Справа № 280/3091/21
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2021-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

07 грудня 2021 року м. Дніпросправа № 280/3091/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року (м. Запоріжжя, суддя Калашник Ю.В.) у справі № 280/3091/21

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

встановив:

14 квітня 2021 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо розрахунку одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням позивачу ІІІ групи інвалідності, внаслідок захворювання, отриманого під час виконання обов`язків військової служби, у розмірі 48-місячного грошового забезпечення, встановленого на момент звільнення з військової служби;

- зобов`язати відповідача донарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу, передбачену статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", у зв`язку із встановленням йому ІІІ групи інвалідності, внаслідок захворювання, отриманого під час виконання обов`язків військової служби, у розмірі 48-місячного грошового забезпечення, визначеного на момент встановлення групи інвалідності - 20.07.2011, із врахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, встановлених частиною 2 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.91 № 2011-XII, з урахуванням виплачених сум.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06.07.2018 року по справі № 808/1726/18 комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, 21.12.2018 розглянуто документи позивача та прийнято рішення про призначення одноразової грошової допомоги в розмірі 48-місячного грошового забезпечення в сумі 41670,72 грн. При розрахунку його одноразової грошової допомоги застосовувалось грошове забезпечення на момент звільнення його з військової служби, а не грошове забезпечення на момент встановлення групи інвалідності.

У відповідь на заяву щодо перерахунку одноразової грошової допомоги у лютому 2021 року позивач отримав листа Міністерства оборони України, відповідно якого йому відмовлено у перерахунку одноразової грошової допомоги, оскільки, на думку відповідача, одноразова грошова допомога визначається із розміру грошового забезпечення на момент звільнення з військової служби.

Позивач зазначає, що подібні правовідносини вже були предметом розгляду у Верховному Суді. Так, у постанові від 04.10.2018 (справа № 583/3021/15-а) Верховний Суд на підставі аналізу норм законодавства, зазначених в п. 15-17 цього судового рішення, сформував правовий висновок, відповідно до якого: "розрахунок одноразової грошової допомоги позивача має здійснюватися з розміру грошового забезпечення відповідної категорії військовослужбовців на момент настання інвалідності". До цього ж висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 15.12.2020 року по справі № 760/15052/15-а.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції посилався на той факт, що звернення до суду із даними позовними вимогами стала незгода позивача із діями відповідача під час виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06.07.2018 по справі № 808/1726/18, тому позивач у випадку незгоди із рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача, має право подати до суду першої інстанції заяву в порядку статті 383 КАС України.

На думку позивача, такий висновок не відповідає дійсності, оскільки рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 06.07.2018 по справі №808/1726/18 було визначено право позивача на отримання одноразової грошової. Проте, судом не досліджувалось питання щодо самого розрахунку, а тому звернення в порядку виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06.07.2018 по справі №808/1726/18 є неможливим та недоцільним.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

Від відповідача відзив на апеляційну скаргу позивача до апеляційного суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 06.07.2018 у справі №808/1726/18, яке набрало законної сили 13.09.2018, адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, задоволено частково, зокрема:

- визнано протиправними дії Міністерства оборони України щодо не призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановлення інвалідності III групи, внаслідок захворювання, отриманого під час виконання обов`язків військової служби, відповідно Закону України Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей;

- скасовано рішення, яке викладене у пункті 11 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №21 від 23.02.2018;

- зобов`язано Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку із настанням інвалідності III групи, внаслідок захворювання, пов`язаного під час виконання ним обов`язків військової служби, відповідно до Закону України Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 №499 Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві у розмірі 48-місячного грошового забезпечення.

12 січня 2021 року позивач звернувся із заявою до Міністерства оборони України із заявою, у якій просив донарахувати та виплатити йому одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням III групи інвалідності, виходячи із розміру 48-місячного грошового забезпечення, визначеного на день встановлення інвалідності 20.07.2011, з урахуванням вже виплачених сум.

Листом від 08.02.2021 № 248/М-72/1/101 Міністерство оборони України повідомило позивачу про те, що у січні 2019 року йому правильно призначено та виплачено відповідно до рішення суду Запорізького окружного адміністративного суду від 06.07.2018 у справі №808/1726/18 одноразову грошову допомогу у зв`язку із інвалідністю III групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, в розмірі 48-місячного грошового забезпечення, встановленого на день звільнення з військової служби (15.07.1991), в сумі 41 670,72 гривень.

Не погоджуючись із вказаними діями відповідача, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, оскільки: позивачем невірно обрано спосіб захисту свого порушеного права; заявлені позовні вимоги стосуються саме порядку виконання рішення суду, тому позивач має право звернутися до суду із заявою в порядку статті 383 КАС України.

Суд апеляційної інстанції погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частин 1, 6 статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому ст. 249 цього Кодексу.

Аналіз зазначених норм свідчить, що є наступні види судового контролю за виконанням судового рішення, такі як зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу (ст. 382 КАС України) та визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень відповідачем на виконання рішення суду (ст. 383 КАС України).

Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 806/2143/15 звертав увагу, що зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Крім того, Верховний Суд зазначив, що наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

З огляду на вищенаведене, у разі невиконання судового рішення позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, за КАС України.

З матеріалів справи вбачається, що дії Міністерства оборони України щодо виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням позивачу ІІІ групи інвалідності оскаржуються позивачем з підстав незгоди із розрахунком її розміру.

Разом з тим, розрахунок та виплата позивачу одноразової допомоги були здійснені відповідачем на виконання рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 06.07.2018 у справі №808/1726/18, яким, зокрема, зобов`язано відповідача виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку із настанням інвалідності III групи, внаслідок захворювання, пов`язаного під час виконання ним обов`язків військової служби, у розмірі 48-місячного грошового забезпечення.

Отже, заявлений у даній справі позов фактично спонукає суд адміністративної юрисдикції вдатися до перевірки належності виконання рішення суду від 06.07.2018 у справі №808/1726/18, що набрало законної сили, і у випадку встановлення неналежності його виконання повторно вирішити спірні правовідносини, які вже були вирішені судом у справі № 808/1726/18.

Таким чином, у спірних правовідносинах наявні обставини, з якими ст. 383 КАС України пов`язує наявність підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення. Тобто, за вказаних обставин, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він мав звернутися до суду в порядку ст. 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не пред`являти новий адміністративний позов.

У зв`язку з цим, вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, оскільки вказані обставини підлягають перевірці в межах вирішення процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень в адміністративних справах в порядку судового контролю.

Зазначений висновок узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 09 липня 2019 року справі № 826/17587/18, від 15 квітня 2020 року у справі № 367/1240/16-а, від 30 грудня 2020 року у справі № 520/1744/18.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Отже, інші доводи апеляційної скарги не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року у справі № 280/3091/21 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.М. Панченко

Суддя С.М. Іванов

Суддя В.Є. Чередниченко