Справа № 340/2594/21
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2021-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

08 грудня 2021 року м. Дніпросправа № 340/2594/21

Третій апеляційний адміністративний суд
у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),
суддів: Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі
апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року

у справі № 340/2594/21

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправної бездіяльності та стягнення середнього заробітку за час затримки у виплаті розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) Міністерства оборони України щодо невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення (31.03.2016) по день фактичного розрахунку (14.04.2021);

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) Міністерства оборони України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з дня звільнення (31.03.2016) по день фактичного розрахунку (14.04.2021) в сумі 983 001,60 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при звільненні позивача і виключення його зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення 31.03.2016 йому не виплачена грошова компенсація за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, тобто розрахунок при звільненні проведений не у повному обсязі. Ні підставі рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року у справі №340/5624/20 Військовою частиною НОМЕР_1 14.04.2021 позивачу виплачені грошові кошти в сумі 4342,47 грн. відповідної компенсації за невикористані дні додаткових відпусток за 2015-2016 роки, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за затримку виплати коштів при звільненні, право на яке встановлено судовим рішенням.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) Міністерства оборони України щодо невиплати позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 01.04.2016 (наступний день після звільнення) по 13.04.2021 (день, що передує дню розрахунку).

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) Міністерства оборони України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01.04.2016 (наступний день після звільнення) по 13.04.2021 (день, що передує дню розрахунку) в сумі 4323,00 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Суд виходив з того, що відповідач провів повний розрахунок з позивачем після його звільнення зі служби поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, внаслідок чого у позивача виникло право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Щодо розміру суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби, суд встановив, що у порівнянні із виплаченою компенсацією за невикористані календарні дні додаткової відпустки у розмірі 4342,47 грн., визначена позивачем сума 982467,36 грн. не є співмірною, оскільки вона значно перевищує суму виплаченої компенсації.

Керуючись правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 26.05.2019 у справі №761/9584/15ц і застосовуючи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, суд дійшов висновку, що справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, може вважатися виплата у розмірі 4 323,47 грн., яка розрахована із врахуванням істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку (0,0044) помноженої на середньоденну заробітну плату та кількість днів затримки розрахунку.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) Міністерства оборони України на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 4323 грн. та прийняти нове рішення, яким змінити відповідну частину рішення суду на стягнення з відповідача відповідного відшкодування у розмірі 983001,60 грн. За твердження позивача, суд першої інстанції невірно здійснив розрахунок розміру середнього заробітку.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач також подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідач зазначає, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до ст.117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати, а з прийняттям судових рішень, положення статей 116, 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що регулюється матеріальними нормами трудового права. Також відповідач посилається на те, що порядок проведення розрахунків при звільненні з військової служби регулюється Законом України № 2011-ХІІ «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», однак цей Закон не передбачає такий вид відповідальності як виплата середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні та не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації

Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість додаткового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 ( НОМЕР_3 ) Міністерства оборони України, 18.11.2015 позивач набув статусу учасника бойових дій,

Наказом від 31.03.2016 №33 позивача звільнено з військової служби у запас Збройних сил України за підпунктом «є» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а 31.03.2016 наказом №78 командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) позивача виключено зі списків особового складу частини.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 15.02.2021 у справі №340/5624/20, яке набрало законної сили 18.03.2021, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) Міністерства оборони України нарахувати та виплатити позивачеві грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, яка передбачена ч.4 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за період з 2015 року по 2016 рік.

На виконання вказаного рішення суду, 14.04.2021 відповідачем виплачена компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки в сумі 4342,47 грн.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо несвоєчасної виплати при звільненні зі служби компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій протиправною, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.03.2016 (день звільнення) по 14.04.2021 (день фактичного розрахунку).

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції про часткове задоволення позову та вважає за необхідне зазначити таке.

Стосовно застосування у спірних відносин положень законодавства про працю, суд першої інстанції правильно виходив з того, що оскільки спеціальним законодавством, яким врегульовано правовідносини у сфері проходження військової служби, не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, то застосуванню підлягають положення трудового законодавства, якими такі питання врегульовані.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, компенсація за дні невикористаної відпустки як один із видів державних гарантій, на яку мав право позивач під час проходження служби (Закон України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»), повинна бути виплачена у день звільнення позивача із військової служби, а факт її несвоєчасної виплати є підставою для застосування наслідків, які передбачені ст..117 КЗпП України.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Відповідно до ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпПУкраїни).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

У спірному випадку встановлено, що позивач звільнений із військової служби 31.03.2016.

Рішення суду про стягнення на користь позивача грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки виконано 14.04.2021.

Отже, встановлені у справі обставини свідчать, що відповідачем проведено фактичний розрахунок з позивачем у зв`язку з його звільненням поза межами строку, встановленого ст.116 КЗпП України, тому позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі положень статті 117 КЗпП України.

Періодом затримки розрахунку є період з 01.04.2016 по 13.04.2021, що складає 1839 календарних дня.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З огляду на довідку Військової частини НОМЕР_1 від 19.04.2021 №3064 сума середньоденного грошового забезпечення позивача на день звільнення складала - 534,24 грн. (21 577,20+ 10 477,08/ 60 ( 29+31)).

Судом правильно встановлено, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби, що виразилось у несвоєчасній виплаті компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, складає 982467,36 грн. (534,24 грн. х 1 839 к.д.).

Також суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що сума 982467,36 грн. не може вважатися співмірною, оскільки вона значно перевищує суми належних позивачеві при звільнені і визнаних в судовому порядку виплат.

Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, з огляду на фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 4323,47 грн., який розрахований із врахуванням істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку (0,0044) помноженої на середньоденну заробітну плату та кількість днів затримки розрахунку.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам у справі, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду.

Передбачені ст.317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2021 року у справі № 340/2594/21 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк

суддя Н.А. Бишевська

суддя Я.В. Семененко