Справа № 340/996/20
Суддя: Баранник Н.П.
Дата ухвалення: 2021-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

25 листопада 2021 року м.Дніпросправа № 340/996/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді Баранник Н.П.,
суддів: Малиш Н.І., Щербака А.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Олександрійського об`єднаного міського військового комісаріату Кіровоградської області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року у справі № 340/996/20 (суддя Брегей Р.І.) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Олександрійського об`єднаного міського військового комісаріату Кіровоградської області, військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме: 13 червня 2018 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення (13 червня 2018 року ) до дня постановлення судом рішення у цій справі, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Позовні вимоги було обґрунтовано тим, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . 13 червня 2018 року наказом №172 командира військової частини позивача звільнено із займаної посади й переведено до нового місця проходження служби, а саме: в Олександрійському об`єднаному міському військовому комісаріаті Кіровоградської області. Наказом Олександрійського ОМВК від 16 травня 2019 року №69 позивача звільнено з військової служби. На час звільнення позивач мав 56 невикористаних днів додаткової відпустки як учасник бойових дій за 2015-2018 роки, однак під час звільнення ІНФОРМАЦІЯ_1 не виплатив компенсацію за цю додаткову відпустку. У зв`язку з цим, позивач вважає, що має право на компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки та відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року до участі у справі, як співвідповідача, залучено Олександрійський об`єднаний міський військовий комісаріат Кіровоградської області.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Олександрійського об`єднаного міського військового комісаріату Кіровоградської області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації щорічної додаткової відпустки, яка надається учаснику бойових дій, за період проходження військової служби з 01 грудня 2015 року по 16 травня 2019 року, враховуючи грошове забезпечення станом на день звільнення з військової служби (16 травня 2019 року);

- зобов`язано Олександрійський об`єднаний міський військовий комісаріат Кіровоградської області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію щорічної відпустки, яка надається учаснику бойових дій, за період за період проходження військової служби з 01 грудня 2015 року по 16 травня 2019 року, враховуючи грошове забезпечення станом на день звільнення з військової служби (16 травня 2019 року);

- зобов`язано Олександрійський об`єднаний міський військовий комісаріат Кіровоградської області виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні (з 17 травня 2019 року по день фактичного розрахунку).

В іншій частині позову відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що позивач мав право на додаткову відпустку за час проходження служби, а відтак і право на її компенсацію відповідно до пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Встановивши, що при звільненні з військової служби військовим комісаріатом із позивачем не проведено всіх необхідних розрахунків щодо нарахування й виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 17 травня 2019 року до дня фактичного розрахунку.

Не погодившись з рішенням суду, Олександрійський об`єднаний міський військовий комісаріат Кіровоградської області подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що Олександрійський об`єднаний міський військовий комісаріат Кіровоградської області у спірних правовідносинах не є належним відповідачем, та зобов`язання судом останнього вчинити дії на користь позивача є безпідставним. Так, за позицією скаржника, обов`язок щодо нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за 2015-2018 роки та середнього заробітку має бути покладений на військову частину НОМЕР_1 , оскільки право позивача на отримання таких виплат виникло під час звільнення з даної військової частини (13.06.2018). Крім цього, скаржник звертає увагу, що фактично позивача звільнено з військової служби Командувачем військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_3 ЗСУ МОУ (наказом від 01.04.2019 №84). Також, відповідач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 не є прибутковою організацією та не має власних доходів, рахунків, повністю фінансується з Державного бюджету України (через фінансовий орган Кіровоградського обласного військового комісаріату м. Кропивницький).

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2020 року рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року в частині задоволених позовних вимог щодо зобов`язання Олександрійського об`єднаного міського військового комісаріату Кіровоградської області виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні (з 17 травня 2019 року до дня фактичного розрахунку) скасовано та в цій частині прийнято нову постанову про відмову в задоволенні позову. В іншій частині рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання протиправною бездіяльності Олександрійського ОМВК щодо нарахування й виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та зобов`язання останнього здійснити нарахування й виплату такої грошової компенсації позивачу за період проходження військової служби з 1 грудня 2015 року до 16 травня 2019 року.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні (з 17 травня 2019 року до дня фактичного розрахунку), оскільки суд першої інстанції передчасно зобов`язав Олександрійський ОМВК здійснити нарахування й виплату згаданого виду середнього заробітку за відсутності факту проведення з позивачем остаточного розрахунку щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, представник позивача подав скаргу.

Верховний Суд, переглядаючи справу в касаційному порядку, своєю постановою від 21 липня 2021 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гулого Андрія Васильовича задовольнив частково, постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 8 грудня 2020 року скасував, а справу направив на новий судовий розгляд до Третього апеляційного адміністративного суду.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року справу прийнято до провадження.

Судом апеляційної інстанції здійснюється новий судовий розгляд апеляційної скарги відповідача Олександрійського об`єднаного міського військового комісаріату Кіровоградської області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року у справі № 340/996/20.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст.311 КАС України.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України від 22 травня 2018 року №274 звільнено від займаної посади і призначено позивача старшим офіцером відділення комплектування Олександрійського об`єднаного міського військового комісаріату Кіровоградської області оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » Сухопутних військ Збройних Сил України (на вищу посаду в порядку просування по службі).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13 червня 2018 року №172 позивача, серед іншого, з 13 червня 2018 року виключено зі списків особового складу частини й усіх видів забезпечення. В наказі зазначено вважати, що позивач справи та посаду здав і вибув до нового місця служби в місто Олександрія Кіровоградської області.

Згідно з довідкою №81 від 8 квітня 2020 року, виданою за підписом командира військової частини НОМЕР_1 , позивач на час вибуття мав 56 невикористаних днів додаткової відпустки за 2015-2018 роки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки», пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до довідки №551 від 2 березня 2020 року, виданої за підписом командира військової частини НОМЕР_1 , позивач, будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , соціальну відпустку як учасник бойових дій, передбачену Законом України «Про відпустки», за 2015-2018 роки не використав і грошову компенсацію за неї не отримав.

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 (по стройовій частині) від 14 вересня 2018 року №66 позивача зараховано до списків особового складу на всі види забезпечення.

Наказом Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » Збройних сил України Міністерства оборони України від 1 квітня 2019 року №84 відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» за підпунктом «й» позивача звільнено з військової служби.

На підставі наказу військового комісара Олександрійського ОМВК від 16 травня 2019 року №69 позивача виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказуючи на неправомірність дій відповідача щодо не нарахування й не виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, позивач звернувся до суду з позовом про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити таку компенсацію, а також виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог, враховуючи наступне.

Щодо заявлених вимог, в частині визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015-2018 роки та зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату такої грошової компенсації за вказаний період, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір між сторонами в цій частині, врахував правові висновки, викладені Верховним Судом у рішенні від 16.05.2019 за результатами розгляду зразкової справи №620/4218/18, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019.

Так, у вказаному судовому рішенні Верховним Судом, з аналізу положень Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України «Про відпустки», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зроблено наступні висновки: По-перше, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», припиняється. Однак, норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації. По-друге, припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

У рішенні від 16.05.2019 року Верховним Судом вказано ознаки типових справ.

З наявних в матеріалах справи доказів та заявлених позивачем вимог вбачається, що дана справа, в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та зобов`язання відповідача здійснити виплату вказаної компенсації, за ознаками є типовою справою та предмет спору, в даному випадку співпадає з предметом спору зразкової справи №620/4218/18.

Відповідно до ч.3 ст.291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має врахувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Оскільки дана адміністративна справа в цій частині позовних вимог відповідає ознакам типової справи, судом першої інстанції обґрунтовано при вирішенні даної справи враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи №Пз/9901/4/19 (№620/4218/18).

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач, як учасник бойових дій, не використав 56 днів додаткової відпустки у період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 за 2015-2018 роки, грошової компенсації замість неї під час вибуття з військової частини 13.06.2018 не отримував.

Згідно наданих Олександрійським ОМВК письмових пояснень, викладених у відзиві на позов, за період проходження військової служби в ІНФОРМАЦІЯ_4 з 14.06.2018 по 16.05.2019 додаткова відпустка відповідно до статті 16-2 Закону України «Про відпустки» та п.12 ч.1 ст.12 «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» позивачу не надавалась, грошова компенсація замість неї не виплачувалась.

Відтак, позивач має право на виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 01.12.2015 року по 16.05.2019 року, оскільки така компенсація при звільненні останньому не була виплачена.

В апеляційній скарзі скаржник, не заперечуючи право позивача на отримання під час звільнення з військової служби грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки, стверджує про те, що таке право у нього виникло 13.06.2018 під час, як зазначає скаржник, «звільнення» з військової частини НОМЕР_2 , в якій позивач проходив військову службу у вищевказаний період. При цьому, за позицією скаржника, обов`язок щодо виплати такої компенсації та середнього заробітку за порушення строків розрахунків при звільненні за вказаний період в спірному випадку має бути покладений на військову частину НОМЕР_2 .

Надаючи оцінку таким аргументам скаржника колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, дійсно встановлені обставини справи прави свідчать про те, що позивач у період з 2015 року по 2018 рік проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , під час якої набув право на отримання додаткової відпустки за даний період.

Натомість в травні 2018 року позивач був звільнений від займаної посади у військовій частині НОМЕР_2 та призначений на вищу посаду у порядку просування по службі у Олександрійському ОМВК, до списків особового складу якого був зарахований та прийнятий на всі види забезпечення 14.06.2018.

Отже, у спірному випадку фактично відбулось переведення позивача з одного місця служби до іншого.

Приписами абз.3 п.14 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено право військовослужбовця на отримання грошової компенсації на невикористані дні додаткової відпустки. При цьому, таке право виникає у військовослужбовця у разі звільнення з військової служби.

В свою чергу право військовослужбовця на отримання при звільненні грошової компенсації на невикористані дні додаткової відпустки кореспондується з обов`язком роботодавця здійснити виплату такої компенсації у день звільнення військовослужбовця з військової служби.

З військової служби позивач був звільнений 16.05.2019 наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 , який видано на підставі наказу Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ЗСУ МОУ від 01.04.2019 №84.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними аргументи скаржника, що в спірному випадку обов`язок щодо нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки має бути покладений на військову частину НОМЕР_1 , оскільки останнім місцем служби позивача, з якого позивач був звільнений 16.05.2019, є саме ІНФОРМАЦІЯ_1 , який і мав здійснити повний розрахунок з позивачем, виплативши всі належні йому кошти, в тому числі грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпуски, право на яку позивач набув під час проходження військової служби.

Таким чином, оскільки встановлені обставини справи свідчать про те, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу військового комісаріату від 16.05.2019 №69, Олександрійським об`єднаним міським військовим комісаріатом Кіровоградської області не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 №3551-ХІІ, за період проходження військової служби з 01.12.2015 по 16.05.2019, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що комісаріатом в спірному випадку допущено протиправну бездіяльність.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог позивача та наявність правових підстав для їх задоволення в частині визнання протиправною бездіяльності Олександрійського ОМВК щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та зобов`язання останнього здійснити нарахування та виплату такої грошової компенсації позивачу за період проходження військової служби з 01.12.2015 по 16.05.2019.

Колегія суддів не бере до уваги аргументи скаржника про те, що фактично з військової служби позивача було звільнено Командувачем військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ЗСУ МОУ, а не ІНФОРМАЦІЯ_1 , з огляду на таке.

Таку, згідно пункту 3 Положення про військові комісаріати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №389 від 03.06.2013 військові комісаріати Автономної Республіки Крим, областей та м. Києва підпорядковуються оперативному командуванню, в зоні відповідальності якого вони перебувають згідно з військово-адміністративним поділом території України.

Районні, об`єднані районні, міські, об`єднані міські, військові комісаріати підпорядковуються відповідному обласному військовому комісаріату, на території відповідальності якого вони перебувають згідно з адміністративно-територіальним устроєм України.

Безпосереднє керівництво військовими комісаріатами і контроль за їх діяльністю здійснюють відповідні оперативні командування, а загальне - командування Сухопутних військ Збройних Сил, яке узгоджує основні питання діяльності військових комісаріатів з відповідними структурними підрозділами Генерального штабу та Міноборони.

Пунктом 6 Положення визначено, що призначення на посади та звільнення з посад військових комісарів та інших військовослужбовців військових комісаріатів здійснюється посадовими особами відповідно до номенклатури посад для призначення військовослужбовців.

Військовий комісар призначає на посаду та звільняє з посади працівників військового комісаріату.

Згідно з ч.2 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установ тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Як встановлено вище, наказом військового комісара Олександрійського ОМВК №69 від 16.05.2019 позивача виключено зі списків особового складу комісаріату та всіх видів забезпечення. Даний наказ видано на підставі наказу Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ЗСУ МОУ від 01.04.2019 №84.

При цьому, у вказаному наказі визначено суми, які підлягають сплаті позивачу у зв`язку з звільненням зі служби. В той же час, відповідач не визначив того, що на користь позивача має бути сплачена грошова компенсація за дні невикористаної відпустки.

Отже, аргументи відповідача про те, що оскільки він не видавав наказ про звільнення позивача, то у нього відсутній обов`язок сплачувати належні суми військовослужбовцю при звільненні, є безпідставними.

Щодо заявлених позовних вимог, в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17 висловлено правову позицію, яка підтримана Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13 травня 2020 року в справі №810/451/17, відповідно до якої статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, а саме: в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Водночас, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

В даному випадку, при звільненні з військової служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним з 1 грудня 2015 року до 16 травня 2019 року додаткову відпустку як учаснику бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», проте ІНФОРМАЦІЯ_1 не виплатив позивачу спірну компенсацію.

Колегія суддів зауважує, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, що передбачені статтею 117 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої цією статтею.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України, якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 4 квітня 2018 року в справі №524/1714/16-а.

З огляду на викладене, враховуючи задоволення судом позовних вимог, зокрема, про зобов`язання Олександрійського ОМВК нарахувати й виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію щорічної відпустки, яка надається учаснику бойових дій, за період за період проходження військової служби з 1 грудня 2015 року до 16 травня 2019 року, враховуючи грошове забезпечення станом на день звільнення з військової служби (16 травня 2019 року), колегія суддів дійшла висновку про наявність у позивача права на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постановах від 4 вересня 2020 року в справі №120/2005/19-а, від 6 серпня 2020 року в справі №805/2572/16-а, від 9 липня 2020 року в справі №821/2093/16, від 28 жовтня 2020 року в справі №240/222/20.

Колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо частково задоволення позовних вимог.

В частині відмови в задоволенні позовних вимог рішення суду позивачем не оскаржується, тому колегія суддів не перевіряє обґрунтованість рішення в цій частині.

З урахуванням вищевикладеного, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції рішення ухвалено з додержанням норм матеріального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Олександрійського об`єднаного міського військового комісаріату Кіровоградської області - залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року у справі № 340/996/20 - залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий - суддя Н.П. Баранник

суддя Н.І. Малиш

суддя А.А. Щербак