Справа № 380/832/21
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2021-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 рокуЛьвівСправа № 380/832/21 пров. № А/857/17828/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.С., Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 липня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Надрагідробурмаш» до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

суддя у І інстанції Ланкевич А.З.,

час ухвалення судового рішення не зазначено,

місце ухвалення судового рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 29 липня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Надрагідробурмаш» (далі ТОВ «Надрагідробурмаш») звернулося до суду із адміністративним позовом, у якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення (далі ППР) Головного управління ДПС у Львівській області (далі ГУ ДПС) від 30 грудня 2020 року № про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) у сумі 500 000,00 грн за платежем «адміністративні штрафи та штрафні санкції за порушення законодавства у сфері виробництва та обігу алкогольних напоїв та тютюнових виробів».

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 липня 2021 року у справі № 380/832/21 позов задоволено повністю.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять жодного доказу, який би підтверджував факт зберігання ТОВ «Надрагідробурмаш» палива. У акті перевірки від 07 грудня 2020 року зазначено, що для господарської діяльності позивач використовує резервуар ємністю 8995 л, однак жодним доказом не підтверджено факт зберігання у виявленому резервуарі пального або будь-якої іншої рідини.

У апеляційній скарзі ГУ ДПС просило скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову ТОВ «Надрагідробурмаш» відмовити у повному обсязі.

Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до акту від 07 грудня 2020 року № 13/2391/09.01/37349225 проведення ГУ ДПС фактичної перевірки місця зберігання пального, що розташоване за адресою Львівська область, м. Дрогобич, вул. Бориславська, 82/1 та належить ТОВ «Надрагідробурмаш», яке здійснює діяльність на підставі ліцензії на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) від 14 липня 2020 року № 2001012 з терміном дії з 14 липня 2020 року до 14 липня 2025 року, було встановлено використання позивачем резервуару ємністю 8995 л. Станом на 01 грудня 2020 року у цьому резервуарі на залишку пальне відсутнє.

Відповідно до наданих до перевірки накладних та товарно-транспортних накладних (№ 48ДГ-20547/20- від 07 липня 2020 року та № від 07 липня 2020 року; № 48ДГ-20547/20- від 14 травня 2020 року та № 000158760 від 14 травня 2020 року) зазначено, що пунктом розвантаження дизельного пального є Львівська область, м. Дрогобич, вул. Бориславська, 82/1, яка не є нафто- та газовидобувним майданчиком та буровою платформою.

На момент розвантаження дизельного пального за вказаною адресою ліцензія на право зберігання пального у позивача була відсутня, чим порушено вимоги частини 1 статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» (далі Закон № 481/95-ВР), а саме зберігання пального без наявної діючої ліцензії.

Суд першої інстанції помилково вважав, що відповідачем не доведене факту зберігання ТОВ «Надрагідробурмаш» дизельного палива без ліцензії.

Факт придбання ТОВ «Надрагідробурмаш» палива дизельного ДП-Л-Євро5-ВО в кількості 3502,00 л у ТОВ «ОККО-Бізнес Партнер» підтверджується видатковою накладною від 14 травня 2020 року №48ДГ-20547/20-, палива дизельного ДП-Л-Євро5-ВО в кількості 2990 л у ТОВ «ОККО-Бізнес Партнер» видатковою накладною від 07 липня 2020 року М48ДГ-20547/20-, які складені на підставі договору від 13 травня 2020 року № 48/ДГ-20547/20. Відповідно до цих видаткових накладних та ТТН від 14 травня 2020 року та 07 липня 2020 року пунктом розвантаження палива є Львівська обл., м. Дрогобич, вул. Бориславська, буд. 35 А.

Окрім того, згідно з акцизними накладними від 14 травня 2020 року № 10218 та від 07 липня 2020 року №29974 мало місце відвантаження ТОВ «ОККО-Бізнес Партнер» пального у кількості 2970,24 л. та у кількості 3513,88 л на ТОВ «Надрагідробурмаш» автомобілем з державним номерним знаком НОМЕР_1 .

У матеріалах справи відсутні докази використання пального для власних потреб без зберігання палива за місцем перевірки.

Позивачем не надано будь-яких доказів щодо руху палива з місця його поставки та зберігання до нафто та газовидобувного майданчика, бурової платформи, його використання, не підтверджено кількості надходження палива та його залишку, фактичні об`єми використання палива позивачем у своїй господарській діяльності, тобто не підтверджено використання придбаного пального для власних виробничо-технологічних потреб виключно на нафто- та газовидобувних майданчиках, бурових платформах, що має можливість без ліцензії на зберігання пального використовувати паливно-мастильні матеріали.

З урахуванням наведеного, за умови зберігання позивачем пального без відповідної ліцензії у розумінні вимог Закону № 481/95-ВР, у контролюючого органу були правові підстави для прийняття ППР від 30 грудня 2020 року №.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ТОВ «Надрагідробурмаш» підтримало доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечило обґрунтованість апеляційних вимог та просило залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник ГУ ДПС у судовому засіданні апеляційного суду підтримала подану апеляційну скаргу доводами, аналогічними до тих, що зазначені у її тексті. Просила скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову ТОВ «Надрагідробурмаш» відмовити.

Представник ТОВ «Надрагідробурмаш» у ході апеляційного розгляду заперечила обґрунтованість вимог апелянта доводами, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу. Просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апелянта, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, основним видом економічної діяльності ТОВ «Надрагідробурмаш» згідно з відомостями, які містяться у ЄДР, є надання допоміжних послуг у сфері добування нафти та природного газу (код КВЕД 09.10).

ГУ ДПС було проведено фактичну перевірку місця зберігання пального, що розташоване за адресою вул. Бориславська, 82/1, м. Дрогобич, Львівська область та належить ТОВ «Надрагідробурмаш».

Результатами перевірки оформлено актом №13/2391/09.01/37349225 від 07 грудня 2020 року, у якому вказано, що ТОВ «Надрагідробурмаш» здійснює діяльність на підставі ліцензії на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) від 14 липня 2020 року №2001012 (терміном дії з 14 липня 2020 року до 14 липня 2025 року) та для господарської діяльності використовує резервуар ємністю 8995 л. Станом на 01 грудня 2020 року у цьому резервуарі на залишку пальне відсутнє. Відповідно до наданих до перевірки накладних та ТТН від 07 липня 2020 року та від 14 травня 2020 року пунктом розвантаження дизельного пального є вул. Бориславсьва, 82/1 у м. Дрогобич, яка не є нафто- та газовидобувним майданчиком та буровою платформою. На момент розвантаження дизельного пального за вказаною адресою ліцензія на право зберігання пального була відсутня, чим порушено вимоги частини 1 статті 15 Закону № 481/95-ВР.

ТОВ «Надрагідробурмаш» 16 грудня 2020 року було подано заперечення на зазначений акт перевірки, у відповідь на які листом вих.№50420/10/13-01-08-01-12 від 29 грудня 2020 року «Про надання відповіді на заперечення» контролюючий орган повідомив, що наведені у запереченні аргументи не спростовують фактів виявлених порушень.

Відтак 30 грудня 2020 року ГУ ДПС було прийнято ППР № про застосування до ТОВ «Надрагідробурмаш» штрафних санкцій за порушення вимог частини 1 статті 15 Закону № 481/95-ВР у сумі 500 000,00 грн.

ТОВ «Надрагідробурмаш» не погодився із вказаним рішенням ГУ ДПС та звернувся за захистом своїх прав до адміністративного суду з позовною заявою, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі аналізу матеріалів справи та позицій сторін, викладених у заявах по суті справи, апеляційний суд дійшов переконання, що на стадії апеляційного перегляду суть публічно-правового спору, що розглядається, зводиться до перевірки висновку суду першої інстанції про те, що у контролюючого органу не було належних підстав для висновку про встановлення факту зберігання позивачем палива без наявності відповідної ліцензії.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, та пальним, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального на території України регламентовані приписами Закону № 481/95-ВР.

Відповідно до приписів статті 1 вказаного Закону, якими визначено значення термінів, що у ньому вживаються:

місце зберігання пального - місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування;

зберігання пального - діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик;

Єдиний державний реєстр суб`єктів господарювання, які отримали ліцензії на право виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним, та місць виробництва, зберігання , оптової та роздрібної торгівлі пальним (далі - Єдиний реєстр ліцензіатів та місць обігу пального) - перелік суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва), які отримали ліцензії на право виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним, та місць виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним у розрізі суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва), які здійснюють діяльність на таких місцях на підставі виданих ліцензій.

За правилами частини 1 статті 15 Закону № 481/95-ВР оптова торгівля пальним та зберігання пального здійснюються суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності за наявності ліцензії.

Відповідно до приписів частини 1 статті 16 Закону № 481/95-ВР контроль за дотриманням норм цього Закону здійснюють органи, які видають ліцензії, а також інші органи в межах компетенції, визначеної законами України.

Приписами постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку органів ліцензування та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів» від 05 серпня 2015 року №609 передбачено, що ліцензії на зберігання пального видають територіальні органи ДПС.

Частиною 8 статті 15 Закону № 481/95-ВР встановлено, що суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) або місцезнаходженням постійного представництва.

З урахуванням наведеного суду першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що наведені правові норми свідчать про наявність обов`язку у суб`єктів господарювання зберігати пальне у місцях зберігання лише за наявності відповідної ліцензії на зберігання пального.

Згідно з приписами абзацу 9 частини 2 статті 17 Закону № 481/95-ВР до суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі оптової торгівлі пальним або зберігання пального без наявності ліцензії у розмірі 500 000 грн.

Разом із тим, частиною 19 статті 15 Закону № 481/95-ВР встановлено, що ліцензія на право зберігання пального не отримується на місця зберігання пального, що використовуються: підприємствами, установами та організаціями, які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевого бюджету; підприємствами, установами та організаціями системи державного резерву; суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) для зберігання пального, яке споживається для власних виробничо-технологічних потреб виключно на нафто- та газовидобувних майданчиках, бурових платформах і яке не реалізується через місця роздрібної торгівлі.

Позивачем надано докази наявності у нього технічних засобів та обладнання для виконання робіт, на яких і використано пальне згідно актів списання, зокрема:

установки для капітального ремонту свердловин УКРС-80/100 - (монтажна база - шасі КрАЗ-63221, маса в транспортному положенні - 29,7 тон), обладнана ємностями для палива на 5 м.куб. (основна) та 1000 л (додаткова), а також паливним баком автомобіля КрАЗ об`ємом 250 літрів;

дизельного генератора Caterpillar SR4 (потуж. 225кВА)Ю який обладнаний вмонтованим паливним баком об`ємом 300 літрів та додатковою ємністю об`ємом 5 м3, всьго близько 5300 літрів пального;

цементувального агрегату ЦА-320.

На переконання апеляційного суду, ТОВ «Надрагідробурмаш» відноситься до суб`єктів господарювання, якими ліцензія на право зберігання пального не отримується на місця зберігання пального, що використовується для власних виробничо-технологічних потреб виключно на нафто- та газовидобувних майданчиках, бурових платформах і яке не реалізується через місця роздрібної торгівлі, оскільки контролюючим органом у ході перевірки не спростовано тверджень позивача про те, що отримане пальне спожито товариством для власних виробничо-технологічних потреб виключно на нафто- та газовидобувних майданчиках, бурових платформах та не реалізоване через місця роздрібної торгівлі.

Водночас слід погодитися із думкою позивача про безпідставність висновків відповідача про наявність підстав для накладення на ТОВ «Надрагідробурмаш» фінансових санкцій оспорюваним ППР через те, що пункт розвантаження пального за адресою м. Дрогобич, вул. Бориславська, 82/1 не є нафто- та газовидобувним майданчиком, буровою платформою.

На переконання апеляційного суду, стаття 1 Закону № 481/95-ВР не містить визначення терміну «нафто- та газовидобувний майданчик, бурова платформа», що використовується контролюючим органом на обґрунтування правомірності свого рішення. Окрім того, приписи частини 19 статті 15 Закону № 481/95-ВР пов`язують особливості правового режиму зберігання пального саме з місцем його споживання, а не розвантаження.

Будь-яких доказів про встановлення факту споживання ТОВ «Надрагідробурмаш» не для власних виробничо-технологічних потреб чи поза нафто- та газовидобувними майданчиками, буровими платформами, або факту реалізації позивачем пального матеріали справи не містять.

Судом першої інстанції безспірно встановлено і не заперечується відповідачем те, що на момент початку проведення перевірки, тобто станом на 01 грудня 2020 року, було встановлено факт відсутності у резервуарі позивача пального.

За таких обставин апеляційний суд вважає обґрунтованим твердження суду першої інстанції про те, що висновки контролюючого органу, покладені в основу оспорюваного ППР від 30 грудня 2020 року №, ґрунтуються на припущеннях.

Відповідно до приписів частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05) Європейським Судом з прав людини було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки державні органи обрали тлумачення національного законодавства, менш сприятливе для платників податку, що призвело до накладення на заявника зобов`язання зі сплати податку.

Одночасно апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 липня 2021 року у справі № 380/832/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
Н. М. Судова-Хомюк
Постанова у повному обсязі складена 09 грудня 2021 року