Справа № 640/26203/19
Суддя: Пилипенко Олена Євгеніївна
Дата ухвалення: 2021-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Глущенко Я.Б. та Собківа Я.М.,

при секретарі - Ткаченко В.В.,

представника позивача: - Янчука А.А.,

представника відповідача: - Коломієць Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 серпня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби геології та надр України про визнання протиправними дій, скасування наказу, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2019 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Державної служби геології та надр України про визнання протиправними дій, скасування наказу, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити дії, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби геології та надр України від 09.12.2019 року № 282-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Управління економіки та бухгалтерського обліку - головного бухгалтера Державної служби геології та надр України з дати звільнення;

- стягнути з Державної служби геології та надр України на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 серпня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач - ОСОБА_1 звернулась із апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

02 грудня 2021 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 50829, від Державної служби геології та надр України надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до змісту якого відповідач повністю заперечує проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою, наголошує на необхідності застосування в межах спірних правовідносин висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 19.07.2019 року у справі № 452/1839/16-а.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того що ОСОБА_1 виявила бажання припинити трудовий договір за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), про що свідчить зміст поданої нею заяви про звільнення від 05.12.2019 року, в той час як заяву про відмову від заяви про звільнення за угодою сторін позивачка написала 09.12.2019 року, з огляду на бажання звільнитись шляхом переведення до органів ДФС України та скерувала останню засобами поштового зв`язку, при цьому, із долученого до матеріалів справи фіскального чеку АТ «Укрпошта» вбачається, що позивачка направила заяву до відповідача поштовою кореспонденцією 09.12.2019 року о 18:45:56, тобто за межами робочого дня відповідача, з огляду на вказане, лише 10.12.2019 року тобто вже після прийняття оскаржуваного наказу, заява позивачки була отримана відповідачем, з урахуванням чого суд приходить до висновку про те, що наказ про звільнення є законним та обґрунтованим, а відтак підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.

Колегія суддів, враховуючи правову позицію Верховного Суду, перевіривши доводи апеляційної скарги, вважає вказаний висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, ОСОБА_1 працювала в Держаній службі геології та надр України на посаді начальника Управління економіки та бухгалтерського обліку - головного бухгалтера.

05.12.2019 року позивачем подано заяву до відповідача про звільнення її із займаної посади за згодою сторін з 13.12.2019 року.

Наказом Державної служби геології та надр України від 09.12.2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 » № 282-к позивача звільнено з посади начальника Управління економіки та бухгалтерського обліку - головного бухгалтера з 13.12.2019 року за угодою сторін відповідно до ч. 2 ст. 86 Закону України «Про державну службу». Підставою прийняття вказаного наказу зазначено заяву ОСОБА_1 від 05.12.2019 року.

При цьому, 09.12.2019 року позивачем направлено на адресу відповідача заяву про відкликання заяви від 05.12.2019р. про звільнення за угодою сторін.

Однак, листом Державної служби геології та надр України від 13.12.2019р. № 24703/01/04-19 позивача повідомлено про те, що наказом Державної служби геології та надр України від 09.12.2019р. «Про звільнення ОСОБА_1 » № 282-к позивача звільнено з посади начальника Управління економіки та бухгалтерського обліку - головного бухгалтера з 13.12.2019р. за угодою сторін, а відтак, вказаним наказом була реалізована заява ОСОБА_1 від 05.12.2019р. про звільнення за угодою сторін. При цьому, заява від 09.12.2019р. про відкликання заяви від 05.12.2019р. надійшла до Державної служби геології та надр України 10.12.2019р. за вх. № 23384/02/04-19, тобто вже після винесення наказу про звільнення. З огляду на що, позивача повідомлено про залишення заяви позивача, про відкликання попередньої заяви, без задоволення.

Вважаючи наказ про звільнення протиправним з огляду на відсутність волевиявлення на припинення трудових відносин зі сторони позивача, остання звернулась до суду з позовом за захистом своїх охоронюваних законом прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України «Про державну службу».

За змістом статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Частиною першою статті 30 Закону України «Про державну службу» передбачені підстави припинення державної служби можуть бути загальними, тобто передбаченими Кодексом законів про працю України, та спеціальними, які наведені в цьому Законі. В цьому випадку до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України, якими передбачено загальні підстави припинення державної служби.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Загальні підстави припинення трудового договору визначені приписами статті 36 КЗпП України, пунктом 1 частини першої якої підставою припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Однією із підстав припинення трудового договору є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України та ч. 2 ст. 86 Закону України «Про державну службу»).

З матеріалів справи вбачається, що підставою для прийняття оскаржуваного наказу стала особиста письмова заява позивача, що містила прохання звільнити її із займаної посади за угодою сторін.

Зі змісту заяви, датованої 05.12.2019 року, яка наявна в матеріалах справи, вбачається, що позивачка власноручно написала заяву про звільнення її з посади за угодою сторін з 13.12.2019 року, що останньою не заперечується.

При домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).

За такого правового регулювання основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 11 липня 2018 року у справі № 814/2853/16, постанові від 19.07.2019 року у справі №452/1839/16.

Разом з тим, 09.12.2019 року ОСОБА_1 було написано заяву про відмову від заяви про звільнення за угодою сторін, з огляду на бажання звільнитись шляхом переведення до органів ДФС України.

При цьому, із долученого до матеріалів справи фіскального чеку АТ «Укрпошта» вбачається, що позивачка направила заяву до відповідача поштовою кореспонденцією 09.12.2019 року о 18:45:56, тобто за межами робочого дня відповідача.

З огляду на вказане, лише 10.12.2019 року тобто вже після прийняття оскаржуваного наказу, заява позивачки була отримана відповідачем.

При цьому, відповідачем не висловлено згоди щодо анулювання раніше досягнутої домовленості про звільнення позивача, про що позивачку повідомлено листом від 13.12.2019 року № 24703/01/04-19.

Так, серед підстав для припинення трудового договору КЗпП України у статті 36 окремо виділяє угоду сторін та розірвання трудового договору з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП).

Основною відмінністю між звільненням за угодою (або ж згодою) сторін та звільненням з ініціативи працівника є вираження бажання обох сторін одночасно у випадку угоди сторін та, відповідно, наявність бажання лише працівника у випадку припинення трудових відносин за його ініціативою.

Тобто, звільнення за угодою сторін передбачає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк. У свою чергу, звільнення з ініціативи працівника не передбачає обов`язкової наявності згоди роботодавця на таке звільнення, оскільки в даному випадку працівник реалізовує своє право, передбачене трудовим законодавством, а роботодавець вимушений погодитись зі звільненням працівника незалежно від свого бажання.

Отже, законність припинення трудових відносин за угодою сторін фактично поставлено у залежність від наявності взаємної згоди працівника та роботодавця на таке звільнення.

Разом із тим, за пунктом 1 статті 36 КЗпП України безстроковий трудовий договір може бути припинено у будь-який строк, стосовно якого досягли домовленості працівник та роботодавець. Такий строк може бути як меншим, так і перевищувати встановлений для звільнення за власним бажанням двотижневий період.

При цьому, дату припинення трудових відносин за угодою сторін сторони (працівник і роботодавець) визначають за взаємною домовленістю.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» наголосив, що при досягненні домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді на це роботодавця і працівника (пункт 8).

У контексті зазначеного, судом першої інстанції вірно зауважено, що відкликання заяви позивачкою від 09.12.2019 р. (вх. № 23384/02/04-19) про звільнення із займаної посади за угодою сторін могло б мати місце лише у випадку на це згоди Державної служби геології та надр України та Голови Державної служби геології та надр України.

Втім, такої згоди головою Державної служби геології та надр України на погодження заяви позивачки про відкликання її заяви про звільнення за угодою сторін від 13.12.2019 р. надано не було та враховуючи надходження такої заяви вже після прийняття рішення про звільнення, звільнення позивачки відбулося у порядку та спосіб, що визначені законодавством про працю.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 19.07.2019 року у справі №452/1839/16-а, адміністративне провадження №К/9901/23922/18.

Щодо доводів позивачки про звільнення її з роботи в період тимчасової непрацездатності, суд зазначає наступне.

Так, чинним трудовим законодавством визначено, що працівник не може бути звільнений з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, окрім звільнення за п.5 ст. 40 КЗпП України, а також перебування у відпустці.

Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не повинно проводитись, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний лист про його тимчасову непрацездатність.

Чинний Кодекс Законів про працю України не містить прямої норми яка б забороняла звільнення працівника в період перебування на лікарняному у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Окрім того, як вже зазначено судом вище, серед підстав для припинення трудового договору КЗпП України у статті 36 окремо виділяє угоду сторін та розірвання трудового договору з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП).

У справі, що розглядається, позивачка виявила бажання припинити трудовий договір за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), про що свідчить зміст поданої нею заяви про звільнення.

У постанові Верховного Суду від 02.09.2019 року у справі № 401/30/17-ц та постанові Верховного Суду від 23 червня 2021 року у справі №813/740/17 суд зазначає, що доводи позивачів на те, що їх звільнили у період тимчасової непрацездатності, є «безпідставними», адже в даному разі мало місце звільнення за угодою сторін, тому таке звільнення є цілком правомірним.

Колегія суддів наголошує, що обґрунтування вимог апеляційної скарги в цілому зводяться до необхідності застосування в межах спірних правовідносин правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 26.10.2016 року у справі № 404/3049/15-ц, разом з тим, Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати, застосовуючи аналогію закону в межах спірних правовідносин, колегія суддів зазначає, що після винесення Верховним Судом України рішення від 26.10.2016 року, на яке посилається позивачка, Верховним Судом було винесено чималу кількість інших рішень, в яких було викладено протилежні правові висновки, та на які, посилається суд першої інстанції в спірному рішенні, а тому застосуванню підлягають саме останні рішення Верховного Суду з аналогічних правовідносин.

Інших підстав для скасування рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 серпня 2021 року - без змін.

Керуючись ст..ст. 241, 242, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 серпня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.Є.Пилипенко

Суддя: Я.Б.Глущенко

Я.М.Собків

Повний текст виготовлено 07 грудня 2021 року.