Справа № 640/16085/21
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2021-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2021 року м. Київ № 640/16085/21

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді-доповідача Келеберди В.І., суддів Амельохіна В.В., Качура І.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправним та нечинним п. 1 постанови від 12.05.2021 № 510, визнання протиправним та нечинним п.п. 2 п. 2 постанови від 31.05.2021 № 547 в частині,

В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Кабінету Міністрів України, у якому, з просить суд:

- визнати протиправним та нечинним пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2021 р. № 510 «Про утворення Бюро економічної безпеки України»;

- визнати протиправним та нечинним підпункт 2 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України № 547 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» в частині внесених змін у розділ III пункту 1 доповненого абзацом такого змісту: "Бюро економічної безпеки України" та в частині виключення абзацу дев`ятого пункту 12, у схемі спрямування і координації діяльності центральних органів виконавчої влади Кабінетом Міністрів України через відповідних членів Кабінету Міністрів України, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2014 р. № 442 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади".

В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що правомірне, в межах чинного законодавства утворення Бюро економічної безпеки України може відбуватись лише шляхом реорганізації ДФС України, а також, ефективним вирішенням поточної ситуації з діяльністю податкової міліції та необхідністю утворення нового органу з питань протидії злочинам у сфері економіки може бути запровадження моделі створення Департаменту по боротьбі з економічною злочинністю, який входить до складу підрозділів Міністерства фінансів, що забезпечує максимально плідну співпрацю та координацію. Щодо порушення прав позивача оскаржуваними пунктами постанов, останній вказує на те, що позивач розраховував на законне утворення Кабінетом Міністрів України БЕБ України, натомість, прийнято нормативні акти, якими порушено права позивача, як особи, яка претендує на участь у конкурсі на зайняття посади Директора БЕБ України.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.07.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін колегією суддів.

26.07.2021 до суду від Кабінету міністрів України надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказав на те, що позовні вимоги є безпідставними, адже на переконання сторони відповідача, фактично позивач висловлює свою суб`єктивну думку стосовно необхідності координування роботи БЕБ України через Мінфін, просить суд перебрати на себе владно-управлінські функції держави, шляхом встановлення належного підпорядкування у координуванні роботи БЕБ України. Також, акцентовано на відсутності порушених прав позивача оскаржуваними рішеннями, адже таких наразі немає, а ті що можуть мати місце у майбутньому, не створюють наразі спір.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.01.2021 Верховною Радою України ухвалено Закон України «Про бюро економічної безпеки України», який визначає правові основи організації та діяльності Бюро економічної безпеки України.

Також, Кабінетом Міністрів України 12.05.2021 прийнято постанову № 510 «Про утворення Бюро економічної безпеки України», із змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2021 № 547 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України».

Позивач, з наведених у позовній заяві обставин, вважає, що пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2021 р. № 510 «Про утворення Бюро економічної безпеки України» та підпункт 2 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України № 547 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» в частині внесених змін у розділ III пункту 1 доповненого абзацом такого змісту: "Бюро економічної безпеки України" та в частині виключення абзацу дев`ятого пункту 12, у схемі спрямування і координації діяльності центральних органів виконавчої влади Кабінетом Міністрів України через відповідних членів Кабінету Міністрів України, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2014 р. № 442 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади", є протиправними та мають бути визнані нечинними та скасовані у судовому порядку.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України, встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з положеннями частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до норм частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Статтею 113 Конституції України, встановлено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади та у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Відповідно до статті 3 Закону України від 27 лютого 2014 року №794-VII « Про Кабінет Міністрів України» (далі - Закон № 794-VII), діяльність Кабінету Міністрів України ґрунтується на принципах верховенства права та законності.

Згідно з положеннями статті 4 вказаного Закону, Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Приписами статті 117 Конституції України, визначено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Закон України «Про Бюро економічної безпеки України», визначає правові основи організації та діяльності Бюро економічної безпеки України, за ст. 1 Закону, Бюро економічної безпеки України - це центральний орган виконавчої влади, на який покладаються завдання щодо протидії правопорушенням, що посягають на функціонування економіки держави. Відповідно до покладених завдань Бюро економічної безпеки України виконує правоохоронну, аналітичну, економічну, інформаційну та інші функції. Діяльність Бюро економічної безпеки України спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України.

Тож, цими положеннями визначено статус БЕБ України, як центрального органу виконавчої влади. З наведеного також вбачається, що саме Кабінет Міністрів України є уповноваженим колегіальним органом до функцій якого віднесено створення центральних органів виконавчої влади.

Водночас, прийняттю постанови КМУ від 12.05.2021 № 510, якою утворено БЕБ України, передувало прийняття Верховної радою України Закону, саме який визначив статус такого органу, як центрального органу виконавчої влади, також, надалі КМ України прийняв постанову від 31.05.2021 № 547, якою вніс зміни до постанови від 10 вересня 2014 № 442, шляхом включення БЕБ України до переліку центральних органів виконавчої влади, діяльність яких спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України безпосередньо та через відповідних членів Кабінету Міністрів України.

Слід зазначити, що фактично позивач вказує як підстави позову суб`єктивні доводи, стосовно необхідності координування роботи БЕБ України через Мінфін, шляхом встановлення належного на його думку підпорядкування у координуванні роботи БЕБ України. Як самостійно зазначає позивач, БЕБ України утворюється, зокрема, на виконання Меморандуму про економічну та фінансову політику з Міжнародним валютним фондом від 2.06.2020.

У відповідності до положень Меморандуму БЕБ України, створюється, як орган який консолідує (об`єднує) в собі повноваження, щодо розслідування економічних злочинів. Тобто, у вказаному випадку під консолідацією слід розуміти, що повноваження з розслідування злочинів в економічній сфері забираються та передаються до новоствореного органу не лише від «податкової міліції» а й від інших державних органів яким, наразі, підвідомчі розслідування у вказаній сфері, серед таких як Національна поліція, СБУ.

З вищенаведеного вбачається, що твердження позивача про необхідність саме реорганізації «податкової міліції» у БЕБ України є необґрунтованими, оскільки взятими на себе зобов`язаннями держава України - зобов`язується саме створити новий державний орган, який буде займатися економічними злочинами, а не реорганізувати один орган в інший; реорганізація у даному випадку не проходить, оскільки новостворений орган - БЕБ України, перейме на себе не лише обов`язки та права податкової міліції, а й Національної поліції та СБУ.

Крім того, на переконання суду, не можуть бути взяті до уваги й обґрунтування позивача стосовно протиправності оскаржуваної постанови та постанови № 547, у частині працевлаштування працівників органу, що ліквідується, оскільки у разі, якщо при ліквідації будуть мати місце порушення трудових прав осіб, то саме такі особи мають звертатися до суду за захистом своїх порушених прав, а не шляхом посилання на обставини, які можуть настати у майбутньому, а можуть і не настати.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011, зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії.

Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004, поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

З огляду на вимоги статей 2, 5 КАС України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.

Для визначення інтересу, як об`єкта судового захисту, в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені КАС України.

Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес, як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово застосовував критерії, які дозволяють виявити наявність або відсутність охоронюваного законом інтересу в особи, яка звертається за судовим захистом. Судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який: має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання, але виходить за межі суб`єктивного права; пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом; є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві або скарзі особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу або скаржнику; порушений суб`єктом владних повноважень.

Відтак, позивачем не доведено, що він є суб`єктом правовідносин, на якого розповсюджується оскаржувані постанови в частині та який має право на звернення з позовом щодо їх оскарження, а також не доведено, що на позивача в майбутньому розповсюджуватимуться положення цієї постанови.

Колегія суддів наголошує на тому, що порушення прав та інтересів слід відрізняти від порушень закону. Підставою звернення до суду є протиправні рішення (дії чи бездіяльність), які порушують права (свободи чи інтереси) конкретної особи. Саме лише порушення закону, яке не призводить до порушення прав особи, не дає підстав для задоволення позову такої особи. Позови «в інтересах законності» не мають на меті захист порушених суб`єктивних прав, а тому, в таких справах не може бути реалізовано завдання адміністративного судочинства. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Як вбачається з адміністративного позову, позивач своїм порушеним оскаржуваними пунктами постанов правом вважає те, що оскільки він прийняв рішення взяти участь у конкурсі на посаду Директора Бюро економічної безпеки України, то вказані норми в подальшому, у разі його призначення на вказану посаду, у майбутньому можуть порушувати його права та/або впливати на його обов`язки, а тому, він вважає, що є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано оскаржувані акти.

Водночас, суд наголошує на тому, що позивач, наразі, не є суб`єктом таких правовідносин, оскільки матеріали справи не містять доказів участі позивача у конкурсі на зайняття посади у БЕБ України.

Слід зазначити, що позивачем доказів на підтвердження застосування до нього оскаржуваних пунктів постанов не надано, крім того, позивачем не надано суду будь-яких доказів та не наведено будь-яких доводів з приводу того, що він буде суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано такі норми, а лише посилання які ґрунтуються на припущеннях щодо можливих наслідків в майбутньому не є належними, достатніми, допустимими та достовірними доказами.

Суд погоджується з позицією сторони відповідача, що оскаржувані в цій справі положення постанов, остання жодним чином не порушують прав та інтересів позивача, а позивач не є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, за наслідками розгляду вказаного спору, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому, у їх задоволенні слід відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат, у даному випадку, відсутні.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 250, 255 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправним та нечинним п. 1 постанови від 12.05.2021 № 510, визнання протиправним та нечинним п.п. 2 п. 2 постанови від 31.05.2021 № 547 в частині відмовити.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 );

Відповідач: Кабінет Міністрів України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2).

Суддя-доповідач В.І. Келеберда

Судді В.В. Амельохін

І.А. Качур