Справа № 520/17551/21
Суддя: Біленський О.О.
Дата ухвалення: 2021-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Харків
08 грудня 2021 р. справа № 520/17551/21
Суддя Харківського окружного адміністративного суду Біленський О.О., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (, вул. Надії Алексєєнко, б.43, м. Дніпро, 49008) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, в якому, з урахуванням уточненого адміністративного позову, просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, що полягає в несвоєчасній виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої Закону України від 22.10.1993 року №3351-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за 2015-2019 роки у розмірі 30364,20 грн.;

- стягнути з військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби у розмірі 423795,06 грн..

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 25.10.2021 року відкрито спрощене провадження у вказаний адміністративній справі. У вказаній ухвалі зазначено, що відповідно до положень п.1 та п.10 ч.6 ст.12, ч.1 ст.257 КАС України, справа належить до справ незначної складності, у зв`язку з чим підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно з положеннями ч.4 ст.229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до положень ст.258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Згідно з положеннями ч.2,3,4,5 ст.262 КАС України, розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі. Підготовче засідання при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - протягом п`ятнадцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Перше судове засідання у справі проводиться не пізніше тридцяти днів із дня відкриття провадження у справі. За клопотанням сторони суд може відкласти розгляд справи з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що в період з 2017 року по 2019 рік позивач проходив військову службу за контрактом на посадах офіцерського складу у військовій частині НОМЕР_2 Національної гвардії України. 07.05.2015 року позивачу присвоєно статус учасника бойових дій, посвідчення серія НОМЕР_3 . 12.06.2019 року позивача на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 №119, звільнено з військової служби в запас за станом здоров`я пп. «Б» п.2 ч.5 ст.26 Закону України від 25.03.1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу». 24.02.2021 року позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_2 про: визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої Закону України від 22.10.1993 року №3351-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за 2015-2019 роки; зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої Закону України від 22.10.1993 року №3351-XIІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за 2015-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. 30.04.2021 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом позовні вимоги задоволені повністю, справа №160/2777/21. Рішення суду набрало законної сили 31.05.2021 року. 13.08.2021 року військовою частиною НОМЕР_2 виконано рішення суду у справі №160/2777/21 та виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої Закону України від 22.10.1993 року №3351-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за 2015-2019 роки у сумі 30364,20 грн., що підтверджується довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 01.09.2021 року №0955РТРТАРЕ95010. Позивач зазначив, що оскільки військова частина НОМЕР_2 не провела з ним при звільненні з військової служби остаточний розрахунок, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. За таких обставин, наявні правові підстави для стягнення на мою користь середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку у відповідності до вимог статті 117 КЗпП України, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Представник відповідача надав до суду відзив на адміністративний позов, в якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування відзиву вказав, що вина військової частини відсутня, оскільки на час звільнення позивача спір щодо виплати даних коштів був відсутній. Командування військової частини НОМЕР_2 не визнає в повному обсязі вимоги позивача до військової частини НОМЕР_2 НГУ та вважають їх безпідставними та необґрунтованими, оскільки, відсутні порушення, які б дозволяли стверджувати саме про наявність протиправної бездіяльності з боку посадових осіб військової частини НОМЕР_2 в частині не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з огляду на те, що Позивач ні в період проходження військової служби, а ні після звільнення, ніколи не звертався до командування військової частини НОМЕР_2 із вимогою нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Тому стверджувати, що з боку відповідача мала місце протиправна бездіяльність про невиплату саме середнього заробітку, безпідставно, оскільки така вимога нічим не підтверджена та раніше не заявлялась. З огляду на викладене, позовні вимоги є необґрунтованими, та в їх задоволенні належить відмовити в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

В період з 2017 року по 2019 рік позивач проходив військову службу за контрактом на посадах офіцерського складу у військовій частині НОМЕР_2 Національної гвардії України, що не заперечувалось сторонами у справі.

07.05.2015 року позивачу присвоєно статус учасника бойових дій, посвідчення серія НОМЕР_3 .

12.06.2019 року позивача на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 №119, звільнено з військової служби в запас за станом здоров`я пп. «Б» п.2 ч.5 ст.26 Закону України від 25.03.1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу».

24.02.2021 року позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої Закону України від 22.10.1993 року №3351-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за 2015-2019 роки; зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої Закону України від 22.10.1993 року №3351-XIІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за 2015-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.04.2021 року по справі №160/2777/21 позовні вимоги задоволені повністю. Рішення суду набрало законної сили 31.05.2021 року.

13.08.2021 року військовою частиною НОМЕР_2 виконано рішення суду у справі №160/2777/21 та виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої Закону України від 22.10.1993 року №3351-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за 2015-2019 роки у сумі 30364,20 грн., що підтверджується довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 01.09.2021 року №Q958FТDТАРЕ9SD10.

Таким чином повний розрахунок з позивачем при звільненні військова частина НОМЕР_2 провела лише 13.08.2021 року.

Відтак остаточний розрахунок з позивачем відповідач провів не в день його звільнення 12.06.2019 року, а лише 13.08.2021 року.

Вважаючи протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, що полягає в несвоєчасній виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої Закону України від 22.10.1993 року №3351-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за 2015-2019 роки у розмірі 30364,20 грн., позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

З приводу спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАСУ) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ від 20.12.1991 (далі - Закон № 2011-ХІІ ) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Статтею 1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті другої Закону № 2011-ХІІ ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Частиною першою статті 9 Закону № 2011-ХІІ, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до частини четвертої статті 9 Закону № 2011-ХІІ, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Згідно з приписами ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

Судом встановлено, що позивача виключено зі списків особового складу 12.06.2019 року, а фактичний розрахунок при звільненні проведено 13.08.2021 року.

Статтею 47 КЗпП України встановлено правило, за яким власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно з положеннями статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Отже, всі суми належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними. Тобто, норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми, спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів Верховного Суду у постанові від 28.01.2021 року по справі №240/11214/19 прийшла до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення військовослужбовців.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладений у постановах Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16, від 30 січня 2019 року у справі № 807/3664/14, від 26 червня 2019 року у справі №826/15235/16.

Також, відповідно до правової позиції, сформованої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Таким чином, усі виплати при звільненні належать до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України та застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі нездійснення фактичного розрахунку на день виключення особи зі списків особового складу військової частини.

Указані висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Аналогічна правова позиція міститься також в постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.

В межах даної справи судом встановлено, що в день звільнення позивачу не було в повному обсязі виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої Закону України від 22.10.1993 року №3351-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за 2015-2019 роки. У подальшому позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності, здійснення нарахування та виплати вказаних виплат. Судовим рішенням зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період 2015-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 12.06.2019 року.

Суму грошового забезпечення за рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.04.2021 року по справі №160/2777/21 виплачено позивачеві 13.08.2021 року, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

За таких обставин суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини другої статті 117 КЗпП України, оскільки на момент звільнення позивачу не було виплачено всіх належних йому сум і розмір таких сум був спірним.

Таким чином, обираючи належний спосіб захисту прав позивача, суд приходить до висновку про протиправну бездіяльність військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, що полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.06.2019 року по 12.08.2021 року та наявність підстав для зобов`язання військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (несвоєчасної виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період 2015-2019 роки) за період з 13.06.2019 року по 12.08.2021 року.

При цьому суд зазначає, що позовна вимога стягнути з військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби у розмірі 423795,06 грн. задоволенню не підлягає, оскільки розрахунок суми покладається на відповідача, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 16.12.2020 року по справі 521/21718/16-а, від 30.09.2020 року по справі №280/676/19, від 20.02.2018 року по справі №522/5664/17.

За приписами ч.1 та ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зважаючи на встановлені у справі обставини, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст.2, 6-11, 14, 77, 78, 139, 243-246, 250, 255, 257-262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (, вул. Надії Алексєєнко, б.43, м. Дніпро, 49008) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, що полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.06.2019 року по 12.08.2021 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (несвоєчасної виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період 2015-2019 роки) за період з 13.06.2019 року по 12.08.2021 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з урахуванням приписів п.3 Прикінцевих положень КАС України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 08.12.2021 року.

Суддя Біленський О.О.