Справа № 640/7864/21
Суддя: Коротких Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2021-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/7864/21 Суддя (судді) першої інстанції: Іщук І.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Коротких А.Ю.,

суддів Сорочка Є.О.,

Єгорової Н.М.,

при секретарі Дмитренко К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2021 року у справі за адміністративним позовом Акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг про визнання нечинними ліцензійні умови в частині, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

Акціонерне товариство «ДТЕК Західенерго» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг про визнання нечинними ліцензійні умови в частині, зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2021 року адміністративний позов задоволено частково.

Судом першої інстанції ухвалено:

«Визнано протиправним та нечинним пункт 5 Змін до деяких постанов Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 10.02.2021 №218 в частині «Унести до Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва теплової енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 22 березня 2017 року № 308 такі зміни:

1) пункт 1.7 глави 1 після підпункту 3 доповнити новим підпунктом 4 такого змісту:

« 4) копії документів, що підтверджують правонаступництво суб`єкта господарювання (у разі надання йому у власність, користування (оренду, концесію тощо) цілісного майнового комплексу з виробництва теплової енергії) за борговими зобов 'язаннями з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання, що виникли у суб`єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно (володів або користувався ним);

2) пункт 3.2 глави 3 доповнити новими підпунктами такого змісту:

« 26) у строки, передбачені Порядком ліцензування видів господарської діяльності, державне регулювання яких здійснюється Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затвердженим постановою НКРЕКП від 03 березня 2020 року № 548, звернутися із письмовою заявою до НКРЕКП щодо проведення перевірки додержання ним ліцензійних умов та законодавства у сферах енергетики та комунальних послуг, якщо:

ліцензіат має намір передати цілісний майновий комплекс іншому суб`єкту господарювання (якщо статутними документами не передбачено, що до суб`єкта господарювання, якому передається цілісний майновий комплекс, переходять усі права і обов`язки попереднього ліцензіата);

ліцензіат, що здійснює господарську діяльність на цілісному майновому комплексі, має намір анулювати ліцензію».

Визнано протиправним та нечинним пункт 7 Змін до деяких постанов Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 10.02.2021 № 218 «Унести до Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 27 грудня 2017року № 1467, такі зміни:

1) пункт 1.6 глави 1 після підпункту 2 доповнити новим підпунктом 3 такого змісту: « 3) копії документів, що підтверджують правонаступництво суб`єкта господарювання (у разі надання йому у власність, користування (оренду, концесію тощо) цілісного майнового комплексу з виробництва електричної та теплової енергії) за борговими зобов`язаннями з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання, що виникли у суб`єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно (володів або користувався ним);».

У зв 'язку з цим підпункти 3-7 вважати відповідно підпунктами 4 - 8;

2) пункт 2.2 глави 2 доповнити новими підпунктами такого змісту:

« 45) у строки, передбачені Порядком ліцензування видів господарської діяльності, державне регулювання яких здійснюється Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затвердженим постановою НКРЕКП від 03 березня 2020 року № 548, звернутися із письмовою заявою до НКРЕКП щодо проведення перевірки додержання ним ліцензійних умов та законодавства у сферах енергетики та комунальних послуг, якщо:

ліцензіат має намір передати цілісний майновий комплекс іншому суб`єкту господарювання (якщо статутними документами не передбачено, що до суб`єкта господарювання, якому передається цілісний майновий комплекс, переходять усі права і обов`язки попереднього ліцензіата);

ліцензіат, що здійснює господарську діяльність на цілісному майновому комплексі, має намір анулювати ліцензію.

Визнано протиправним та нечинним пункт 9 Змін до деяких постанов Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затверджених Постановою НКРЕКП від 10.02.2021 № 218 «Унести до Порядку ліцензування видів господарської діяльності, державне регулювання яких здійснюється Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 03 березня 2020року № 548, такі зміни:

2) пункт 6.3 глави 6 викласти в такій редакції:

« 6.3. У разі передачі цілісного майнового комплексу ліцензіата іншому суб`єкту господарювання, який має намір отримати або отримав відповідну ліцензію, такий суб`єкт господарювання до заяви про отримання ліцензії (повідомлення про зміну даних, зазначених у заяві та документах, що додавалися до заяви про отримання ліцензії) додає гарантійний лист про виконання зобов 'язань щодо усунення порушень ліцензійних умов, встановлених відповідними рішеннями НКРЕКП та невиконаних попереднім ліцензіатом, у частині виконання технологічних вимог і коригування витрат та доходів.

Ліцензіат, який має намір передати цілісний майновий комплекс іншому суб`єкту господарювання, у випадках, передбачених відповідними ліцензійними умовами, має не пізніше ніж за два місяці до передачі цілісного майнового комплексу звернутися до НКРЕКП із письмовою заявою щодо проведення перевірки додержання ним ліцензійних умов та законодавства у сферах енергетики та комунальних послуг (якщо статутними документами не передбачено, що до суб`єкта господарювання, якому передається цілісний майновий комплекс, переходять усі права і обов`язки попереднього ліцензіата).

Ліцензіат, який має намір анулювати ліцензію, у випадках, передбачених відповідними ліцензійними умовами, має не пізніше ніж за два місяці до подачі заяви на анулювання ліцензії звернутися до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг із письмовою заявою щодо проведення перевірки додержання ним ліцензійних умов та законодавства у сферах енергетики та комунальних послуг».

В іншій частині позовних вимог відмовлено».

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нову постанову в цій частині, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю. Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення неповно досліджено обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права.

Заслухавши учасників справи, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 10.02.2021 року №218, затверджено Зміни до деяких постанов Національної Комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Позивач, вважаючи, що окремі положення вищезазначеної постанови є протиправними та такими, що підлягають скасуванню, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 18 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Так, особливості оскарження нормативно-правових актів, зокрема постанов Кабінету Міністрів України, передбачені статтею 264 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до змісту частини першої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України такий порядок поширюється на розгляд адміністративних справ щодо законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України, постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим; законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Відповідно до частини третьої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

Водночас, згідно з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №826/24498/15 (провадження №К/9901/62434/18), поняття «юридичного спору» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Конституційний Суд України в підпункті 3.6 пункту 3 рішення від 01.12.2004 року №18-рп/2004 (у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес)) зазначив, що системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

На підтвердження того, що позивач є учасником спірних правовідносин, останнім до матеріалів справи долучено відповідні копії договорів купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді.

Разом з тим, позивачем до матеріалів справи долучено витяг з Ліцензійного реєстру Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, відповідно до якого позивач має чинні ліцензії на виробництво теплової енергії на теплоцентралях, теплоелектространціях, атомних електростанціях і когенераційних установах; на виробництво електричної енергії.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Акціонерне товариство «ДТЕК Західенерго» () здійснює наступні види діяльності: 35.11 Виробництво електроенергії (основний); 35.14 Торгівля електроенергією; 35.30 Постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря.

Таким чином з викладеного слідує, що позивач є учасником правовідносин, у яких застосовано оскаржуваний нормативно-правовий акт.

У той же час, слід зазначити, що приписами ч. 4 ст. 20 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» визначено, що органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю зобов`язані погоджувати з Антимонопольним комітетом України, його територіальними відділеннями проекти нормативно-правових актів та інших рішень, які можуть вплинути на конкуренцію, зокрема щодо створення суб`єктів господарювання, встановлення і зміни правил їх поведінки на ринку, або такі, що можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції на відповідних ринках, а також одержувати дозвіл Антимонопольного комітету України на концентрацію у випадках, передбачених законом.

Так, в матеріалах справи міститься лист АМКУ від 14.12.2020 року №128-06/02-17155 щодо погодження, серед іншого, оскаржуваної постанови.

Таким чином, вимоги щодо погодження оскаржуваної постанови з АМКУ відповідачем були дотримані.

Щодо пунктів 5, 7, 9 (за виключенням підпункту 27 пункту 5 та підпункту 46 пункту 7) постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 10.02.2021 року №218, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з підпунктом 1.3 пункту 1 постанови від 03.03.2020 року №548 ліцензійні умови - нормативно-правовий акт НКРЕКП, положення якого встановлюють вичерпний перелік вимог до провадження господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, обов`язкових для виконання ліцензіатом, та вичерпний перелік документів, що додаються до заяви про отримання ліцензії.

У відповідності до частини третьої статті 22 Закону України «Про теплопостачання» у разі якщо суб`єкту господарювання надано в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісний майновий комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії, такий суб`єкт стає правонаступником за борговими зобов`язаннями з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання, що виникли у суб`єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно (володів або користувався ним).

З наведеного вбачається, що у випадку наявності боргових зобов`язань у суб`єкта господарювання, який здійснює господарську діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, такі боргові зобов`язання покладаються на суб`єкта господарювання в частині обов`язку з оплати спожитого органічного палива, електроенергії, нетрадиційних та поновлюваних видів енергії, альтернативних джерел енергії, та послуг з їх транспортування і постачання.

З аналізу пунктів 5, 7, 9 (за виключенням підпункту 27 пункту 5 та підпункту 46 пункту 7) оскаржуваної постанови вбачається, що дані пункти передбачають правонаступництво за борговими зобов`язаннями з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання.

Разом з тим, відповідно до Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», основними завданнями Регулятора є: 1) забезпечення ефективного функціонування та розвитку ринків у сферах енергетики та комунальних послуг; 2) сприяння ефективному відкриттю ринків у сферах енергетики та комунальних послуг для всіх споживачів і постачальників та забезпечення недискримінаційного доступу користувачів до мереж/трубопроводів; 3) сприяння інтеграції ринків електричної енергії, природного газу України з відповідними ринками інших держав, зокрема в рамках Енергетичного Співтовариства, співпраці з Радою регуляторів Енергетичного Співтовариства, Секретаріатом Енергетичного Співтовариства та національними регуляторами енергетики інших держав; 4) забезпечення захисту прав споживачів товарів, послуг у сферах енергетики та комунальних послуг щодо отримання цих товарів і послуг належної якості в достатній кількості за обґрунтованими цінами; 5) сприяння транскордонній торгівлі електричною енергією та природним газом, забезпечення інвестиційної привабливості для розвитку інфраструктури; 6) реалізація цінової і тарифної політики у сферах енергетики та комунальних послуг; 7) сприяння впровадженню заходів з енергоефективності, збільшенню частки виробництва енергії з відновлюваних джерел енергії та захисту навколишнього природного середовища; 8) створення сприятливих умов для залучення інвестицій у розвиток ринків у сферах енергетики та комунальних послуг; 9) сприяння розвитку конкуренції на ринках у сферах енергетики та комунальних послуг; 10) інші завдання, передбачені законом.

Так, відповідно до статті 42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про основні засади господарської діяльності» принцип свободи господарської діяльності полягають серед іншого, у забороні незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарську діяльність.

З цього приводу позивачем було зазначено, що вирішення питань боргових зобов`язань та недобросовісної поведінки окремих суб`єктів господарювання, кожен з яких є самостійним у розумінні статті 42 Господарського кодексу України, віднесено до компетенції інших інституцій - правоохоронних органів, суду.

Так, критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Статтею 4 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» визначено основні принципи діяльності Регулятора, яким, зокрема, є адресність регулювання.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що приймаючи відповідні зміни пунктами 5, 7, 9 оскаржуваної постанови, відповідачем порушено принцип адресності регулювання.

Крім того, боргові зобов`язання на суб`єкта господарювання в частині обов`язку з оплати спожитого органічного палива, електроенергії, нетрадиційних та поновлюваних видів енергії, альтернативних джерел енергії та послуг з їх транспортування і постачання, як передбачено пунктом 5 оскаржуваної постанови, ставить в нерівні умови учасників ринку, адже невід`ємною умовою ефективного функціонування економічної системи в Україні є розвиток якісного конкурентного середовища - як результату й сукупності умов взаємодії усіх суб`єктів ринку, за відповідного рівня економічного змагання й можливості впливу окремих економічних агентів на загальноринкову ситуацію.

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про теплопостачання» у разі якщо суб`єкту господарювання надано в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісний майновий комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії, такий суб`єкт стає правонаступником за борговими зобов`язаннями з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання, що виникли у суб`єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно (володів або користувався ним).

Необхідною умовою для виникнення відносин правонаступництва за такими борговими зобов`язаннями, та, відповідно, обов`язку зі сплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання є те, що такі боргові зобов`язання виникли саме за наслідком здійснення господарської діяльності з виробництва теплової енергії. Інші боргові зобов`язання, виникнення яких безпосередньо не пов`язане з використанням цілісного майнового комплексу/індивідуально визначеного майна з метою виробництва теплової енергії, - не охоплюються правовим регулюванням ч.3 ст.22 Закону України «Про теплопостачання».

Натомість, дана норма Закону України «Про теплопостачання» не покладає на суб`єктів господарювання, які отримують зазначені об`єкти у користування з метою подальшого виробництва теплової енергії, обов`язку з погашення боргів попереднього користувача, які утворилися за наслідком здійснення іншого виду господарської діяльності, аніж виробництво теплової енергії.

Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про основні засади господарської діяльності» забороняється незаконне втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у діяльність.

Згідно з підпунктом 3 постанови НКРЕКП від 03.03.2020 року №548 «Про затвердження порядку ліцензування видів господарської діяльності, державне регулювання яких здійснюється НКРЕКП» ліцензійні умови - нормативно-правовий акт НКРЕКП, положення якого встановлюють вичерпний перелік вимог до провадження господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, обов`язкових для виконання ліцензіатом, та вичерпний перелік документів, що додаються до заяви про отримання ліцензії.

Однак, положення оскаржуваної постанови (пункти 5, 7, 9) встановлюють вимоги для суб`єктів господарювання на момент провадження такої господарської діяльності.

Так, внесені зміни пунктами 5, 7, 9 оскаржуваної постанови в постанови НКРЕКП від 22.03.2017 року №308, від 27.12.2017 року №1467 та від 03.03.2020 року №548, регулюють відносини щодо боргових зобов`язань, які виникають за наслідком здійснення господарської діяльності у сфері виробництва електричної та теплової енергії.

Тобто, пункти 5, 7, 9 (за виключенням підпункту 27 пункту 5 та підпункту 46 пункту 7) оскаржуваної постанови, фактично порушують право власності позивача на його майно, яке забезпечує його господарську діяльність.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними та нечинними пунктів 5, 7, 9 (за виключенням підпункту 27 пункту 5 та підпункту 46 пункту 7) Змін до деяких постанов Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 10.02.2021 року №218.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки доводи та вимоги апеляційної скарги не стосуються рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, то колегія суддів рішення суду у цій частині не переглядає.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог.

Що стосується невідкладного опублікування резолютивної частини рішення суду про визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним в окремій його частині у виданні, в якому було офіційно оприлюднено нормативно-правовий акт, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з частиною дев`ятою статті 267 КАС України суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині.

Відповідно до статті 265 КАС України резолютивна частина рішення суду про визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним невідкладно публікується відповідачем у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання рішенням законної сили.

Разом з тим, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Головуючий суддя: Коротких А.Ю.

Судді: Сорочко Є.О.

Єгорова Н.М.

Повний текст виготовлено: 08 грудня 2021 року.