Справа № 640/5183/20
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2021-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/5183/20 Суддя (судді) першої інстанції: Скочок Т.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Єгорової Н.М., Степанюка А.Г.

за участю секретаря судового засідання: Матвєєвої С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 червня 2021 року (справу розглянуто в порядку письмового провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування рішень, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просила:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 19.09.2019 №, від 17.09.2019 №, від 17.09.2019 №, від 17.09.2019 №, від 17.09.2019 №, а також рішення про застосування штрафних санкцій від 17.09.2019 №, рішення про застосування штрафних санкцій від 17.09.2019 №, рішення про застосування штрафних санкцій від 13.11.2019 №, вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 17.09.2019 №Ф-023, вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 10.12.2019 №40786-10.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 червня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю:

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 19.09.2019 №, від 17.09.2019 №, від 17.09.2019 №, від 17.09.2019 №, від 17.09.2019 №.

Визнано протиправними та скасовано рішення Головного управління ДПС у м. Києві про застосування штрафних санкцій від 17.09.2019 за № і №.

Визнано протиправними та скасовано рішення вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 17.09.2019 №Ф-023 та від 10.12.2019 №Ф-40786-10.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції, не відповідають фактичним обставинам справи та суперечать нормам матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що нормами податкового законодавства не встановлено із якою відміткою має бути повернено рекомендоване повідомлення про відправлення поштового відправлення або саме поштове відправлення. Також, не встановлено період протягом якого та/або за скільки днів контролюючий орган зобов`язаний повідомити платника податків про проведення документальної позапланової перевірки.

Окрім цього, контролюючий орган посилається на обставини, зафіксовані актом перевірки та вказує про правомірність оскаржуваних податквих повідомлень-рішень.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01 листопада 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 червня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування рішень та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 06 грудня 2021 року.

24 листопада 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив ОСОБА_1 , в якому представник позивача повністю підтримує правову позицію суду першої інстанції та вказує про відсутність правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

06 грудня 2021 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання Головного управління ДПС у м. Києві про відкладення розгляду справи у зв`язку з переміщенням структурного підрозділу відповідача до іншого приміщення.

Відповідно до частнни другої статті 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що явка сторін не є обов`язковою, а також з огляду на те, що переміщення структурного підрозділу відповідача до іншого приміщення не є поважною причиною та не свідчить про неможливість представника прибути у відкрите судове засідання, будучи завчасно повідомленим належним чином, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість здійснювати апеляційний розгляд за відсутності сторін, які не з`явились в судове засідання, будучи належним чином повідомлені.

У відкритому судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, підтримавши доводи, викладені у відзиві.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 27.06.2019 ГУ ДФС у м. Києві прийнято наказ за №8814 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 )», яким вирішено провести документальну позапланову перевірку ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання нею вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2015 по 31.12.2017, починаючи з 15.07.2019 тривалістю 5-ть робочих днів. В якості підстави для проведення такої перевірки визначено доповідну записку управління контрольно-перевірочної роботи фізичних осіб від 26.06.2019 №4451/26-15-42-03-28 та норму пп. 78.1.2 п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України (а саме, у даному випадку контролюючим органом зазначалось про не подання ОСОБА_1 в установлений законом строк податкових декларацій про майновий стан і доходи 2015 - 2017 роки).

Як стверджував представник відповідача у тексті відзиву, копію такого наказу від 27.06.2019 та повідомлення вих. №77644/26-15-42-03-27 від 01.07.2019 про проведення перевірки ГУ ДФС у м. Києві надіслало разом з рекомендованим листом №969 на адресу зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 (відомості про яку внесені до паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 , стор. 10, та водночас до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань). Зазначене поштове відправлення повернулось 03.08.2019 до контролюючого органу неврученим з причини закінчення строку зберігання.

Впродовж періоду з 15.07.2019 по 19.07.2019 працівником ГУ ДФС у м. Києві була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка ФОП ОСОБА_1 , в т.ч. з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.04.2015 по 31.12.2017, а також щодо правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за той самий період. Таку перевірку проведено в приміщення ГУ ДФС у м. Києві та за її результатом складений акт від 26.07.2019 №1810/26-15-42-03-30/ НОМЕР_1 (далі також - акт перевірки).

На стор. 5 цього акта зафіксовано, що в ході проведення такої перевірки працівником ГУ ДФС були використані свідоцтво про державну реєстрацію, реєстраційні документи, пояснення ПАТ «СЕБ Корпоративний банк» вх. №55207/10 від 11.03.2019 з додатками, дані відомостей про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податку, та сум утриманих з них податку.

Згідно розд. ІІІ «Висновки» цього акта перевірки перевіряючим встановлено порушення позивачкою наступних норм законодавства:

- п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податкового зобов?язання з податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на загальну суму 526 419,71 грн. (в т.ч. за 2015 рік - 132 857,39 грн., за 2016 рік - 192 054,23 грн., за 2017 рік - 201 508,09 грн.);

- пп. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49, п. 177.5, п. 177.11 ст. 177 Податкового кодексу України, у зв`язку із не поданням податкової декларації про майновий стан та доходи за 2015, 2016 і 2017 роки;

- п. 16-1 підрозд. 10 розд. ХХ Податкового кодексу України, що призвело до заниження та не сплати військового збору у загальній сумі 43 172,24 грн. (в т.ч. за 2015 рік - 10 375,38 грн., за 2016 рік - 16 004,52 грн., за 201 рік - 16 792,34 грн.);

- абз. 3 п. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», що призвело до не нарахування та не сплати суми єдиного внеску (що мав бути нарахований з чистого оподатковуваного доходу) у розмірі 264 658,20 грн. (з них за 2015 рік - 68 440,20 грн., за 2016 рік - 94 941 грн., за 2017 рік - 101 277 грн.);

- пп. 4 п. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», - у зв`язку з несвоєчасним поданням звітів щодо сум нарахованого єдиного внеску за 2015, 2016 і 2017 роки;

- п. 181.1 ст. 181, п. 183.2 ст. 183, ст. 187, п. 201. ст. 201 Податкового кодексу України, що полягає у не нарахуванні до сплати податкових зобов`язань з податку на додану вартість всього на суму 296 504 грн. (з них за вересень 2016 року - 18 643 грн., за жовтень 2016 року - 18 156 грн., за листопад 2016 року - 17 861 грн., за грудень 2016 року - 17 947 грн., за січень 2017 року - 19 034 грн., за лютий 2017 року - 18 956 грн., за березень 2017 року - 19 026 грн., за квітень 2017 року - 18 915 грн., за травень 2017 року - 18 566 грн., за червень 2017 року - 18 417 грн., за липень 2017 року - 18 212 грн., за серпень 2017 року - 18 098 грн., за вересень 2017 року - 18 168 грн., за жовтень 2017 року - 18 963 грн., за листопад 2017 року - 18 874 грн., за грудень 2017 року - 18 938 грн.);

- п. 44.1, п. 44.3 ст. 44, п. 85.2, п. 85.8 ст. 85 Податкового кодексу України, - у зв`язку не наданням до перевірки первинних документів, які пов`язані із здійсненням підприємницької діяльності.

Як вбачається зі змісту розд. ІІ «Описова частина» акта перевірки, такі висновки контролюючого органу були мотивовані наступним: у період з 01.04.2015 по 31.12.2017 ФОП ОСОБА_1 здійснювала господарську діяльність за адресою: АДРЕСА_2 щодо надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

За даними ГУ ДФС ФОП ОСОБА_1 була зареєстрована платником єдиного податку лише в наступні періоди: з 28.11.2012 по 02.04.2015 (3 група, ставка податку - 5%), реєстрація анулювана з 02.04.2015 на підставі поданої заяви; з 01.01.2015 по 02.04.2015 (3 група, ставка податку - 4%), реєстрація анулювана з 02.04.2015 на підставі поданої заяви; починаючи з 01.07.2018 (3 група, ставка податку - 5%), реєстрація чинна.

За змістом відомостей з бази даних ДРФО та документів (договори, акти виконаних робіт, платіжні документів), що були отримані ГУ ДФС у м. Києві від ПАТ «СЕБ Корпоративний банк» разом із супровідним листом вх. 55207/10 від 11.03.2019 у відповідь на офіційний запит (вих. №26660/10/26-15-13-02-16 від 14.02.2019), контролюючому органу стало відомо про отримання ФОП ОСОБА_1 від Банку в 2015 - 2017 роках сум доходів за надання послуг оренди нерухомого майна (в т.ч. за 2015 рік - у загальній сумі 897 437,69 грн. (при цьому, з них за період з 01.04.2015 по 31.12.2015 - у сумі 691 691,98 грн.), за 2016 рік - у загальній сумі 1 066 967,94 грн., за 2017 рік - у загальній сум 1 119 489,40 грн.). Перелік дат та розмірів сум виплачених підприємцю доходів наведений на стр. 7 - 9 акта перевірки.

При цьому, за вказані звітні періоди (роки) фізична особа-підприємець податкові декларації про майновий стан та доходи до органу ДФС не подавала. Також підприємцем до перевірки не були подані первинні документи, які б засвідчували факти понесення ОСОБА_1 витрат у зв`язку з отриманими доходами, а тому перевіряючий дійшов висновків про відсутність таких первинних документів та водночас про заниження позивачкою чистого оподатковуваного доходу за перевіряємий період всього на 2 878 149,32 грн. (в т.ч. за 2015 рік - 691 691,98 грн., за 2016 рік - 1 066 967,94 грн., за 2017 рік - 1 119 489,40 грн.).

Відповідно до наведених на стор. 11 - 12 розрахунків перевіряючий з урахуванням норм п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України визначив та донарахував ФОП ОСОБА_1 суми податку на доходи фізичних осіб за перевіряємий період: за 2015 рік - у розмірі 132 857,39 грн., за 2016 рік - 192 054,23 грн., за 2017 рік - 201 508,09 грн.

У взаємозв`язку з описаним епізодом порушення перевіряючий також встановив не нарахування на занижену суму чистого оподаткованого доходу (2 878 149,32 грн.) та відповідно не сплату ФОП ОСОБА_1 до бюджету (фонду) військового збору (всього на загальну суму 43 172,24 грн., з них за 2015 рік - 10375,38 грн., за 2016 рік - 16 004,52 грн., за 2017 рік - 16 792,34 грн.), єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (всього на загальну суму 264 658,20 грн., з них за 2015 рік - 68 440,20 грн., за 2016 рік - 94 941 грн., за 2017 рік - 101 277 грн.), не подання підприємцем звітів про суми нарахованого єдиного внеску за 2015, 2016 і 2017 роки.

Крім того, в ході перевірки працівник ГУ ДФС встановив, що за період з 01.04.2015 по 31.12.2017 ФОП ОСОБА_1 не реєструвалось як платник податку на додану вартість. Між тим, як було з`ясовано під час перевірки, загальна сума доходу отриманого позивачкою доходу від здійснення операцій з надання в оренду нерухомого майна протягом останніх 12-ти місяців (а саме з 01.08.2015 по 01.07.2016) перевищила 1 000 000 грн. (без урахування ПДВ). З огляду на наведене та виходячи зі змісту норм п. 181.1 ст. 181 Податкового кодексу України перевіряючий дійшов висновку, що ФОП ОСОБА_1 повинна була зареєструватись платником ПДВ з 01.08.2016 з причини перевищення загальної суми операцій постачання, проте такої заяви вона до ГУ ДФС не подала. У контексті з наведеним перевіряючий керуючись ст. 187 Податкового кодексу України визначив ФОП ОСОБА_1 базу оподаткування ПДВ за період з 11.08.2016 по 31.12.2017 всього у розмірі 1 482 521,71 грн., та обчислив з такої бази оподаткування податкові зобов`язання з ПДВ, всього загалом 296 504 грн. (в т.ч. за період з 11.08.2016 по 31.08.2016 - 0,00 грн., за вересень 2016 року - 18 643 грн., за жовтень 2016 року - 18 156 грн., за листопад 2016 року - 17 861 грн., за грудень 2016 року - 17 947 грн., за січень 2017 року - 19 034 грн., за лютий 2017 року - 18 956 грн., за березень 2017 року - 19 026 грн., за квітень 2017 року - 18 915 грн., за травень 2017 року - 18 566 грн., за червень 2017 року - 18 417 грн., за липень 2017 року - 18 212 грн., за серпень 2017 року - 18 098 грн., за вересень 2017 року - 18 168 грн., за жовтень 2017 року - 18 963 грн., за листопад 2017 року - 18 874 грн., за грудень 2017 року - 18 938 грн.).

За змістом поданих сторонами до матеріалів справи документів суд встановив, що примірник акта перевірки відповідач надіслав ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 разом з рекомендованим поштовим відправленням №409. 31.08.2019 вказане поштове відправлення повернулося до контролюючого органу неврученим адресату з причини спливу встановленого строку зберігання.

17.09.2019 та 19.09.2019 ГУ ДПС у м. Києві на підставі акта від 26.07.2019 №1810/26-15-42-03-30/ НОМЕР_1 прийняло (сформувало) оспорювані в рамках цієї справи податкові повідомлення-рішення та інші рішення, а саме:

- податкове повідомлення-рішення № від 19.09.2019 форми «Р», яким визначило позивачці до сплати грошове зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 370 630 грн. (в т.ч. за основним платежем - 296 504 грн., за штрафними санкціями - 74 126 грн., що становить 25% від суми нарахованого основного платежу);

- податкове повідомлення-рішення № від 17.09.2019 форми «Р», яким визначило позивачці до сплати грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 658 204,65 грн. (в т.ч. за основним платежем - 526 419,71 грн., за штрафними санкціями - 131 604,94 грн., що становить 25% від суми нарахованого основного платежу);

- податкове повідомлення-рішення № від 17.09.2019 форми «ПС», яким визначило позивачці до сплати штрафні санкції у загальній сумі 510 грн. за порушення вимог пп. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49 Податкового кодексу України (у зв`язку з неподанням податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2015, 2016 і 2017 роки);

- податкове повідомлення-рішення № від 17.09.2019 форми «Р», яким визначило позивачці до сплати грошове зобов`язання по військовому збору у розмірі 53 965,31 грн. (в т.ч. за основним платежем - 43 172,24 грн., за штрафними санкціями - 10 793,07 грн., що становить 25% від суми нарахованого основного платежу);

- податкове повідомлення-рішення № від 17.09.2019 форми «ПС», яким визначило позивачці до сплати штрафні санкції у загальній сумі 510 грн. за порушення вимог п. 44.1 п. 44.3 ст. 44 Податкового кодексу України (у зв`язку з неподанням до перевірки документів, пов`язаних із здійсненням підприємницької діяльності);

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 17.09.2019 №Ф-23, за змістом якої вимагало від позивачки у визначений строк сплатити суму боргу по сплаті єдиного внеску в розмірі 264 658,20 грн. (що становить виключно недоїмку);

- рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 17.09.2019, відповідно до якого застосувало до позивачки у зв`язку із здійсненням за результатами перевірки донарахувань суми єдиного внеску штрафну санкцію у розмірі 76 113,78 грн.;

- рішення № про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 17.09.2019, відповідно до якого застосувало до позивачки штрафну санкцію у розмірі 510 грн.

Перелічені податкові повідомлення-рішення, рішення про застосування штрафних санкцій та вимогу про сплату боргу (недоїмки) були надіслані разом з рекомендованим поштовим відправленням на ту ж саму адресу позивачки, та 23.11.2019 повернулися неврученими з причини спливу встановленого строку зберігання.

За змістом позову копії документів (наказу і повідомлення), на підставі яких була проведена документальна перевірка, акт перевірки та перелічені вище рішення відповідача ОСОБА_1 отримали лише в січні 2020 року, разом із листом ГУ ДПС у м. Києві вих. №74/АДВ/26-15-42-03-27 від 10.01.2020.

В подальшому, 10.12.2019 ГУ ДПС у м. Києві сформувало та виставило позивачці вимогу про сплату боргу (недоїмки) за №Ф-40786-10, за змістом якої сума боргу по сплаті єдиного внеску станом на 30.11.2019 становила вже 334 855,56 грн. (з них недоїмка - 258 231,78 грн., штрафи - 76 623,78 грн.). Зазначена Вимога від 10.12.2019, як стверджує позивачка, отримана нею 17.12.2019

Вважаючи податкові повідомлення-рішення та інші рішення, вимоги про сплату боргу (недоїмки) контролюючого органу протиправними, позивач звернулась з даним адміністративним позовом до суду.

Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив частково та зазначив, що з огляду на приписи п. 42.4 ст. 42 ПК України наказ від 27.06.2019 про проведення перевірки вважається врученим 03.08.2019, тобто вже по завершенню проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та після складання акта такої перевірки. Наведена обставина свідчить про те, що контролюючий орган порушив встановлений ст. 78 і 79 ПК України порядок проведення документальних позапланових невиїзних перевірок, розпочавши та здійснивши таку перевірку до моменту вручення платнику (позивачці) наказу та повідомлення про проведення перевірки

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що суми недоїмки та штрафи були визначені позивачці згідно оспорюваних вимог та рішень за наслідками проведеної з порушенням норм ПК України документальної перевірки (про що вище по тексту цього рішення наведені відповідні висновки суду), то такі рішення про застосування штрафів і вимоги про сплату боргу (недоїмки) суд визнає протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 ПК України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Згідно абз. абз. 1-2 п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Відповідно до п. 78.1 ст. 78 ПК України, документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності в т.ч. з підстави, якщо платником податків не подано в установлений законом строк податкову декларацію, розрахунки, звіт про контрольовані операції або документацію з трансфертного ціноутворення, якщо їх подання передбачено законом (пп. 78.1.2).

У силу приписів норм п.п. 78.4, 78.5 і 78.7 ст. 78 ПК України про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом. При цьому, право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.

Допуск посадових осіб контролюючих органі до проведення документальної позапланової виїзної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу. Документальна позапланова невиїзна перевірка здійснюється у порядку, передбаченому статтею 79 цього Кодексу.

Перелік матеріалів, які можуть бути підставою для висновків під час проведення документальної позапланової перевірки, та порядок надання платниками податків документів для такої перевірки встановлено статтями 83, 85 цього Кодексу.

Приписами ст. 79 цього Кодексу визначені особливості проведення документальної невиїзної перевірки. Зокрема, за змістом зазначеної статті ПК України документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

Документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Відтак, саме виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

Отже, як було вказано вище, умовою для проведення контролюючим органом документальної позапланової невиїної перевірки є, зокрема, вручення платнику податків (його представнику) копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Так, відповідно до п. 42.2 ст. 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

При цьому, згідно з п. 42.5 ст. 42 ПК України, у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Відтак, колегія суддів наголошує, що за змістом наведених вище норм ПК України, платник податків фактично вважається також ознайомленим із наміром про проведення перевірки у разі неможливості вручення йому відповідних документів саме після проставлення поштовим органом відповідної відмітки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 200/14942/18-а, від 12 серпня 2020 року у справі №160/2116/19, від 06 серпня 2019 року у справі № 520/8681/18.

Частиною першою статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Від наведених вище правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах палата, об`єднана палата або Велика Палата Верховного Суду у відповідності до статті 346 КАС не відступала, а тому підстав для їх неврахування при вирішенні даного спору немає.

Як вбачається з матеріалів справи, копія наказу ГУ ДФС у м. Києві від 27. 06.219 №8814 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 та повідомлення від 01.07.2019 за №77644/С/26-1-42-03-27 були направлені рекомендованим повідомленням №969 (т. 1 а.с. 98).

Однак, останні не були вручені позивачеві, а конверт повернувся до контролюючого органу з відповідною відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання» від 03.08.2019 року (т. 1 а.с. 100).

Як наполягає апелянт, на думку податкового органу сам факт направлення відповідного наказу з рекомендованим повідомленням про вручення на адресу позивача надає йому підстави для початку проведення контрольного заходу, а присутність платника податків, в силу положень пункту 79.3 статті 79 ПК України, під час проведення невиїзної перевірки не є обов`язковою.

Надаючи правову оцінку зазначеним доводам в контексті встановлених фактичних обставин та у взаємозв`язку із наведеними вище нормами права, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що визначений пунктом 42.2 статті 42 ПК України спосіб вручення наказу та повідомлення щодо проведення контрольного заходу надає відповідачу можливість обирати альтернативні шляхи направлення документів платнику податків, а саме: або засобами електронного зв`язку, або шляхом вручення особисто платнику чи його представнику, або засобами поштового зв`язку.

При цьому, у разі обрання податковим органом останнього способу надіслання поштової кореспонденції та якщо поштова служба не може вручити платнику податків відповідного документа такий відповідно до абзацу 6 пункту 42.4 статті 42 ПК України вважається врученим у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Отже, платник податків вважається також ознайомленим із наміром про проведення перевірки у разі неможливості вручення йому відповідних документів після проставлення поштовим органом відповідної відмітки.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що зазначені вище положення податкового законодавства не дають підстави вважати, що законодавець ототожнює такі поняття як «вручення» та «надіслання» наказу в розумінні належного повідомлення про проведення перевірки.

Так, суд звертає увагу на те, що невиїзна перевірка проводиться не за місцезнаходженням платника податків, і завчасне (до початку перевірки) повідомлення його про час та місце проведення перевірки є гарантією його права на об`єктивну, повну та всебічну перевірку дотримання ним податкової дисципліни, включаючи можливість надання платником податків наявних у нього документів для підтвердження показників податкового обліку.

Так, вимога, яку Податковий кодекс України ставить до контролюючого органу, щодо необхідності пересвідчитись чи вручено платнику податків у визначений законодавством спосіб копію наказу про проведення невиїзної документальної перевірки, кореспондує з чітко зазначеними в статті 17 ПК України правами платника податків, а саме:

- право бути присутнім під час проведення перевірок;

- право подавати письмові звернення щодо проведення замість документальної невиїзної перевірки- документальну виїзну.

Подібні правові висновки було зроблено Верховним Судом при ухваленні постанови від 06 серпня 2019 року у справі №520/8681/18.

При цьому, Верховний Суд України у постанові від 25 січня 2015 року у справі 21-425а14 зробив правовий висновок відповідно до якого, з наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку. Невиконання вимог пункту 79.2 статті 79 ПК призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми ПК України, податковий орган, як суб`єкт владних повноважень, в силу положень Основного Закону, повинен виконувати свої повноваження лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а відтак зобов`язаний був пересвідчитись відповідно до вимог пункту 79.2 статті 79 ПК України про вручення платнику податків відповідного наказу про початок проведення перевірки щодо нього. Адже, відповідно до абзацу 2 пункту 79.2 статті 79 ПК України тільки виконання цих умов надає право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

Так, як було вірно встановлено судом першої інстанції, копія наказу ГУ ДФС у м. Києві від 27.06.219 №8814 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 з 15.07.2019 року тривалістю 5 робочих днів та повідомлення від 01.07.2019 за №77644/С/26-1-42-03-27 були направлені рекомендованим повідомленням №969 (т. 1 а.с. 98).

За змістом встановлених в ході судового розгляду обставин, документальна невиїзна перевірка відбулась за відсутності позивача з 15.07.2019 по 19.07.2019, акт перевірки датований акт від 26.07.2019, при цьому наказ про проведення перевірки вважається отриманим позивачем після її завершення, а саме 03.08.2019 року.

В ході судового процесу відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено, що до початку проведення контрольного заходу, а саме 15.07.2019 року, у нього була наявна інформація про вручення у порядку, визначеному статтею 42 ПК України, копії наказу про проведення контрольного заходу, адже в матеріалах справи відсутні документи, які б засвідчили факт отримання відповідного наказу платником податків, або надходження від пошти відповідного повідомлення про вручення із зазначенням причини невручення поштового конверта, в якому знаходився наказ, чи інші належні докази саме до початку проведення відповідної перевірки, з приводу правомірності якої виник спір, як того вимагає імперативна норма пункту 79.2 статті 79 ПК України.

Суд звертає увагу на те, що при вирішенні спорів щодо правомірності проведення контрольного заходу обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на останнього, що прямо випливає із положень статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, згідно з частиною другою цієї статті в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Разом з тим, відповідач, як суб`єкт, на якого покладено обов`язок доведення правомірності своїх дій, які полягають у проведенні документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відповідно до наказу №8814 від 27.06.2019 року, у період з 15.07.2019 по 19.07.2019 року, не довів, що він дотримався законодавчо визначених вимог щодо належного вручення наказу про проведення перевірки позивачу, які за змістом пункту 79.2 статті 79 ПК України, є законодавчо закріпленою передумовою проведення позапланової невиїзної перевірки.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з огляду на приписи ст. 42 ПК України, наказ від 27.06.2019 про проведення перевірки вважається врученим 03.08.2019, тобто вже по завершенню проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та після складання акта такої перевірки, що спростовує відповідні доводи апелянта. Наведена обставина свідчить про те, що контролюючий орган порушив встановлений ст. 78 і 79 ПК України порядок проведення документальних позапланових невиїзних перевірок, розпочавши та здійснивши таку перевірку до моменту вручення платнику (позивачці) наказу та повідомлення про проведення перевірки.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно висновку, сформульованого Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справи щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у справі №826/17123/18 (постанова від 21.02.2020 року), «оскаржуючи наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства про проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства».

У ще одній палатній справі (постанова від 22.09.2020 року у справі №520/8836/18) окрім наведених, суд касаційної інстанції обґрунтував відсутність підстав до запропонованого колегією відступу від раніше висловленої правової позиції такими висновками: «перевірка є способом реалізації владних управлінських функцій контролюючим органом як суб`єктом владних повноважень, який зобов`язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України. Невиконання вимог закону щодо підстави для проведення документальної позапланової перевірки призводить до визнання перевірки незаконною та не породжує правових наслідків такої перевірки, акт перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених частиною другою статті 74 КАС України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом» та «встановлені судами обставини щодо протиправності призначення та проведення відповідачем перевірки, за наслідками якої і було прийнято оскаржуване податкове повідомлення - рішення, є достатніми для висновку про протиправність податкового повідомлення - рішення, а тому відсутня необхідність перевірки порушення позивачем пункту 181.1 статті 181 ПК України, як підстави для донарахування суми грошового зобов`язання».

У контексті наведеного колегія суддів вважає за необхідне підкреслити, що у справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків.

Системний аналіз наведених норм у своїй сукупності дає підстави для висновку, що акт перевірки, отриманий в результаті документальної невиїзної перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених ч. 2 ст. 74 КАС України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, якщо він одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Податкові повідомлення-рішення, прийняті за наслідками незаконної перевірки на підставі висновків акту перевірки, який є недопустимим доказом, не можуть вважатись правомірними та підлягають скасуванню.

За таких обставин, зважаючи на те, що контролюючий орган порушив встановлений ст. 78 і 79 ПК України порядок проведення документальних позапланових невиїзних перевірок, розпочавши та здійснивши таку перевірку до моменту вручення платнику (позивачу) наказу та повідомлення про проведення перевірки (а безпосередньо в даному випадку - до дати повернення конверту з відповідним відправленням поштовим відділенням), колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що перевірка фізичної особи-підприємця була проведена за відсутності на те правових підстав, що в силу неодноразово згаданих вище позицій Верховного Суду свідчить про протиправність прийнятих за її наслідками податкових повідомлень-рішень та, як наслідок, необхідність їх скасування.

В контексті наведеного колегія суддів також зауважує, що за встановлення протиправності дій податкового органу щодо проведення перевіри без законних підстав у суді відсутня необхідність аналізу протиправності висновків контролюючого органу по суті виявлених перевіркою порушень.

Вказану позицію висловив Верховний Суд у постанові від 29.04.2021 року у справі № 320/6192/19.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що податкові повідомлення-рішення, рішення про застосування штрафних санкцій та вимога про сплату боргу (недоїмки) є протиправними та підлягають скасуванню.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, не спростованими доводами апеляційної скарги, про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог з огляду на недоведення відповідачем як суб`єктом владних повноважень правомірності прийнятих рішень.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 червня 2021 року.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування рішень.

Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 червня 2021 року - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст виготовлено 09 грудня 2021 року.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді Н.М. Єгорова,

А.Г. Степанюк