Справа № 140/14219/21
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2021-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2021 року ЛуцькСправа № 140/14219/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Денисюка Р.С.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулася з позовом до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі Управління забезпечення примусового виконання, відповідач) про визнання протиправною бездіяльність старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Новосада О.Ю. щодо закінчення виконавчого провадження №41674804 та зняття арешту з майна боржника та зобов`язання старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Новосада О.Ю. або іншу уповноважену особу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) закінчити виконавче провадження №41674804 та зняти арешт з майна боржника ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.02.2013 державним виконавцем винесено постанову про стягнення з позивача виконавчого збору в сумі 703770,91 грн. 08.01.2014 винесено постанову ВП № 41674804 про відкриття виконавчого провадження про стягнення з боржника виконавчого збору.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 10.12.2020 у справі № 903/881/20 відкрито провадження у справі про неплатоспроможність боржника ОСОБА_1 , введено процедуру реструктуризації боргів та оприлюднено на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України оголошення про відкриття провадження у цій справі.

04.02.2021 ухвалою суду провадження у справі закрито на підставі п. 4 ч. 1 ст. 90 Кодексу України з процедур банкрутства та застосовано наслідки закриття такої справи, а саме, що вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений даним кодексом строк, вважаються погашеними.

Враховуючи зазначене позивач звернулася із листом до відповідача про закінчення виконавчого провадження та зняття арешту з майна. Однак, листом від 29.10.2021 відповідач відмовив в цьому, оскільки в нього відсутні законодавчо визначені підстави для цього. Позивач вважає, що при наявності відповідної ухвали Господарського суду, не вчинивши дій щодо закриття виконавчого провадження та зняття арешту з майна боржника Управлінням забезпечення примусового виконання допущено протиправну бездіяльність та порушено права ОСОБА_1 . З цих підстав позов просить задовольнити.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 29.11.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за вказаним позовом, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами Глави 11 Розділу 2 Розгляд окремих категорій термінових адміністративних справ КАС України, судове засідання призначено на 14:00 год. 07.12.2021. 07.12.2021 в справі оголошено перерву до 15.30 год 09.12.2021.

У поданому до суду відзиві на позов відповідач позовні вимоги заперечив та зазначив, що на виконанні перебуває виконавче провадження №41674804 з примусового виконання постанови від 25.02.2013 про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 703770,91 грн. 08.01.2014 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та вчиняються виконавчі дії.

Зазначає, що нормами статей 39, 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено підстави для закриття виконавчого провадження та зняття арешту з майні. У них відсутня така підстава для вчинення відповідних дій, як визнання особи банкрутом. Враховуючи зазначені норми Закону та те, що на даний час здійснюється примусове виконання постанови про стягнення виконавчого збору, у державного виконавця відсутні підстави для закінчення виконавчого провадження та зняття арешту з майна. З цих підстав в задоволенні позову просить відмовити.

Представник позивача в судовому засідання 07.12.2021 позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

У судове засідання, призначене на 15:30 09.12.2021 учасники справи не прибули, позивач та його представник подали клопотання про розгляд справи у їх відсутності.

Відповідно до частини третьої статті 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Як передбачено частиною четвертою статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відтак, оскільки неприбуття у судове засідання представників, незалежно від причин не перешкоджає розгляду справи, судовий розгляд справи проведено в порядку письмового провадження, без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши пояснення представника позивача в судовому засіданні 07.12.2021, дослідивши письмові докази, письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що 25.02.2013 державним виконавцем у ВП 35792889 винесено постанову про стягнення із ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 703770,91 грн (а. с.11).

08.01.2014 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 41674804 з виконання постанови про стягнення з боржника виконавчого збору №35792889 від 25.02.2013 в сумі 703770,91 грн (а.с. 12).

У ВП № 41674804 вчинялись відповідні примусові заходи щодо стягнення вказаних коштів, зокрема винесено постанови про звернення стягнення на заробітну плату, накладено арешти на кошти та майно боржника (а.с.13-16).

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 04.02.2021 у справі №903/881/20 провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 закрито на підставі п. 4 ч. 1 ст. 90 Кодексу України з процедур банкротства та визначено, що вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений даним Кодексом строк вважаються погашеними, а виконавчі документи за цими вимогами визнати такими, що не підлягають виконанню (а. с.17-22).

15.09.2021 ОСОБА_1 направлено державному виконавцю заяву про закінчення виконавчого провадження №35792889 щодо виконання постанови про стягнення виконавчого збору в сумі 703770,91 грн та зняття арештів з майна боржника (а.с.26-27).

Відповідач листом від 29.10.2021 №2.1.-34/19098 повідомив позивача про відсутність законодавчо визначених підстав для закінчення виконавчого провадження та зняття арешту з майна боржника (а.с.28).

При вирішенні даного спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України Про виконавче провадження від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

За приписами частини першої статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів.

Частиною 1 статті 18 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини 2 статті 18 Закону №1404-VIII).

З наведених законодавчих норм вбачається, що виконавець зобов`язаний вчинити виконавчі дії у спосіб, передбачений виконавчим документом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною 1 статті 39 Закону № 1404-VIII визначено підстави для закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до частини 4 статті 59 даного Закону визначено за яких підстав державним виконавцем здійснюється зняття арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини.

Як встановлено частиною 5 статті 59 Закону № 1404-VIII у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Преамбулою Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено, що цей Закон визначає основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус.

Статтею 1 даного закону визначено, що примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.

Згідно з частиною статті 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» діяльність органів державної виконавчої служби та приватних виконавців здійснюється з дотриманням принципів:1) верховенства права; 2) законності;3) незалежності;4) справедливості, неупередженості та об`єктивності;5) обов`язковості виконання рішень;6) диспозитивності;7) гласності та відкритості виконавчого провадження та його фіксування технічними засобами;8) розумності строків виконавчого провадження;9) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Закон України «Про виконавче провадження» є спеціальним нормативним актом яким врегульовано питання примусового виконання рішень та порядок вчинення виконавчих дій,

Зокрема частиною 1 статті 1 даного Закону визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Вказаним Законом та Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено порядок примусового виконання рішень, органи, які його здійснюють та визначено основні принципи, яких повинні дотримуватись посадові особи, що здійснюють примусове виконання рішень.

Як встановлено судом, на примусовому виконанні у відповідача перебуває ВП № 41674804 про стягнення з позивача виконавчого збору відповідно до постанови від 25.02.2013. На даний час кошти не є стягнутими.

Як вже зазначалося вище, вчинення виконавчих дій виконавцем чітко регламентовано спеціальним законом і вони не можуть виходити за межі встановлених законодавством норм.

Нормами статті 39 Закону № 1404-VIII визначено вичерпний перелік підстав за яких державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Тобто, лише за наявності підстав, визначених даною статтею державний виконавець зобов`язаний винести постанову про закінчення виконавчого провадження.

У даному переліку відсутня така підстава для закінчення виконавчого провадження як наявність ухвали Господарського суду про закриття провадження в справі про банкрутство на підставі статті 90 Кодексу України з процедур банкрутства.

Тому виходячи із вищевказаних норм чинного законодавства виконавець не мав правових підстав для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору на підставі ухвали суду від 04.02.2021.

Державний виконавець не вправі самостійно трактувати норми законодавства та виносити постанову про закінчення виконавчого провадження з підстав, не визначених Законом.

Суд не приймає до уваги посилання представника позивача як підставу для закінчення виконавчого провадження на пункт 5 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», а саме скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, враховуючи наступне.

Даним пунктом чітко визначено перелік підстав при настанні яких виконавче провадження підлягає закінченню.

Постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору на підставі якої здійснюється примусове виконання є чинною та ніким не скасованою. У ОСОБА_1 відсутнє судове рішення, яким визнано виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Ухвала суду у справі №903/881/20 про закриття провадження про банкрутство таким судовим рішенням, яке тягне за собою застосування даної норми, не є.

Що стосується зняття арешту з майна боржника, то суд зазначає наступне.

Частиною 4 статті 59 Закону № 1404-VIII визначено перелік підстав за яких знімається арешт з майна боржника.

У даному випадку у позивача відсутні підстави, визначені даною нормою закону, за яких державний виконавець міг зняти арешт з майна боржника. Також у ОСОБА_1 відсутнє рішення суду, яким такий арешт було знято.

Крім того, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» визначено наслідки закінчення виконавчого провадження.

Зокрема, абзацом 1 частини 1 статті 40 Закону № 1404-VIII визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Як встановлено даною нормою при не стягненні виконавчого збору арешт майна боржника не може бути знято.

На даний час ВП № 41674804 не закінчене.

Отже, враховуючи вищевказане державний виконавець не мав законодавчо визначених підстав для зняття арешту з майна боржника.

Проаналізувавши вищенаведене суд вважає, що в даному випадку відповідач відмовивши за наслідками розгляду заяви позивача про закінчення виконавчого провадження та зняття арешту з майна позивача діяв із дотриманням вимог ст. ст.1, 3, 5, 26, 39, 40, 59 Закону України «Про виконавче провадження» та ст.ст.1, 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та ним не було допущено протиправної бездіяльності.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проаналізувавши вищенаведене, суд дійшов висновку, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач за подання даного позову сплатила судовий збір в сумі 1816,00 грн., що підтверджується квитанцією від 22.11.2021, платіж № . Однак, суд звертає увагу, що відповідно до вимог Закону України Про судовий збір за подання до адміністративного суду даного позову позивачу необхідно було сплатити судовий збір як за одну самостійну позовну вимогу немайнового характеру (визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії), тобто у розмірі 908,00 грн.

Проте, позивачем сплачено судовий збір в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Отже, питання про повернення судового збору, сплаченого в більшому розмір, ніж встановлено законом, а саме в сумі 908,00 грн. може бути вирішено за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду відповідно до статті 7 Закону України Про судовий збір.

Водночас, оскільки цим рішенням в задоволенні позову відмовлено, тому згідно з вимогами статті 139 КАС України судові витрати з відповідача не стягуються.

Керуючись ст.ст.241, 242, 243, 245, 246, 268, 287, 295, 297, Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Р.С. Денисюк