Справа № 380/16062/21
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2021-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2021 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14 лютого 2020 року № Ф-1515-17 та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДПС у Львівській області, в якому просить:

- визнати протиправною та скасувати Вимогу Головного управління Державної податкової служби у Львівській області про сплату боргу (недоїмки) від 14 лютого 2020 року № Ф-1515-17 у сумі 6907,92 грн.;

- зобов`язати Головне управління Державної податкової служби у Львівській області виключити з облікових даних позивача як фізичної особи-підприємця недоїмку по єдиному внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування в сумі 6907,92 грн., що виникла за період 2013 року.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 19 серпня 2013 року була зареєстрована як фізична особа-підприємець. На час реєстрації була пенсіонеркою та отримувала пенсію за віком, яка призначена їй з 01 січня 2004 року. Однак, незважаючи на те, що позивачка була пенсіонеркою за віком, а відтак була звільненою від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок), бухгалтер, яка на той час вела її фінансову діяльність, як фізичної особи-підприємця, помилково подала звіт про суми нарахованого єдиного внеску за 2013 рік. Позивачка наголошує, що із заявою про добровільну участь у сплаті єдиного внеску до контролюючих органів вона не зверталася та жодних договорів з відповідачем про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування не підписувала. У подальшому позивачка припинила свою діяльність, як фізична особа-підприємець. Однак у 2019 році знову зареєструвалась як фізична особа-підприємець та 29 травня 2020 року припинила підприємницьку діяльність. 14 червня 2021 року позивачка отримала вимогу Головного управління ДПС у Львівській області про сплату боргу (недоїмки) від 14 лютого 2020 року № Ф-1515-17 на суму 6907,92 грн. Таку вимогу відповідача позивачка уважає протиправною та такою, що її належить скасувати, оскільки з 01 січня 2004 року вона є пенсіонеркою та отримує пенсію за віком, а тому в силу вимог частини 4 статті 4 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 2464-VI) була звільнена у 2013 році від сплати єдиного внеску. Позивачка зазначає, що чинним законодавством не передбачено подання звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування особами, які звільнені від сплати єдиного внеску, такий звіт подається лише у разі добровільної участі особи у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Добровільна участь особи, яка виявила бажання бути платником єдиного внеску передбачає укладення договору на добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Подання ж особою звіту не свідчить про її участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування та, як наслідок, не свідчить про наявність обов`язку зі сплати єдиного внеску. Позивачка стверджує, що не бажала брати участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, відповідного договору не укладала, а звіт щодо суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2013 рік поданий нею помилково.

За таких обставин, позивачка уважає, що оскаржувана вимога Головного управління ДПС у Львівській області про сплату боргу (недоїмки) від 14 лютого 2020 року № Ф-1515-17 на суму 6907,92 грн. є протиправною та підлягає скасуванню. Просить адміністративний позов задовольнити повністю.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що відповідно до відомостей ІС «Податковий блок» фізичній особі ОСОБА_1 в підрозділі «Дані про реєстрацію платником ЄСВ» встановлено ознаку «ФО-пенсіонер» з 03 листопада 2003 року. А отже автоматичні щоквартальні нарахування єдиного внеску, як фізичній особі-підприємцю, що обрала спрощену систему оподаткування в інтегрованій картці платника (код платежу 71040000) відсутні. 04 лютого 2015 року за № позивачка, як фізична особа-підприємець, подала звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2014 рік, згідно якого в інтегрованій картці платника з кодом платежу 71040000, 09.02.2015 р. нараховано єдиний внесок до сплати у сумі 5071,08 грн. Відповідач зауважує, що за змістом частини 4 статті 4 Закону 2464-VI зазначені у цій нормі особи звільняються від сплати єдиного внеску за себе та не подають звіт щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Разом з тим, Порядком формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 14 квітня 2015 року № 435 (далі Порядок № 435) не передбачено повторне подання Звіту за один і той же період після граничного терміну його подання, а також самостійне виправлення зазначеного типу помилок. При цьому письмове звернення від такого платника щодо визнання Звіту нечинним, не має законодавчих підстав, оскільки пунктом 16 розділу ІІ Порядку № 435 визначено, що відповідальним за правильність та достовірність заповнення Звіту є страхувальник. Таким чином, на переконання відповідача, суми самостійного визначення бази нарахування єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, у тому числі тими, які обрали спрощену систему оподаткування і є пенсіонерами з віком або особами з інвалідністю, підлягають сплаті на загальних підставах, та не можуть бути скасовані. Таким чином, відповідач уважає, що Головним управлінням ДПС у Львівській області правомірно винесено спірну вимогу про сплату боргу (недоїмки), а відтак підстави для її скасування відсутні.

У зв`язку з вищенаведеним, у задоволенні адміністративного позову просить відмовити в повному обсязі.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 246 КАС України, суд зазначає, що ухвалою судді від 27 вересня 2021 року у задоволенні заяви представника позивачки від 20 вересня 2021 року про поновлення строку звернення до суду за захистом своїх прав відмовлено; відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення сторін.

Суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

Відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 від 08 жовтня 2014 року ОСОБА_1 є пенсіонеркою за віком. Пенсія позивачці призначена з 03 листопада 2003 року відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується відповіддю Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 14 липня 2021 року № 1300-5903-8/63158.

Згідно Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії ААВ № 610209 позивачка зареєстрована як фізична особа-підприємець 19 серпня 2013 року, номер запису: 2 419 000 0000 005928.

Крім того, відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 26 листопада 2019 року внесено запис № 0003702 про проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , а 29 травня 2020 року за № 2003702 внесено запис про реєстрацію припинення її підприємницької діяльності (підстава власне рішення).

04 лютого 2015 року позивачка подала до органу доходів і зборів Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2014 рік згідно якого розмір єдиного внеску становить 5071,80 грн.

14 лютого 2020 року Головним управлінням ДПС у Львівській області відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів винесено вимогу № Ф-1515-17 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 6907,92 грн.

Не погоджуючись із вказаною вимогою, позивачка оскаржила її до суду.

Предметом розгляду у цій справі є оцінка правомірності винесення відповідачем спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14 лютого 2020 року № Ф-1515-17, оскільки позивачка, з посиланням на частину четверту статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» стверджує, що звільнена від сплати єдиного соціального внеску за себе.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

За пунктом другим частини першої статті 1 вказаного Закону єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з частиною четвертою статті 4 цього ж Закону особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Таким чином, особи, які зареєстровані як фізичні особи-підприємці, перебувають на спрощеній системі оподаткування та одночасно є пенсіонерами за віком, звільняються від сплати єдиного соціального внеску, окрім випадку їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Як слідує з матеріалів справи, та підтверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії ААВ № 610209, позивачка зареєстрована як фізична особа-підприємець 19 серпня 2013 року, номер запису: 2 005928. Крім того, відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 26 листопада 2019 року внесено запис № 0003702 про проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , а 29 травня 2020 року за № 2003702 внесено запис про реєстрацію припинення її підприємницької діяльності (підстава власне рішення).

В той же час, згідно пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 від 08 жовтня 2014 року ОСОБА_1 є пенсіонеркою за віком. Пенсія їй призначена з 03 листопада 2003 року відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується відповіддю Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 14 липня 2021 року № 1300-5903-8/63158.

Таким чином, позивачка є особою, яка відповідно приписів частини четвертої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» звільняється від сплати за себе єдиного внеску, як пенсіонерка за віком.

Вказана обставина відповідачем у справі не заперечується. Стверджуючи про правомірність прийнятої Головним управлінням ДПС у Львівській області спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14 лютого 2020 року № Ф-1515-17 відповідач лише вказує, що Порядком формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не передбачено повторне подання Звіту за один і той же період після граничного терміну його подання, а також самостійне виправлення зазначеного типу помилок. При цьому письмове звернення від такого платника щодо визнання Звіту нечинним, не має законодавчих підстав, оскільки пунктом 16 розділу ІІ цього Порядку визначено, що відповідальним за правильність та достовірність заповнення Звіту є страхувальник. Таким чином, на переконання відповідача, суми самостійного визначення бази нарахування єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, у тому числі тими, які обрали спрощену систему оподаткування і є пенсіонерами з віком або особами з інвалідністю, підлягають сплаті на загальних підставах та не можуть бути скасовані.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 14 квітня 2015 року № 435 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 15 травня 2018 року № 511) фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему, та члени фермерського господарства звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Звіт зазначеними особами не подається.

Аналіз положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування свідчить про те, що фізичні особи-підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування є платниками єдиного внеску, однак такі фізичні особи-підприємці звільняються від його сплати якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

У таких випадках фізичні особи-підприємці можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Також такі особи не мають обов`язку щодо подання звіту про суми нарахованого єдиного внеску.

Як зазначила у позовній заяві позивачка, Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2014 рік поданий нею помилково.

Суд звертає увагу на те, що добровільна участь особи, яка виявила бажання бути платником єдиного внеску, передбачає укладення договору на добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Однак жодної інформації про наявність такого договору у 2014 році матеріали справи не містять, відповідний договір щодо добровільної участі позивачки у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування відповідачем суду не наданий. Більше того, відповідачем не стверджується про добровільну участь позивачки у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Слід також зазначити, що відповідачем було прийнято відповідну звітність за 2014 рік від позивачки, а також відповідачем не заперечується, що згідно відомостей ІС «Податковий блок» фізичній особі ОСОБА_1 в підрозділі «Дані про реєстрацію платником ЄСВ» встановлено ознаку «ФО-пенсіонер» з 03 листопада 2003 року, однак не враховано той факт, що така особа повинна подавати зазначену звітність лише у разі укладення договору щодо добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Суд вважає, що відсутність права подання уточнюючих звітів в разі помилкового подання звітів не може бути обставиною, що зобов`язує сплатити відповідні внески, оскільки Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачає обов`язкову згоду такого платника, яка висловлюється у вигляді укладання відповідного письмового договору, який не укладався, що відповідачем не заперечується.

Таким чином, оскільки в матеріалах справи відсутній договір про добровільну участь позивачки у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, то помилкова подача позивачкою звіту за 2014 рік не свідчить про її добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, а відтак, не може бути безумовною підставою для сплати позивачкою відповідних сум єдиного соціального внеску за наведених обставин та в контексті приписів частини четвертої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Вказана правова позиція суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 04 вересня 2019 року у справі № 806/1503/16, від 21 вересня 2021 року у справі № 580/6022/20, яку суд враховує в силу вимог частини 5 статті 242 КАС України.

Відповідно до частин першої другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до вимог частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає спірну вимогу про сплату боргу (недоїмки) такою, що не відповідає встановленим у частині другій статті 2 КАС України критеріям обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, а також порушує право позивачки, яке підлягає судовому захисту шляхом визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) Головного управління Державної податкової служби у Львівській області № Ф-1515-17 від 14 лютого 2020 року.

З огляду на наведене, позовну вимогу у цій частині належить задовольнити в повному обсязі.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Державної податкової служби у Львівській області виключити з облікових даних позивача як фізичної особи-підприємця недоїмку по єдиному внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування в сумі 6907,92 грн., що виникла за період 2013 року, суд зазначає таке.

Наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449 затверджено Інструкцію про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до пунктів 1 та 2 розділу VІ цієї Інструкції до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

У разі виявлення платником своєчасно не нарахованих сум єдиного внеску такі платники зобов`язані самостійно обчислити ці внески, відобразити їх у звітності, що подається платником до податкових органів, та сплатити їх. До такого платника застосовуються штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.

У разі виявлення податковим органом своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий податковий орган обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена податковими органами у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Абзацом 10 розділу VІ Інструкції встановлено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційно-телекомунікаційних систем ДПС (далі - ІТС) на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Як слідує зі змісту оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки) вона сформована на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів.

Так, з наявної у матеріалах справи інтегрованої картки платника єдиного соціального внеску ОСОБА_1 суд встановив, що станом на момент прийняття оскаржуваної вимоги у позивачки була наявна недоїмка зі сплати єдиного внеску на суму 6907,92 грн.

В той же час, під час розгляду справи суд вказав на відсутність у позивачки обов`язку зі сплати єдиного внеску, як такої, що звільнена від його сплати на підставі частини 4 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Таким чином, наведене зумовлює висновок про те, що недоїмка зі сплати єдиного внеску у сумі 6907,92 грн. відображена контролюючим органом в даних інформаційно-телекомунікаційної системи ДПС, на підставі яких і сформована оскаржувана вимога, безпідставно.

Тому з урахуванням того, що спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення суд вважає, що позовну вимогу в частині виключення з облікових даних позивачки як фізичної особи-підприємця недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування в сумі 6907,92 грн. належить задовольнити.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову повністю.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

За змістом частин першої, другої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (абзац перший частини 1 статті 139 КАС України).

Щодо розподілу сплаченого позивачкою судового збору суд зазначає таке.

Відповідно до квитанції № 0.0..1 від 20 серпня 2021 року за подання позову до суду позивачка сплатила судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Оскільки позов задоволено повністю, то за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області на користь позивачки належить стягнути 908,00 грн. сплаченого судового збору за подання позовної заяви.

Щодо розподілу понесених позивачкою витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України, яка не обмежує розмір таких витрат.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За змістом пункту першого частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пункту другого частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Отже, на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представник позивачки разом з клопотанням про відшкодування витрат на правову допомогу долучила наступні докази:

- договір про надання правової допомоги № 75 від 29 червня 2021 року, укладений між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «ЛЕКС ВЕКТОР»;

- акт про надання послуг № 194 відповідно до Договору про надання правової допомоги від 16 серпня 2021 року № 102, складений 26 жовтня 2021 року згідно з яким Адвокатське об`єднання «ЛЕКС ВЕКТОР» надало ОСОБА_1 такі послуги: юридичні послуги з написання Позовної заяви про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу та зобов`язання вчинити дії витрачено часу: 4 год. 10 хв. (година робочого часу оцінюється у 500,00 грн.), всього до сплати 2100,00 грн.;

- рахунок № 1/26/10/21-А від 26 жовтня 2021 року згідно з яким позивачці за надану їй правничу допомогу належить сплатити 2100,00 грн.;

- квитанцію про сплату ОСОБА_1 2100,00 грн. витрат на правничу допомогу на рахунок Адвокатського об`єднання «ЛЕКС ВЕКТОР».

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України.

Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, з аналізу статті 134 КАС України, випливає, що крім того, що зазначена стаття забезпечує право особи на правову допомогу, з іншого боку, вона запобігає зловживанню правом на компенсацію витрат на правову допомогу в тому числі неоднаковій судовій практиці, встановлюючи критерії співмірності, які визначені в частині п`ятій цієї статті. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Відповідно до частин дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої прийнято рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

З огляду на викладене, суд, вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, виходить зі складності справи та обсягу наданих адвокатом послуг позивачу, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), надання до суду доказів, які стосуються спірних правовідносин.

Дослідивши надані позивачкою докази на підтвердження витрат на правничу допомогу у розмірі 2100,00 грн. суд дійшов висновку, що такі витрати є співмірними по відношенню до складності справи та повністю відповідають обсягу виконаних представником позивачки робіт (наданих послуг), а розмір заявлених витрат є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

Суд також зазначає, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Правова позиція з цього питання викладена Верховним Судом у постанові від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19.

Крім того, суд зауважує, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.

Вказана позиція суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 826/841/17.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що надані позивачкою докази підтверджують факт понесення нею витрат на правничу допомогу, а відтак сума таких витрат у розмірі 2100,00 грн. підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень, п.3 Розділу VI Прикінцевих положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС у Львівській області (вул. Стрийська, 35, м. Львів, 79026) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14 лютого 2020 року № Ф-1515-17 та зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління Державної податкової служби у Львівській області № Ф-1515-17 від 14 лютого 2020 року.

Зобов`язати Головне управління Державної податкової служби у Львівській області виключити з облікових даних ОСОБА_1 , як фізичної особи-підприємця недоїмку зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 6907,92 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області (вул. Стрийська, 35, м. Львів, 79026, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 908,00 грн. сплаченого судового збору та 2100,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» та п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 07 грудня 2021 року.

Суддя Клименко О.М.