповідно до ч.1 ст. 3 цього Закону Збройні Сили України мають таку загальну структуру: Генеральний штаб Збройних Сил України; Командування об`єднаних сил Збройних Сил України; види Збройних Сил України - Сухопутні війська, Повітряні Сили, Військово-Морські Сили; окремі роди сил Збройних Сил України - Сили спеціальних операцій, Сили територіальної оборони, Сили логістики, Сили підтримки, Медичні сили; окремі роди військ Збройних Сил України - Десантно-штурмові війська, Війська зв`язку та кібербезпеки; органи військового управління, з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, установи та організації, що не належать до видів та окремих родів військ (сил) Збройних Сил України.

За змістом пункту 1.7 розділу I "Загальні положення" Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 09 грудня 2011 року №1588 (у редакції наказу Міністерства фінансів України 22 квітня 2014 року №462), зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2011 року за №1562/20300 військова частина - військові частини, заклади, установи, організації Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що військова частина є військовим формуванням та входить до структури Збройних Сил України.

З аналізу Інструкції з організації примусового виконання рішень №512/5 від 02 квітня 2012 року вбачається розмежування підвідомчості між відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та відділом примусового виконання рішень управлінь забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України за належністю боржника.

Аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності у спірних правовідносинах, колегія суддів погоджується з висновком суду пешої інстанції про те, що п.4 розділу І "Загальні положення" Інструкції №512/5 містить вичерпний перелік боржників за рішеннями, які є підвідомчі відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, однак військові частини в цьому переліку відсутні, а тому повідомлення старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сніжинського Т. Є. про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 23 серпня 2021 року ВП №66585326/15 (20.1) є правомірним, сформоване відповідно до вимог Закону №1404-VIII та Інструкції №512/5 і скасуванню не підлягає.

Доводи апелянта в частині надмірного формалізму державного виконавця щодо підвідомчості виконавчого листа колегія суддів до уваги не приймає, оскільки при здійсненні своїх повноважень відповідач повинен діяти відповідно до закону.

Крім того, покликання апелянта на прийняття державними виконавцями відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України постанов від 20 серпня 2021 року про відкриття виконавчих проваджень №66589639 та №66585381 колегія суддів відхиляє та погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що такі не належать до предмету доказування у цій справі.

Щодо доводів апелянта про несвоєчасне направлення повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.4 розділу ІІІ "Загальні умови та порядок здійснення виконавчого провадження" Інструкції №512/5 виконавчий документ повертається без прийняття до виконання у випадках, передбачених частиною четвертою статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», про що орган державної виконавчої служби або приватний виконавець надсилає стягувачу повідомлення протягом трьох робочих днів з дня пред`явлення виконавчого документа.

Матеріалами справи підтверджується, що заяву ОСОБА_1 від 12 серпня 2021 року про прийняття до примусового виконання виконавчого листа від 06 серпня 2021 року, виданого на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду у справі №460/2198/21, позивач надіслав до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 13 серпня 2021 року, що підтверджується фіскальним чеком органу поштового зв`язку від 13 серпня 2020 року №830 (а.с.5).

Вищезазначену заяву Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України отримано 20 серпня 2021 року, що підтверджується відповідним реєстраційним штампом вх.№19195 від 20 серпня 2021 року (а.с.45) та 23 серпня 2021 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сніжинським Т. Є. сформовано повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання та надіслано позивачу, що підтверджується супровідним листом від 23 серпня 2021 року №66585326/15 (20.1).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дії державного виконавця щодо формування та надсилання повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання вчинені у межах строку, встановленого ст.4 Закону України «Про виконавче провадження».

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 242, 243, 250, 268, 272, 287, 295, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2021 року у справі № 460/12466/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М. П. Кушнерик
Повне судове рішення складено 08 грудня 2021 року.