Справа № 520/20743/21
Суддя: Спірідонов М.О.
Дата ухвалення: 2021-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Рішення

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

"06" грудня 2021 р. № 520/20743/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі

Головуючого судді Спірідонов М.О.

за участю секретаря судового засідання Спірідонов М.О.

представника позивача - Костіна І.Г.,

представника відповідача - Приходько А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )
до Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46,м. Харків,61057), Головного управління ДПС у Харківській області, як відокремленого підрозділу ДПС (вул. Пушкінська, буд. 46,м. Харків,61057), Державної податкової служби України (Львівська площа, буд. 8,м. Київ,04053)
про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення грошової допомоги і середнього заробітку за час вимушеного прогулу ,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, Головного управління ДПС у Харківській області, як відокремленого підрозділу ДПС, Державної податкової служби України, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд:

1. Визнати протиправним та скасувати наказ «Про звільнення» Головного управління ДПС у Харківській області № 212-О від 22.09.2021 року.

2. Поновити, ОСОБА_1 на посаді головного державного ревізора - інспектора Східного відділу податків і зборів з фізичних осіб управління податкового адміністрування Головного управління ДПС у Харківській області з 02.10 2021 року;

3. Зобов`язати Головне управління ДПС у Харківській області, як відокремлений підрозділ ДПС, Державну податкову службу України вжити заходів для призначення (переведення) ОСОБА_1 на посаду головного державного ревізора - інспектора відділу податків і зборів з фізичних осіб управління податкового адміністрування Головного управління ДПС у Харківській області або іншу рівноцінну посаду в системі Головного управління ДПС у Харківській області.

4. Стягнути з Головного управління ДПС у Харківській області на користь ОСОБА_1 суму грошової допомоги при наданні щорічної основної відпустки за липень 2021 року в розмірі 22 990,88 гривень (двадцять дві тисячі дев`ятсот дев`яносто грн. 88 коп.), а також середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 02.10.2021 року, визначений без утримання податків й інших обов`язкових платежів.

В обґрунтування позову зазначено, що наказ «Про звільнення» Головного управління ДПС у Харківській області № 212-О від 22.09.2021 року є протиправним та таким, що винесений з порушенням норм чинного законодавства України, а тому підлягає скасуванню.

Позивач та представник позивача в судове засідання з`явилися, позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання з`явився, щодо задоволення позовних вимог заперечував зазначивши, що оскаржуваний позивачем наказ «Про звільнення» Головного управління ДПС у Харківській області № 212-О від 22.09.2021 року є законним та таким, що винесений в межах чинного законодавства України, а тому не підлягає скасуванню.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, вивчивши норми матеріального та процесуального права, якими врегульовані спірні правовідносини дійшов наступних висновків та мотивів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , є працівником Державної податкової служби з 24.03.2003р. по 30.06.2003р. та з 05.01.2005р. до 01.10.2021р.

24.03.2003 р. позивачка на конкурсній основі пройшла на посаду державного податкового інспектора ДПІ у Жовтневому районі м. Харкова, потім займала наступні посади:

З 05.01.2005 р. - державний податковий інспектор ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова;

З 20.09.2006 p. - старший державний податковий інспектор ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова;

З 08.11.2006 р. - головний державний податковий інспектор ДШ у Дзержинському районі м. Харкова;

З 10.07.2013 р. - завідувач сектору надання адміністративних послуг ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області;

З 17.07.2015 р. - головний державний ревізор - інспектор відділу забезпечення погашення заборгованостей ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області;

З 20.04.2016 р. - головний державний ревізор - інспектор організації стягнення боргу та роботи з безхазяйним майном управління погашення боргу Центральної ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області;

З 27.06.2017 р. - головний державний ревізор - інспектор відділу погашення боргу Головного управління ДФС у Харківській області (територія обслуговування Центральної ОДШ м. Харкова);

З 03.09.2018 р. - старший державний ревізор - інспектор відділу погашення боргу з фізичних осіб та заборгованостей з ЄСВ управління погашення боргу Головного управління ДФС у Харківській області;

З 03.12.2018 р. - старший державний ревізор - інспектор відділу погашення боргу Центрального управління Головного управління ДФС у Харківській області;

З 11.02.2019 р. - старший державний ревізор - інспектор відділу податків і зборів з юридичних осіб Центрального управління Головного управління ДФС у Харківській області;

З 28.03.2019 р. - головний державний ревізор - інспектор відділу погашення боргу з фізичних осіб та заборгованостей з ЄСВ управління погашення боргу Головного управління ДФС у Харківській області;

З 17.10.2019 р. - головний державний ревізор - інспектор сектору погашення боргу з фізичних осіб та заборгованостей з ЄСВ управління погашення боргу Головного управління ДПС у Харківській області;

З 09.09.2020 р. - головний державний ревізор - інспектор Східного відділу податків і зборів з фізичних осіб управління податкового адміністрування Головного управління ДПС у Харківській області;

Неодноразово отримувала грамоти та відзнаки від керівництва.

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону України "Про державну службу", суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне вивільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої статті 87 у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

12 листопада 2020 року позивачкою було отримано попередження про наступне звільнення у зв`язку із ліквідацією Головного управління ДПС у Харківській області як юридичної особи публічного права.

Також судом встановлено, що попередження не містило пропозиції позивачці іншої рівноцінної посади державної служби або іншої роботи (посади державного службовця) у новоствореному відокремленому підрозділі Державної податкової служби.

Також судом встановлено та вказана обставина не заперечувалась сторонами по справі, що позивачка зверталась до начальника Управління кадрового забезпечення та розвитку персоналу де їй було зазначено, що їй буде повідомлено про наявність вакантних посад в новоствореному відокремленому підрозділі, проте повідомлено не було.

Крім цього судом встановлено, що позивачка проходила стажування для її переводу до Харківського відділу податків та зборів з фізичних осіб управління податкового адміністрування Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, у порядку переведення з Головного управління ДПС у Харківській області на рівнозначну посаду.

Під час проходження стажування до мене було висунуто ніяких зауважень.

Також суд зазначає та вказана обставина не заперечувалась відповідачем по справі, що велика кількість працівники Головного управління ДПС у Харківській області були переведені на посади до Головного управління ДПС у Харківській області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби.

22 вересня 2021 року головою комісії з ліквідації Головного управління ДПС у Харківській області, було видано наказ № 212-о про припинення публічної служби та звільнення з 01 жовтня 2021 року ОСОБА_1 з такої посади відповідно до пункту 1 ' частини 1, частин 4, 5 статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку із ліквідацією Головного управління ДПС у Харківській області, як юридичної особи публічного права.

Також судом встановлено, що позивачка з 28.09.2021 року перебувала на лікарняному, тому ознайомилась із Наказом про звільнення лише 19 жовтня 2021 року, що підтверджується підписом «про ознайомлення» на наказі, а також Інформаційними довідками з електронної системи охорони здоров`я:

- № H4XT-5EAP-BHYX-E398 від 28.09.2021р., (непрацездатність 28.09.-01.10.2021 р.).

- № Х58А-447Т-ЗС7А-6СЗТ від 01.10.2021р. (непрацездатність 01.10.-05.10.2021 p.).

- № ТСНХ-С83М-5МСЕ-7526 від 05.10.2021р. (непрацездатність 05.10.-08.10.2021

- № 27ТЗ-ВСА4-7К52-КАКН від 08.10.2021р. (непрацездатність 08.10.-13.10.2021 р.).

- № 6Д7Т-АХКТ-54Р7-56Р7 від 13.10.2021р. (непрацездатність 13.10.-18.10.2021 p.).

Щодо доводів позивача про відсутність скорочення посади та змін в організації праці та скорочення штатної чисельності працівників суд вказує таке.

Так, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від ЗО вересня 2020 року № 893 «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби» (далі -Постанова № 893) вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 1, зокрема, Головне управління ДПС у Харківській області.

На виконання абзацу другого пункту 3 Постанови № 893 Державною податковою службою України (далі - ДПС України) прийнято наказ «Про ліквідацію територіальних органів ДПС» від 08.10.2020 №556, яким вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи ДПС України, визначені у додатку 1, зокрема, Головне управління ДПС у Харківській області та зобов`язано провести заходи з забезпечення звільнення працівників.

Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, який визначає механізм здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією у тому числі територіальних органів ДПС України, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 № 1074.

Пунктами 5,21 Порядку № 1074 передбачено, що орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації або ліквідації. У разі ліквідації Голова комісії забезпечує дотримання порядку звільнення працівників, зокрема тих, що є членами комісії, у тому числі письмово попереджає їх не пізніше ніж за два місяці до звільнення, повідомляє державну службу зайнятості про звільнення працівників із зазначенням їх чисельності, звільняє працівників і Забезпечує своєчасний розрахунок з ними під час звільнення, видає відповідні накази та підписує необхідні документи.

Спеціальним законом, що регулює відносини, які виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, є Закон України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII.

Частинами першою - третьою статті 5 Закону № 889-VIII встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Частиною п`ятою статті 22 Закону № 889-VIII (у редакції Закону № 117-ІХ) передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 41 Закону № 889-VIII (державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець

Безпідставними суд вважає доводи позивача про те, що наказ про звільнення є незаконним, оскільки підписаний особою, яка не є уповноваженою особою, з огляду на таке. Відповідно до частини 1 статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Пунктом 7 частини 1 статті 2 Закону №889-VIII визначено, що суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.

Отже до повноважень відповідача належить, зокрема призначення на посади та звільнення з посад працівників відповідних територіальних органів ДПС.

Але суд зазнчає, що частина 3 ст. 87 Закону № 889, в редакції на час зарахування та роботи позивача встановлювала, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення має право поворотного прийняття на службу за його заявою, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Таким чином, трудові права особи, що була прийнята на державну службу в частині дотримання суб`єктом призначення її трудових прав у разі скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу були гарантовані Законом та частинами 1, 2 ст. 40, статтею 49-2 КЗпП України.

Виходячи із системного аналізу пункту 1 частини першої та частини другої статті 40, частини другої статті 49-2 КЗпП України з метою забезпечення цієї гарантії на власника або уповноважений ним орган при звільненні працівника у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та/або реорганізації покладається обов`язок при попередженні працівника про таке звільнення одночасно запропонувати йому наявні вакантні посади. Тобто, законодавець встановив принцип одночасності попередження про наступне вивільнення та пропонування наявних вакантних посад для забезпечення гарантії права громадян на сприяння у збереженні роботи.

02 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 12 грудня 2019 року №378-IX "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України", яким, зокрема, змінено порядок скорочення посад державної служби.

Так, відповідно до частини 6 статті 49-2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті (Тут йдеться про те, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством, а також коли звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу);

не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

13 лютого 2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" від 14.01.2020 року №440-ІХ (далі - Закон №440-IX), яким внесені зміни до Закону №889-VIII.

Пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що однією з підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Відповідно до частини 3 статті 87 Закону №889-VIII (в редакції Закону № 440-IX від 14.01.2020 року, чинній на момент попередження позивача про наступне вивільнення) суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

У подальшому Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби" від 23.02.2021, № 1285-IX, який набрав чинності 06.03.2021 року, частину 3 статті 87 Закону України "Про державну службу" викладено в такій редакції: "3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду".

Отже, відносно позивача, під час його попередження та звільнення було використано незначний період часу у проміжок якого були відсутні у Законі № 889 гарантії від звільнення з пропозицією рівнозначної або іншої роботи.

Таким чином суд констатує, що на час попередження позивача про звільнення відбулось законодавче звуження обсягу трудових гарантій прав державних службовців в частині обов`язку суб`єкта призначення здійснити пропозиції державному службовцю рівнозначної посади, іншої рівнозначної посади державної служби, нижчої посади державної служби, переведення на інші посади державної служби в цьому або в іншому органі, тобто права на подальшу працю на посадах державної служби у разі скорочення та поклав означені питання на розсуд суб`єкта призначення.

Відповідно до приписів частини першої статті 8 Конституції України визнається й діє принцип верховенства права. Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності очікування суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

Положеннями ст. 22 Конституції України передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації й правовідносини залишалися передбачуваними. Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене (правові позиції Конституційного Суду України в рішеннях від 22.09.2005 №5-рп/2005, від 29.06.2010 № 17-рп/2010 від 22.12.2010, № 23-рн/2010 від 11.10.2011, № 10-рп/2011).

Крім того, за змістом частини п?ятої статті 22 і пункту 2 частини першої статті 41 Закону №889-VIII працевлаштування державного службовця у випадку реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу передбачає його переведення на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу. Переведення у такому випадку відбувається за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Як було встановлено вище та не запеерчувалось відповідачем по справі позивач неодноразово звертався до відповідача із заявами щодо переведення.

Відповідно до частин першої та третьої статті 5 Закону України "Про державну службу" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Суд звертає увагу, що положення Закону України "Про державну службу" (в редакції, чинній станом на дату попередження 26.01.2021 року) не передбачали порядку звільнення державних службовців у випадку скорочення посад державної служби, як і не містять жодних застережень щодо застосування норм законодавства про працю у такому випадку.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Словосполучення "згідно із законом" у пункті 2 статті 8 вимагає передусім, щоб відповідний захід був певним чином передбачений національним законодавством; він також стосується якості відповідного закону і вимагає його відповідності принципу верховенства права та доступності відповідній особі, яка, зокрема, має бути здатною передбачити його наслідки для себе (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 1 липня 2008 р. у справі "Ліберті" та інші проти Сполученого Королівства" (Liberty and Others v. the United Kingdom), заява № 58243/00, n. 59).

Практика Європейського суду з прав людини підтверджує, що елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення Європейського суду з прав людини у справах "C. G. and Others v. Bulgaria", "Oleksandr Volkov v. Ukraine").

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах "Кантоні проти Франції" ("Cantoni v. France", заява № 17862/91, § 31-32), "Вєренцов проти України" ("Vyerentsov v. Ukraine", заява "№ 20372/11, § 65)).

Як зазначалось вище позивач, як під час проходження конкурсу до органів ДБР, так під час роботи в органах ДБР, не міг передбачити подальші зміни у законодавстві, які мали наслідком його звільнення без пропозиції роботи на державній службі та, як наслідок, стати безробітним.

А отже, звільнення державних службовців без існування відповідного правового регулювання має наслідком свавільне втручання відповідного органу у право на працю та, як наслідок, суперечить вимогам принципу верховенства права.

Європейський Суд підтверджує, що немає ніяких принципових підстав вважати, що "приватне життя" виключає професійну діяльність. На обмеження, що накладаються на професійну діяльність, може поширювати свою дію стаття 8 Конвенції, якщо вони впливають на те, яким чином індивідуум формує свою соціальну ідентичність, розвиваючи спілкування з іншими людьми. У зв`язку з цим досить вказати, що саме в рамках своєї роботи більшість людей мають можливість зміцнювати безліч, тобто максимум, своїх зв`язків із зовнішнім світом (див. згадане вище рішення Рішення у справі "Німіц проти Німеччини", § 29).

Крім того, професійне життя дуже часто переплетене з приватним життям в строгому сенсі цього поняття таким чином, що завжди важко розрізнити, в якій якості виступає індивідуум наразі. Коротко кажучи, професійне життя, будучи частиною зони взаємодії одних індивідуумів з іншими, навіть в публічному контексті може підпадати під поняття "приватне життя" (див. рішення Європейського Суду щодо прийнятності для розгляду по суті скарги у справі "Мулк проти Польщі "[Mуіka c. Pologne] (скарга № 56550/00)).

Суд зазначає, що редакція Закону України "Про державну службу", чинна до 25 вересня 2019 року, містила гарантії прав державних службовців, звільнених на підставі пункту 1 частини першої статті 87 цього Закону. Зокрема, передбачалось застосування до таких правовідносин вимог щодо переведення державного службовця на іншу посаду.

Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" № 117-IX від 19 вересня 2019 року (частково набув чинності з 25 вересня 2019 року) внесено зміни, крім іншого, до статті 87 Закону України "Про державну службу" та виключено норми, які забезпечували дотримання гарантій прав державних службовців при їх звільненні на підставі пункту 1 частини першої статті 87 цього Закону.

Натомість, норми Кодексу законів про працю України не зазнали змін: чинними є відповідні гарантії для працівників у цивільних правовідносинах при звільненні у випадку реорганізації підприємства, скорочення чисельності або штату (статті 36, 49-2 Кодексу законів про працю України).

Так, відповідно до статей 21 та 24 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно з статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.

Системний аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що Конституція України надає кожному рівні права у сфері трудових правовідносин. Так, положення Конституції України не передбачають різного правового регулювання щодо гарантій прав при звільненні державних службовців та працівників приватного сектору.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Статті 1 та 14 Конвенції про захист прав і основоположних свобод передбачають, що "кожний, хто перебуває під [...] юрисдикцією" Договірної Держави, повинен користуватися правами і свободами, визначеними в розділі І, "без дискримінації за будь-якою ознакою" (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Engel and Others v. the Netherlands" від 08 червня 1976 року). Як правило, гарантії Конвенції поширюються на державних службовців (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Schmidt and Dahlstrцm v. Sweden" від 06 лютого 1976 року, "Ahmed and Others v. the United Kingdom" від 02 вересня 1998 року).

Щоб держава-відповідач могла для позбавлення заявника захисту посилатися у суді на його статус державного службовця, повинні бути дотримані дві умови. По-перше, законодавство держави повинно чітко передбачати позбавлення осіб, що займають певні посади або категорії посад, права на звернення до Суду. По-друге, таке позбавлення має бути обґрунтованим об`єктивними підставами, пов`язаними з інтересами держави (рішення Європейського суду у справі "Vilho Eskelinen and Others v. Finland").

Отже, скасування гарантій для державних службовців при їх звільненні у випадку реорганізації або ліквідації органу є дискримінацією порівняно з правовим положенням працівників у приватному секторі, оскільки не є обґрунтованим об`єктивними підставами.

Суд повторно звертає увагу, що положення Закону України "Про державну службу" (у редакції, чинній станом на дату звільнення позивача з посади) не містять жодних застережень щодо застосування законодавства про працю у сфері звільнення державних службовців у випадку ліквідації чи реорганізації органу.

Зміни у абзац перший частини третьої статті 87 Закону України "Про державну службу" внесені Законом України "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" від 14 січня 2020 року №440-ІХ, який набрав чинності 13 лютого 2020 року.

З огляду на відсутність відповідного правового регулювання у Законі України "Про державну службу" станом на дату виникнення спірних правовідносин, суд застосовує загальні норми Кодексу законів про працю України.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України).

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч.2 ст.40 КЗпП України).

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. (ст.49-2 КЗпП України).

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що обов`язок щодо запропонування відповідної рівнозначної посади, як це визначено нормами Кодексу законів про працю України, визначені зокрема статтею 49-2, скасований не був. Отже, за рішенням суб`єкта призначення, зокрема директором Державного бюро розслідувань (або виконуючим обв`язки директора), позивач повинен був отримати пропозицію про призначення на нову рівнозначну посаду яка утворилась згідно штатного розпису, або інші посади державної служби.

Крім того, законодавцем самостійно виправлено відповідне законодавче положення, яке допускало звільнення державних службовців без дотримання гарантій на працю, як-то вже було встановлено судом вище, а саме набрання чинності 06.03.2021 року Законом України № 1285-IX, згідно якого одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

У зв`язку викладеним, суд доходить до висновку, що до позивача застосовані норми п. 1 ч.1 ст. 87 Закону України № 889-VIII від 10 грудня 2015 року "Про державну службу", яка суперечить самому Закону України "Про державну службу" та Конституції України, та які були в подальшому виключені самим законодавцем. Звільнення позивача на підставі положень п. 1 ч.1 ст. 87 Закону є протиправним, порушує принципи верховенства права, допускає дискримінацію та порушення базових принципів державної служби, а також суперечить висновкам Європейського суду з прав людини.

Крім того, формулювання вжите у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII слово "може" пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності), одночасно не звільняє суб`єкта призначення або керівника державної служби від обов`язку обґрунтувати неможливість такого пропонування, окрім посилання вказаних осіб на слово "може" у цій нормі.

Також державний орган не звільнений від обов`язку обгрунтувати відмову у такому не пропонуванні або відмову у переведенні на іншу посаду за наявності вільної вакансії державної служби, як-то встановлено судом у цій справі.

Означене не заперечує висновок Верховного Суду, викладеній у постанові від 28.07.2021 року у справі № 640/11024/20 стосовно не покладення обов`язку з працевлаштування працівників, що вивільняються.

Водночас слово "може" також означає, що закон не виключає можливість запропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності).

Отже, необгрунтування такої неможливості розцінюється як небажання керівника державної служби або суб`єкта призначення у пропонуванні посади.

Крім того, у справі № 640/11024/20 не було встановлено наявності чи відсутності вакансій державної служби у цьому ж або будь-якому іншому територіальному органі Державного бюро розслідувань, а також центральному апараті, та у зв`язку з цим неможливості перевести або запропонувати вільні, навіть й нижчі за посадою позивача вакансії.

У цій справі, відповідачем ні під час надання позивачу відповідей на його багаточисельні звернення про переведення, ні під час розгляду справи суду не обґрунтовано підстав неможливості пропозиції посади позивачу та переведення за наявності вільної посади державної служби, окрім посилання на слово "може" вжите у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII та зазначенням того, що ці повноваження є дискреційними.

Суд також зважає на правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 17 жовтня 2011 р. по справі №21-327а11, від 28 жовтня 2014 року у справі №21-484а14 та постановах Верховного Суду № 826/26698/15 від 12.08.2020 р., № 808/2741/16 від 08.04.2021 р. та № 819/94/16 від 20.03.2019 року згідно з якими встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Ураховуючи приписи частини першої статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

З урахуванням наведеного вище суд погоджується із позивачем про протиправність наказу Головного управління ДПС у Харківській області № 212-О від 22.09.2021 року «Про звільнення», а тому позивач є таким, що підлягає поновленню на посаді з якої його звільнено.

У частині вимог позивача зобов`язати ГУ ДПС вжити заходи з призначення (переведення) ОСОБА_1 на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу податків і зборів з фізичних осіб управління податкового адміністрування ГУ ДПС або іншу рівноцінну посаду в системі ГУ ДПС, слід зазначити, що згідно з частиною 1 статті 41 Закону № 889-VIII державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на рівнозначну посаду в іншому державному органі за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Переведення, таким чином, віднесено до дискреційних повноважень суб"єкта призначення, оскільки вказана норма передбачає право, а не обов`язок роботодавця перевести працівника на вакантну посаду в новоутвореному державному органі.

Верховним Судом неодноразово викладалась правова позиція (у постановах від 13.08.2020 у справі № 821/3795/15-а, від 30.09.2020 у справі №826/12050/15, від 23.09.2021 у справі № 807/2322/15) згідно з якою повноваження щодо призначення працівника в порядку переведення на відповідну посаду, згідно із затвердженим штатним розписом в новоствореній юридичній особі є винятковою компетенцією відповідача і суд, як орган, що розглядає трудовий спір, не повинен і не може втручатись у здійснення дискреційних повноважень державного органу.

У зв`язку з чим вимоги щодо поновлення його на рівнозначній посаді слід відмовити.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Головного управління ДПС у Харківській області на користь ОСОБА_1 суму грошової допомоги при наданні щорічної основної відпустки за липень 2021 року в розмірі 22 990,88 гривень (двадцять дві тисячі дев`ятсот дев`яносто грн. 88 коп.)

Суд зазначає, що надання грошової допомоги при наданні щорічної основної оплачуваної відпустки, положеннями частини 1 статті 57 Закону № 889-VIII закріплено, що державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Відповідно до підпункту 3 пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» від 09.03.2006 № 268 надано право керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці надавати, працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника.

Отже, аналізуючи вище вказане положення суд зазначає, що чинним законодавством передбачено, що грошова допомога в розмірі середньомісячної заробітної плати може бути надана працівникові лише при реалізації права на щорічну відпустку , вмежах затвердженого фонду оплати праці та за наявності відповідної заяви від працівника.

Як було встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось позивачем по справі, що з відповідною заявою до відповідача вона не зверталась, а тому суд приходить дщо висновку, що в цій частині позов не підлягає задовленню оскільки право позивача порушено не було.

У частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд зазначає про наступне.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Пункт 10 Порядку визначає, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV Порядку визначається середньоденний (годинний) заробіток.

Таким чином суд приходить до висновку, що з Головного управління ДПС у Харківській області підлягає стягенню на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 02.10.2021 року.

Також суд зазначає, що відповідно до ч. 7 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно п.п. 2, 3 ч.1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, дане рішення в частині поновлення позивача на посаді та присудження заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, з огляду на те, що відповідачами, як суб`єктами владних повноважень, не доведено правомірності оскаржуваного рішення, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46,м. Харків,61057), Головного управління ДПС у Харківській області, як відокремленого підрозділу ДПС (вул. Пушкінська, буд. 46,м. Харків,61057), Державної податкової служби України (Львівська площа, буд. 8,м. Київ,04053) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення грошової допомоги і середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Скасувати наказ Головного управління ДПС у Харківській області № 212-0 від 22.09.2021 року «Про звільнення» ОСОБА_1 .

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного ревізора - інспектора Східного відділу податків і зборів з фізичних осіб управління податкового адміністрування Головного управління ДПС у Харківській області з 02.10 2021 року.

Стягнути з Головного управління ДПС у Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 02.10.2021 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення з Головного управління ДПС у Харківській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 02.10.2021 року в частині стягнення за один місяць звернути до негайного виконання.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення у повному обсязі виготовлено 08 грудня 2021 року.

Суддя Спірідонов М.О.