Справа № 640/10457/21
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2021-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Бужак Н.П., Кобаля М.І.,

при секретарі - Закревській І.Л.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на проголошене о 10 годині 58 хвилин рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом Міністерства інфраструктури України до Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2021 року Міністерство інфраструктури України (далі - Позивач, Мінінфраструктури) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України (далі - Відповідач, Мін`юст України) про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Торбинської Оксани Миколаївни від 16.03.2021 ВП №62008140 про накладення на Міністерство інфраструктури України штрафу у розмірі 10 200,00 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.11.2021 позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що Мінінфраструктури у межах своєї компетенції вчинило всі необхідні дії, пов`язані з виконанням рішення суду у справі №640/10761/14-ц про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Державного підприємства «Південна залізниця» з 03.06.2014, у той час як безпосереднє призначення цієї особи на посаду здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України, а ведення трудової книжки начальника підприємства здійснюється на цьому ж підприємстві. Викладене, на переконання суду першої інстанції, свідчить про те, що незабезпечення виконання рішення суду у повному обсязі саме Позивачем мало місце з об`єктивних причин.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Свою позицію обґрунтовує тим, що судом залишено поза увагою те, що у період з 28.10.2020 по 16.03.2021 Позивачем не вчинялися будь-які дії, спрямовані на виконання рішення суду у справі №640/10761/14-ц, що свідчить про правомірність накладення на нього штрафу. Підкреслює, що будь-яких об`єктивних і поважних причин невиконання судового рішення у Мінінфраструктури не було.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.11.2021 відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та витребувано справу з суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу Мінінфраструктури просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що суд першої інстанції вірно наголосив на тому, що Позивачем виконано рішення суду у справі №640/10761/14-ц у відповідності до своєї компетенції, адже акт про призначення начальника ДП «Південна залізниця» має прийматися Кабінетом Міністрів України, а записи до трудової книжки мають вноситися безпосередньо на цьому підприємстві. Окремо звертає увагу, що боржниками за згаданим судовим рішенням поряд з Мінінфраструктури є Кабінет Міністрів України та ДП «Південна залізниця».

Справа надійшла до суду 30.11.2021.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.12.2021 справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 08.12.2021.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, клопотання про відкладення розгляду справи не направляли, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, на примусовому виконанні відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебував виконавчий лист №640/10761/14-ц, виданий Київським районним судом міста Харкова 04.06.2018, про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Державного підприємства «Південна залізниця» з 03.06.2014 (а.с. 132-133). Виконавче провадження №62313428 було відкрито 08.05.2020 (а.с. 14-15).

19.06.2020 державним виконавцем надіслано на адресу боржника вимогу державного виконавця №62008140/20.1/18 щодо виконання вимог виконавчого листа №640/10761/14-ц, виданого 04.06.2018 Київським районним судом міста Харкова (а.с. 118-119).

Листом від 02.10.2020 Мінінфраструктури України повідомило Мін`юст України про те, що на виконання виконавчого листа №640/10761/14-ц Позивачем було подано на розгляд Кабінету Міністрів України проєкт розпорядження «Про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника державного підприємства «Південна залізниця» (а.с. 22).

У подальшому, 28.10.2020 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції Торбинською О.М. винесено постанову про накладення штрафу у розмірі 5 100,00 грн та зобов`язано Міністерство інфраструктури України виконати рішення протягом трьох робочих днів (а.с. 116-117).

В обґрунтування вказаної постанови державним виконавцем зазначено, що станом на 28.10.2020 у державного виконавця відсутня інформація щодо виконання боржником рішення суду, відтак слід застосовувати до боржника заходи примусу у вигляді штрафу.

Крім того, 26.01.2021 державним виконавцем надіслано на адресу Мінінфраструктури України вимогу №62008140/20.1/18 негайно виконати вимоги виконавчого листа №640/10761/14-ц, виданого 04.06.2018 Київським районним судом міста Харкова (а.с. 68-69).

Згодом, як встановлено судом першої інстанції, 16.03.2021 державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу, на підставі якої до Позивача за повторне невиконання без поважних причин рішення суду накладено штраф у розмірі 10 200,00 грн (а.с.

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 1, 3, 18, 63, 65, 75 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 435 Цивільного процесуального кодексу України, ст. ст. 3, 18 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», а також ряду інших підзаконних актів, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки у межах своєї компетенції Мінінфраструктури вчинило всі необхідні дії, спрямовані на виконання судового рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення регламентовано положеннями ст. 63 Закону, згідно ч. 1 якої за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 63 Закону у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

За правилами ст. 65 Закону рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону.

Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

У статті 75 Закону закріплено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передумовою для накладення на боржника штрафу за невиконання без поважних причин в установлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника вчинити дії, є встановлення виконавцем за наслідками перевірки, що проводиться наступного дня після спливу десятиденного терміну з дня отримання постанови про відкриття виконавчого провадження, факту невиконання такого рішення без поважних причин, або після спливу встановленого у вимозі державного виконавця строку.

У свою чергу, для виконання рішення про поновлення на роботі боржник має вчинити наступні дії: видати наказ або розпорядження про поновлення стягувана на роботі; внести відповідний запис до трудової книжки стягувана.

При цьому, як вірно підкреслено судом першої інстанції, перевірка факту вчинення таких дій боржником, а також наявність у нього компетенції на вчинення таких дій, є обов`язком державного виконавця.

Законом України «Про центральні органи виконавчої влади» передбачено, що міністерства, інші центральні органи виконавчої влади у своїй діяльності керуються Конституцією України, цим та іншими законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 3). Кабінет Міністрів України спрямовує та координує діяльність центральних органів виконавчої влади через міністра у порядку, визначеному цим Законом та актами Кабінету Міністрів України (ч. 1 ст. 18).

Відповідно до п. 1 Положення про Міністерство інфраструктури України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.2015 №460 (далі - Положення №460), Мінінфраструктури є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Мінінфраструктури є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах автомобільного, залізничного, морського та річкового транспорту, надання послуг поштового зв`язку, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері авіаційного транспорту та використання повітряного простору України, розвитку, будівництва, реконструкції та модернізації інфраструктури авіаційного, морського та річкового транспорту, дорожнього господарства, навігаційно-гідрографічного забезпечення судноплавства, торговельного мореплавства, з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті, а також державного нагляду (контролю) за безпекою на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибної промисловості).

Із змісту пп. 63 п. 4 Положення 460 вбачається, що згідно покладених на Мінінфраструктури завдань Міністерство здійснює відповідно до законодавства функції з управління об`єктами державної власності.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 21.03.2011 №265 «Питання управління Міністерством інфраструктури об`єктами державної власності» державне підприємство «Південна залізниця» () включено до Переліку підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Мінінфраструктури (додаток 1 до розпорядження).

При цьому, положеннями ч. 2 ст. 4 Закону України «Про залізничний транспорт» у редакції, яка була чинною до 06.01.2018 (тобто, на час укладення з ОСОБА_1 контракту №4-IV від 28.05.2013, а також і на момент його звільнення у червні 2014 року), було передбачено, що призначення і звільнення керівників залізниць здійснюються рішеннями Кабінету Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади в галузі транспорту.

У свою чергу Статутом державного підприємства «Південна залізниця», затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 10.04.2012 № 212 (далі - Статут), визначено, що Південна залізниця входить до сфери управління Мінінфраструктури, яке є уповноваженим органом управління (а.с. 26-43).

Відповідно до пункту 7.1 Статуту керівництво залізницею здійснює її начальник, який призначається на посаду Кабінетом Міністрів України згідно з чинним законодавством за поданням уповноваженого органу управління. Уповноважений орган управління з начальником залізниці укладає контракт, в якому зазначають строк дії контракту, права, обов`язки і відповідальність його як керівника підприємства, умови його матеріального забезпечення, порядок звільнення (зокрема дострокового) з посади, а також інші умови за погодженням сторін.

Отже, органом призначення на посаду начальника ДП «Південна залізниця» є Кабінет Міністрів України, який в силу Статуту уповноважений видавати акт (наказ або розпорядження) про поновлення ОСОБА_1 на роботі. При цьому, таке призначення здійснюється за поданням уповноваженого органу управління, тобто Мінінфраструктури. Відтак, як вірно зазначено судом першої інстанції, Позивачем на виконання рішення суду у справі №640/10761/14-ц з метою поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника ДП «Південна залізниця» має бути підготоване подання на призначення на посаду.

Матеріали справи свідчать, що на виконання положень п. 1 § 146 Регламенту Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 № 950, 18.06.2020 та 10.09.2020 на адресу Мінінфраструктури від Секретаріату Кабінету Міністрів надійшли листи щодо виконання рішення Київського районного суду міста Харкова від 07.11.2017 про поновлення ОСОБА_1 на роботі (а.с. 12, 16).

З метою вжиття заходів щодо виконання вимог Секретаріату Кабінету Міністрів 21.09.2020 Міністерством інфраструктури України листом №13144/10/10-20 внесено на розгляд Кабінету Міністрів України проект розпорядження «Про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника державного підприємства «Південна залізниця» (а.с. 20-21), про що, як вже було встановлено раніше, 02.10.2020 поінформовано державного виконавця (а.с. 22).

Викладене, на переконання судової колегії, свідчить, що Мінінфраструктури у межах компетенції та у встановленому законодавством порядку ужито усіх можливих заходів, спрямованих на прийняття Кабінетом Міністрів України розпорядження про поновлення ОСОБА_1 на роботі на виконання судового рішення у справі №640/10761/14-ц, що ставить під об`єктивний сумнів висновок державного виконавця про те, що рішення суду у згаданій справі не виконано Позивачем без об`єктивних поважних причин.

Окремо суд апеляційної інстанції зауважує, що питання ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і облік регулюються Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі - Інструкція №58).

Відповідно до абзаців 1, 2 пункту 1.1 Інструкції №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Згідно п. 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Отже, саме ДП «Південна залізниця» є юридичною особою (), на посаді начальника якої поновлюється стягувач, відповідно, після видання розпорядження Кабінету Міністрів України про поновлення на роботі саме державне підприємство зобов`язано внести відповідний запис до трудової книжки ОСОБА_1 . У свою чергу такого обов`язку у Мінінфраструктури законодавцем не передбачено.

Суд першої інстанції вірно звернув увагу, що боржниками за рішенням Київського районного суду міста Харкова від 07.11.2017 у справі № 640/10761/14-ц одночасно є Кабінет Міністрів України, ДП «Південна залізниця» та Мінінфраструктури.

При цьому, вказаним судовим рішенням не встановлено способу та/або порядку його виконання кожним із боржників, у зв`язку з чим таке виконання божниками повинно здійснюватися в межах повноважень та законодавчо визначеної компетенції кожного.

Положеннями ч. 1 ст. 435 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Тобто, на стадії виконання рішення суду за наявності потреби визначення порядку та способу виконання рішення Мінінфраструктури як боржник позбавлений такого права на звернення до суду із відповідною заявою. Водночас, таким правом наділений державний виконавець.

У розрізі наведеного вище судова колегія вкотре вважає за необхідне підкреслити, що наведені вище норми Закону свідчать про те, що невиконання боржником рішення суду лише без поважних на те причин тягне за собою певні наслідки. Тобто на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин. Поважними, в розумінні наведених норм Закону, можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.

Наведений висновок щодо застосування норм ст. 75 Закону викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 20.05.2021 у справі № 420/5465/18.

З урахуванням викладеного, враховуючи, що виконання рішення суду у справі №640/10761/14-ц полягає у вчиненні сукупно трьома боржниками дій, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що державним виконавцем належним чином не перевірено фактичні обставини, які свідчать про вжиття Мінінфраструктури усіх можливих заходів, спрямованих на виконання судового рішення у справі № 640/10761/14-ц, а також про відсутність у Позивача повноважень, необхідних для виконання цього судового рішення самостійно у повному обсязі.

У контексті наведеного судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Крім того, колегія суддів зауважує, що з аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.

Отже, основним призначенням стадії виконавчого провадження є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

З урахуванням наведеного та зважаючи на те, що Мінінфраструктури у межах своїх повноважень вчинило усі можливі і необхідні дії, спрямовані на виконання судового рішення у справі №640/10761/14-ц, судова колегія погоджується з твердженням суду першої інстанції, що оскаржувана у цій справі постанова від 16.03.2021 у виконавчому провадженні №62008140 є такою, що прийнята без урахування державним виконавцем компетенції боржника (Мінінфраструктури) та об`єктивної неможливості виконання ним самостійно рішення суду у повному обсязі, що має своїм наслідком висновок про її протиправність та необхідність скасування.

Посилання Апелянта на те, що у період з 02.10.2020 по 16.03.2021 боржником не вчинялося жодних дій, спрямованих на виконання судового рішення, колегією суддів оцінюється критично, оскільки, як було встановлено вище, усі необхідні та можливі дії, спрямовані на його виконання, Позивачем були вчинені ще до 02.10.2020.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 287, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 листопада 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Н.П. Бужак

М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено « 08» грудня 2021 року.