Справа № 540/5122/21
Суддя: Хом'якова В.В.
Дата ухвалення: 2021-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 р.м. ХерсонСправа № 540/5122/21
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Хом`якової В.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

Позивач звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом до відповідача, в якому просить:

- визнати протиправними та скасувати вимоги про сплати боргу (недоїмки) Головного управління Державної податкової служби у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі зі сплати єдиного соціального внеску № Ф-14034-51 від 14.11.2019 року на суму 26539,26 грн., № Ф-14034-51 від 18.02.2020 року на суму 29293,44 грн. № Ф-14034-51 від 17.11.2020 року на суму 35588,74 грн. ,

- зобов`язати Головне управління у Херсонській області, Автономній республіці Крим за м. Севастополі закрити інтегровану картку платника - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 по єдиному внеску та загальнообов`язкове державне соціальне страхування з одночасним формуванням відомостей про відсутність заборгованості зі сплати єдиного внеску ,

- зобов`язати Головне управління у Херсонській області. Автономній республіці Крим та м. Севастополі зняти з податкового обліку фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що вважає вимоги відповідача прийнятими неправомірно, з порушенням норм діючого законодавства та його прав. Вказує, що спеціальним законодавчим актом, що регулює правові відносини щодо нарахування і сплати єдиного внеску є Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI, проте, оскільки позивач припинив підприємницьку діяльність до 2004 року, ОСОБА_1 не зареєстрований фізичною особою-підприємцем. За спірний період ОСОБА_1 отримував доходи у вигляді заробітної плати, з 20.01.2016 по 16.06.2017, з 15.07.2019 по 26.12.2019 працював у ДП "Житомирський бронетанковий завод" на різних посадах, з 04.07.2017 по 07.02.2018 перебував на обліку у Чаплинському районному центрі зайнятості. З огляду на протиправне нарахування контролюючим органом єдиного внеску, позивач вважає належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання зняти його з податкового обліку як фізичної особи-підприємця та закриття інтегрованої картки платника по єдиному внеску з одночасним формуванням відомостей про відсутність заборгованості зі сплати єдиного внеску.

Ухвалою від 28.09.2021 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання на 03.11.2021 на 09 год. 30 хвил., задоволено клопотання позивача та поновлено позивачу строк звернення до суду.

13.10.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову. Заперечення ґрунтуються на тому, що він не погоджується з позовними вимогами та просить в задоволенні позовної заяви відмовити повністю. В обґрунтування відзиву зазначив, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач перебував на обліку як фізична особа-підприємець з 25.03.1999, перебуває на обліку відповідача, протягом останніх трьох років податкова звітність не подавалась та податки не сплачувались. Статус фізичної особи-підприємця позивач набув до початку функціонування та формування Єдиного державного реєстру. Функціонування та формування Єдиного державного реєстру розпочалося з 01.07.2004, з набранням чинності Закону України від 15.05.2003 №755-ІУ "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців". У п. 2 Прикінцевих положень зазначеного Закону було визначено, що державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог ст. 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка. Верховною Радою України 01.07.2010 за №2390 прийнято Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання. За змістом Закону України №2390, усі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений п.2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР. Так, фізичні особи-підприємці, стосовно яких не проводилася державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця (у тому числі до створення Єдиного державного реєстру), не втратили статусу фізичної особи підприємця. В Єдиному державному реєстрі відомостей про фізичну особу-підприємця позивач, який набув такого статусу до початку його функціонування та формування, відсутній, що не свідчить про припинення здійснення підприємницької діяльності, оскільки таке припинення здійснюється виключно за процедурою, встановленою Законом України №755. Відповідно до приписів ст. 46 Закону № 755-ІУ (в початковій редакції), фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця. Згідно з частиною 9 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" також чітко визначено, що фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою. Отже, позивач набув статусу фізичної особи-підприємця з 1995 року, та не втратив його. Крім того, відповідач звертає увагу суду, що позивач не звернувся до державного реєстратора із документами для проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем, стан платника податку - "перебуває на обліку". Отже, оскільки в частині 3 статті 46 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" чітко визначено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, то можна дійти висновку, що позивач має статус фізичної особи-підприємця.

Також 13.10.2021 від відповідача надійшло клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, передбаченого ст.122 КАС України , суд ухвалою від 03.11.2021 відмовив в задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду.

Ухвалою від 03.11.2021 закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті на 24.11.2021.

17.11.2021 позивач надав до суду відповідь на відзив, також подав заяву про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн. Відповідач заперечує проти розміру судових витрат, оскільки вважає, що вони не відповідають критерію реальності та розумності їх розміру. Вказана справа є справою незначною складності.

В судове засідання 24.11.2021 позивач або його представник не прибули, подали заяви про розгляд справи в письмовому провадженні. Ухвалою від 24.11.2021 суд вирішив подальший розгляд справи проводити в письмовому провадженні.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов до наступних висновків.

ОСОБА_1 , 1977 року народження, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , з 2005 року.

Законом України від 06.12.2016 №1774 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" внесено зміни до Закону №2464, що діють з 01.01.2017, зокрема, щодо обов`язковості визначення бази нарахування єдиного внеску у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року.

Фізичні особи-підприємці, які перебувають на загальній системі оподаткування нараховують єдиний внесок на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону №2464).

Нарахування платнику єдиного внеску здійснюється автоматично на рівні податкової служби України поквартально в розмірі мінімального страхового внеску, що відображається в інтегрованій картці платника. Враховуючи обов`язок нарахування єдиного внеску до сплати, навіть у разі відсутності доходу, фізичні особи-підприємці зобов`язані сплатити до 9 лютого 2018 року за звітний 2017 рік 8448 грн. 00 коп. (3200 грн. 00 коп. х 12 х 22% ). Відповідно, щоквартальний платіж за 2018 рік складає 2457 грн. 18 коп.. (3723 грн. 00 коп. х 3 х 22% ), щоквартальний платіж у 2019 році складає 2754 грн. 18 коп. (4173 грн. 00 коп. х 3 х 22%).

У 2020 році мінімальний щомісячний страховий внесок становив з 01.01.2020 по 31.08.2020 - 1039 грн. 06 коп., з 01.09.2020 по 31.12.2020 - 1100 грн.

Згідно з відомостями інтегрованої картки платника податків, позивач має заборгованість по єдиному внеску станом на 31.10.2019 в розмірі 26539 грн. 26 коп., 31.01.2020 в розмірі 29293 грн. 44 коп.. станом на 31.10.2020 в розмірі 35588 грн. 74 коп.

14.11.2019 ГУ ДПС у Херсонській області, АР Крим та м. Севастополі склало та надіслало позивачу вимогу № Ф-14034-51 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску в станом на 31.10.2019 в розмірі 26539 грн. 26 коп.

18.02.2020 ГУ ДПС у Херсонській області, АР Крим та м. Севастополі склало та надіслало позивачу вимогу № Ф-14034-51 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску в станом на 31.01.2020 в розмірі 29293 грн. 44 коп.

17.11.2020 ГУ ДПС у Херсонській області, АР Крим та м. Севастополі склало та надіслало позивачу вимогу № Ф-14034-51 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску в станом на 31.10.2020 в розмірі 35588 грн. 74 коп.

Податкові вимоги надсилались на адресу ОСОБА_1 - АДРЕСА_2 , але повертались до відповідача з відмітками про те, що адресат не проживає або за закінченням терміну зберігання.

Згідно записів трудової книжки ОСОБА_1 в період з 20.01.2016 по 20.09.2016, з 04.04.2017 по 16.06.2017, з 15.07.2019 по 22.07.2019 , з 11.09.2019 по 26.12.2019 працював в ДП "Житомирський бронетанковий завод", в періоді з 04.07.207 по 07.02.2018 знаходився на обліку в Чаплинському районному центрі зайнятості як безробітний.

В Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутній запис про державну реєстрацію ОСОБА_1 як фізичну особу-підприємця.

Вважаючи сформовані відповідачем вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску протиправними, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно з пунктом 2 частини 1 ст.1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 року №2464-VI (далі -Закон України №2464) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом статті 2 Закону України № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону України №2464 з поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб-підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу 1 пункту 1 та пункту 3 частини 1 статті 7 Закону України №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

З огляду на вищевикладене, суд погоджується з доводами відповідача про те, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.

ОСОБА_1 у 2017-2019 роках перебував у трудових відносинах, тобто був застрахованою особою.

Відповідач не заперечує, що позивач набув статусу суб`єкта підприємницької діяльності до набрання чинності Законом № 755-IV, не звертався до державного реєстратора з реєстраційною карткою про включення відомостей про нього до ЄДР відповідно до вимог цього Закону.

Велика Палата Верховного Суду у справі № ВП 260/81/19 зазначила, що суб`єктна ознака статусу ФОП є визначальною для вирішення питання про віднесення позивача до платників єдиного внеску, а тому необхідно дослідити питання про наявність у позивача статусу ФОП. Згідно із частиною другою статті 50 Цивільного кодексу України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Частиною першою статті 128 Господарського кодексу України визначено, що громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

01 липня 2004 року набрав чинності Закон № 755-IV, яким передбачено створення і формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Відповідно до частини першої статті 42 Закону № 755-IV для проведення державної реєстрації фізична особа, яка має намір стати підприємцем, повинна подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстратору за місцем проживання такі документи: заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації фізичної особи - підприємця; копію довідки про включення заявника до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; документ, що підтверджує внесення реєстраційного збору за проведення державної реєстрації ФОП. Згідно з пунктом 2 розділу VIII "Прикінцеві положення" цього Закону державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка. При цьому реєстраційний збір за заміну свідоцтва про державну реєстрацію не стягується.

Таким чином, визначена процедура державної реєстрації з дати набрання чинності Законом № 755-IV передбачала встановлення волевиявлення особи щодо одержання правового статусу ФОП через здійснення повного (при первинному набутті) чи мінімального (при підтвердженні набутого статусу суб`єкта підприємницької діяльності до 01 липня 2004 року) комплексу дій шляхом подання державному реєстратору реєстраційної картки (документ встановленого зразка, який підтверджує волевиявлення особи щодо внесення відповідних записів до ЄДР - абзац сьомий частини першої статті 1 Закону № 755-IV) та отримання свідоцтва про державну реєстрацію (документ встановленого зразка, який засвідчує факт внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію юридичної особи або ФОП - абзац дев`ятий частини першої статті 1 Закону № 755-IV).

03 березня 2011 року набрав чинності Закон № 2390-VI, яким було внесено зміни до Закону № 755-IV. Пунктами 2-4 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2390-VI було передбачено, що процес включення до ЄДР відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв. Свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними.

Водночас пунктом 8 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2390-VI визначено, що після закінчення передбаченого для включення відомостей до ЄДР строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до ЄДР. За результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, включаються до ЄДР з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними.

Таким чином, строк для включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких була проведена до 01 липня 2004 року, визначений пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2390-VI, закінчився 03 березня 2012 року. При цьому цей строк включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких проведена до 01 липня 2004 року, підлягав застосуванню виключно у випадках самостійного подання останніми реєстраційних карток державному реєстратору.

Натомість відомості про фізичних осіб - підприємців, які самостійно не звернулись із відповідною заявою у строк, установлений пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2390-VI, підлягали включенню до ЄДР на підставі інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій. Державні реєстратори, вносячи відомості про цих фізичних осіб - підприємців до ЄДР, зобов`язані були зробити відмітку про недійсність їхнього свідоцтва про державну реєстрацію.

25 квітня 2014 року набрав чинності Закон України від 25 березня 2014 року № 1155-VII "Про внесення змін до деяких законів України щодо включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців до Єдиного державного реєстру" (далі - Закон № 1155-VII). Цим Законом пункт 2 розділу VIII "Прикінцеві положення" Закону № 755-IV викладено в новій редакції, відповідно до якої усі діючі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, відомості про яких не включені до ЄДР, зобов`язані подати державному реєстратору відповідно до вимог статті 19 цього Закону реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР. Державний реєстратор після отримання від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки зобов`язаний включити відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців і видати їм виписку з ЄДР. До того ж Законом № 1155-VII виключено пункти 2-4 і 7-9 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2390-VI.

З пояснювальної записки до проекту Закону № 1155-VII вбачається, що Закон № 2390-VI має низку прогалин, що негативно впливає на права та законні інтереси суб`єктів господарювання. Зокрема, Законом № 2390-VI не встановлені кінцеві терміни передачі тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями державним реєстраторам юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців відомостей про суб`єктів господарювання, які не включені до ЄДР, а також включення державними реєстраторами таких відомостей до ЄДР. З огляду на зазначене робота тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій, а також процес включення може затягнутись на невизначений час. Водночас на законодавчому рівні не визначено механізм включення до ЄДР відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців за їх зверненнями (у разі якщо відомості про них ще не передані тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями державним реєстраторам або з будь-яких обставин не включені державними реєстраторами до реєстру за результатами виконання Закону № 2390-VI). Ураховуючи, що проведення будь-якої реєстраційної дії, передбаченої Законом № 755-IV, можливо лише щодо юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, відомості про яких містяться в ЄДР, суб`єкти господарювання до моменту їх включення не можуть: зареєструвати зміни до своїх установчих документів та змінити відомості про себе; припинити свою діяльність; отримати виписку, витяг, довідку з ЄДР.

Також у пояснювальній записці до проекту Закону № 1155-VII указано, що реалізація Закону № 2390-VI на практиці виявилась частково неможливою з огляду на таке:

1) за результатами звірення даних відомчих реєстрів (бази даних реєстрів, журнали реєстрації, обліку тощо) органів статистики, державної податкової служби та Пенсійного фонду України з даними ЄДР до тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій передано відомості про: 561 089 юридичних осіб, які не включені до ЄДР, в 74 886 з яких відсутні відомості про коди об`єктів адміністративно-територіального устрою України; 492 808 фізичних осіб - підприємців, які не включені до ЄДР, у 177 376 з яких відсутні відомості про коди об`єктів адміністративно-територіального устрою України. Зазначене унеможливлює ідентифікацію територіальної належності таких суб`єктів господарювання та включення до ЄДР за місцезнаходженням юридичної особи та за місцем проживання фізичної особи - підприємця відповідно до статті 5 Закону № 755-IV;

2) прийняття рішення тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями щодо вибору відомостей, які отримані від різних уповноважених органів та підлягають включенню до ЄДР, в разі якщо юридична особа/фізична особа - підприємець має однаковий код ЄДРПОУ/реєстраційний номер облікової картки платника податків, але при цьому відомості про її місцезнаходження/місце проживання та дату реєстрації не збігаються, у більшості випадків носить суб`єктивний характер та призводить до наповнення ЄДР недостовірною інформацією.

Основною метою проекту Закону № 1155-VII є продовження процесу включення до ЄДР відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які зареєстровані до 01 липня 2004 року та до цього часу не подали державному реєстратору про себе відомості. Для досягнення цієї мети Законом № 1155-VII внесені зміни до розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2390-VІ щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання", які дозволять проводити включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців до ЄДР.

У рішенні ЄСПЛ від 20 січня 2012 року у справі "Рисовський проти України" підкреслено особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах (пункт 70).

За практикою ЄСПЛ, яка сформувалась з питань імперативності правил про прийняття рішення на користь платників податків, у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справа "Серков проти України", заява № 39766/05, пункт 43).

Велика Палата Верховного Суду у постанові по справі №260/81/19 від 01.07.2020 вважає, що статус ФОП є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 01 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд. Водночас зміни у процедуру адміністрування системи державної реєстрації фізичних осіб - підприємців, запроваджені законами № 2390-VI та № 1155-VII, не спростовують наведених висновків щодо природи визначення статусу ФОП, а лише визначають регулювання діяльності уповноважених органів у відношенні до фізичних осіб, які мають намір продовжувати здійснювати підприємницьку діяльність, розпочату ними до 01 липня 2004 року, що підтверджується виконанням ними обов`язку подати реєстраційну картку або ж констатації відмови особи від набуття статусу ФОП шляхом неподання реєстраційної картки, що за змістом нормативних приписів мало наслідком відмову в заміні свідоцтва про державну реєстрацію на бланки нового зразка та внесення відмітки до ЄДР про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними. Таким чином, виключалася можливість законного здійснення підприємницької діяльності, а відтак отримання доходу від такої діяльності.

Велика Палата Верховного Суду також підкреслила, що існування нечіткого, суперечливого нормативного регулювання на час виникнення спірних правовідносин порушує принцип правової визначеності. При цьому застосовними в цій справі є висновки ЄСПЛ у справі "Серков проти України", оскільки принцип найбільш сприятливого тлумачення національного законодавства на користь платників податків так само може бути застосований до платників загальнообов`язкових внесків, у тому числі єдиного внеску.

Крім цього, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що 03 червня 2020 року набрав чинності пункт 5 розділу І Закону України від 13 травня 2020 року № 592-ІХ "Про внесення змін до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" щодо усунення дискримінації за колом платників" (далі - Закон № 592-ІХ), відповідно до положень якого розділ VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2464-VI доповнено пунктом 9-15.

Так, згідно з абзацами першим та другим пункту 9-15 Закону № 2464-VI (у редакції Закону № 592-ІХ) підлягають списанню за заявою платника та у порядку, визначеному цим Законом, несплачені станом на день набрання чинності Законом № 592-ІХ з урахуванням особливостей, визначених цим пунктом, суми недоїмки, нараховані платникам єдиного внеску, зазначеним у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, за період з 01 січня 2017 року до дня набрання чинності Законом № 592-ІХ, а також штрафи та пеня, нараховані на ці суми недоїмки, у разі якщо такими платниками не отримано дохід (прибуток) від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та за умови подання протягом 90 календарних днів з дня набрання чинності Законом № 592-ІХ, зокрема платниками, зазначеними у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), - державному реєстратору за місцем знаходження реєстраційної справи фізичної особи - підприємця заяви про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності та до податкового органу - звітності відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону за період з 01 січня 2017 року до дня набрання чинності Законом № 592-ІХ. Зазначена звітність подається платником виключно у випадку, якщо вона не була подана раніше.

З пояснювальної записки до проекту Закону № 592-ІХ убачається, що його прийняття було обумовлено, зокрема, тим, що встановлення обов`язку сплати єдиного соціального внеску без отримання доходу не відповідає легальній меті державного регулювання цього виду відносин та є непослідовним у контексті самого Закону, який визначає об`єктом нарахування єдиного соціального внеску саме отриманий дохід. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що відсутність офіційного підтвердження у ОСОБА_1 статусу ФОП шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом № 755-IV, виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

Відповідно до частини першої та другої статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно зі ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що відсутність офіційного підтвердження в позивача статусу ФОП у порядку, визначеному законодавством, виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

З урахуванням зазначеного, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання протиправними податкових вимог та їх скасування належить задовольнити.

Що стосується позовних вимог про зобов`язання Головне управління у Херсонській області, Автономній республіці Крим за м. Севастополі закрити інтегровану картку платника - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 по єдиному внеску та загальнообов`язкове державне соціальне страхування з одночасним формуванням відомостей про відсутність заборгованості зі сплати єдиного внеску , зняти з податкового обліку фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 , то суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, як заявлені передчасно.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що у зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення).

Отже, встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим під час судового розгляду.

Вирішуючи питання наявності порушеного права ОСОБА_1 щодо не закриття інтегрованої картки та не зняття його з податкового обліку як фізичну особу-підприємця , суд установив, що позивач чи його представник не звертались до відповідача з вимогою про закриття інтегрованої картки з ЄВ та про зняття його з податкового обліку. Доказів протилежного до суду не надано.

Отже, до моменту звернення до Головного управління ДПС у Херсонській області, АР Крим та м. Севастополі з конкретними вимогами, у відповідача не виникає обов`язку щодо вчинення дій.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України", заяви №17160/06 та №35548/06; п. 33).

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини у справі "Голдер проти Сполученого Королівства", згідно з якою саме "небезпідставність" доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду. У п. 30- 32 рішення у справі "Наталія Михайленко проти України" (заява №49069/11) Суд повторює, що п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (див. рішення у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), п. 36, Series A №18). На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання в реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним, та скаржиться на те, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції йому не було надано жодних можливостей подати до суду скаргу (див. серед іншого (inter alia), рішення у справах "Рош проти Сполученого Королівства" (Roche v. the United Kingdom), заява №32555/96, п. 117, та "Салонтаджі-Дробняк проти Сербії" (Salontaji-Drobnjak v. Serbia), заява №36500/05, п. 132). Право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду "за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб" (див. рішення від 28 травня 1985 року у справі "Ешингдейн проти Сполученого Королівства" (Ashingdane v. the United Kingdom), п. 57, Series A №93).

Отже, позивач, звертаючись до суду з позовом про захист своїх прав, має довести небезпідставність такого звернення, тобто наявність факту порушення його права, за захистом якого він звернувся до суду.

Разом з тим, позивачем та його представником не надано до суду жодного доказу звернення до відповідача з вищевказаними вимогами, а отже відсутні підстави, які породжують обов`язок Управління вчинити певні дії. Таким чином, звернення до суду з такими позовними вимогами є передчасним, оскільки у спірному випадку відсутнє порушення прав позивача з огляду на те, що він не звертався до Управління з вимогою про закриття інтегрованої картки з ЄВ та про зняття його з податкового обліку. Адміністративному суду надано повноваження визнавати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та з метою захисту порушених прав та інтересів позивача зобов`язувати суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії. В силу приписів ст.ст. 244-245 КАС України для задоволення позовних вимог щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії суду необхідно встановити, які протиправні рішення, дії чи бездіяльність допущено відповідачем. Тобто, під час звернення до суду має бути пред`явлено основну позовну вимогу (визнання рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними) та похідну позовну вимогу (зобов`язання утриматися від вчинення певних дій чи вчинити певні дії). Втім, позовна заява, зокрема її прохальна частина, вимог щодо визнання протиправними певних рішень, дій чи бездіяльності відповідача не містить, доказів звернення до відповідача з такими вимогами, які викладені в п. 4,5 прохальної частини позовної заяви , не має, тому відсутній факт протиправної бездіяльності відповідача. При цьому, позивач не позбавлений права звернутись до позивача в загальному порядку та поставити питання про закриття інтегрованої картки з ЄВ та про зняття його з податкового обліку.

Враховуючи викладене, позов задовольняється частково.

Частиною 1 ст. 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У відповідності з ч. 3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз.

Судові витрати по сплаті судового збору відшкодовуються позивачу за рахунок відповідача в сумі 914 грн. 21 коп. (за вимогу майнового характеру).

Що стосується стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в сумі 5000 грн., вирішуючи питання обґрунтованості заявленого клопотання про відшкодування розміру витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить із критеріїв обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат на правову допомогу. Суд приймає до уваги, що понесення витрат підтверджується договором № 78/21 від 11.08.2021 з додатком (протоколом погодження гонорару), актом приймання-передачі послуг від 12.11.2021, копією квитанції до прибуткового касового ордеру, детальним описом робіт. Суд не вбачає ознак неспівмірності розміру витрат складності справи та послугам, які надав адвокат. Розмір витрат відповідає часу, який адвокат витратив на надання послуг, та обсягу послуг.

Оскільки суд задовольнив вимоги позивача частково (вимоги майнового характеру), та відмовив в задоволенні немайнових вимог, пропорції задоволення позовних вимог визначити неможливо, витрати на правничу допомогу розподіляються між сторонами порівну (аналогічний висновок було викладено у постановах Верховного Суду у справах № 922/3812/19, 908/3199/15, № 923/20/18)..

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Задовольнити позов ОСОБА_1 частково.

Визнати протиправними та скасувати вимоги про сплати боргу (недоїмки) Головного управління Державної податкової служби у Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі № Ф-14034-51 від 14.11.2019 року на суму 26539,26 грн., № Ф-14034-51 від 18.02.2020 року на суму 29293,44 грн. № Ф-14034-51 від 17.11.2020 року на суму 35588,74 грн., сформовані та надіслані на адресу ОСОБА_1 .

Стягнути з Головного управління Державної податкової служби у Херсонській області, автономної республіки Крим та м. Севастополі (код ЄДРПОУ ВП 43995495) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) 914 (дев`ятсот чотирнадцять) грн. 21 коп. судового збору та 2500 (дві тисячі п`ятсот) грн. витрат на правничу допомогу.

В решті вимог відмовити..

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя В.В. Хом`якова

кат. 111060000