Справа № 160/21468/21
Суддя: Жукова Євгенія Олексіївна
Дата ухвалення: 2021-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Жукової Є.О., -
Позовні вимоги обґрунтовано наступним.
Після звільнення позивача з ГУ Нацполіції, остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведено лише на виконання судового рішення. Відповідно позивач вважає, що має право на компенсацію за затримку розрахунку при звільненні.
На підставі викладеного вище, суд зазначає, що останній вжив заходи, щодо належного повідомлення відповідача про розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні, у порядку визначеному КАС України.
Відтак, оскільки відзив на позовну заяву до суду не надходив, а матеріали справи містять відомості про належне повідомлення відповідача щодо відкриття провадження у справі та необхідність подання відзиву до суду, останнє не перешкоджає розгляду справи.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , проходила службу на посаді старшого інспектора сектору ювенальної превенції відділу превенції Дніпровського районного управління поліції.
Відповідно до наказу № 235 о/с від 29 червня 2021 року Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області ОСОБА_2 звільнено зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 ЗУ «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) з 30 червня 2021 р.
Вислуга на день звільнення в календарному обчисленні складає 13 років 09 місяців 14 днів.
При звільненні позивачу не було виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні за 13-ть повних календарних років служби.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2021 року по справі № 160/13210/21 визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області України щодо не виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні за 13 (тринадцять) календарних років служби. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області виплатити мені одноразову грошову допомогу при звільнення за 13 (тринадцять) календарних років служби в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Зазначеним рішенням суду було встановлено, що відповідно до довідки № 1333 від 26 серпня 2021 року Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області мені нарахована одноразова грошова допомога при звільненні у сумі 39 656,57грн. в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (13 років), проте не виплачена у зв`язку з відсутністю асигнувань.

Також було встановлено, що не проведений остаточний розрахунок, а саме не виплачено одноразову грошову допомогу при звільнення за 13 (тринадцять) календарних років служби в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Тобто, відсутня одна з обов`язкових підстав (фактичний розрахунок з позивачем) для звернення позивача до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. А отже, наведені позовні вимоги були передчасними, а тому у суду були відсутні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки з розрахунком при звільненні.

Одноразова грошова допомога Головним управлінням Національної поліції в Дніпропетровській області виплачена 27 жовтня 2021 року в розмірі 39 061,72грн.

Позивач вважає, що відповідач не здійснив виплату всіх сум, які належать до виплати під час звільнення, а тому відповідно до ст. 117 КЗпП України йому підлягає виплата середнього заробітку за весь час затримки, відтак, звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Спеціальне законодавство, а саме Закон України «Про Національну поліцію, Постанова №988 і Порядок №260 не врегульовують питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських зі служби в Національній поліції України. Зокрема, цими нормативно-правовими актами не встановлено відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які належали до сплати звільненому поліцейському, що позбавляє таких осіб гарантій на своєчасне фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

Водночас такі питання врегульовані КЗпП України, а саме: його статтями 116, 117, які належить застосовувати до означених спірних правовідносин.

Відповідно до положень абзацу другого пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Так, суд зазначає, що нерозповсюдження на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ/поліції норм КЗпП України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі №804/496/18 і від 13 червня 2018 року у справі №508/79/16-а, від 20 листопада 2020 року у справі № 160/2867/19.

Оскільки судом встановлено, що позивач звільнений зі служби з 29.06.2021 року, а остаточний розрахунок проведено лише 27.10.2021 року, то суд дійшов до висновку про порушення ГУ НП в Дніпропетровській області вимог статті 116 КЗпП України, що повинно мати наслідком застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Визначаючись щодо розміру компенсації за вказаний період, суд зазначає наступне.

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 №100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку №100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

З наявної в матеріалах довідки про дохід позивача, вбачається що сума компенсації за затримку при розрахунку дорівнює: 13 564,02 грн. (грошове забезпечення за травень 2021 року) + 21 291,97 грн. (грошове забезпечення за червень 2021 року) : 42 (робочі дні в травні (20)+ в червні (22) = 830,00 грн. (середньоденне грошове забезпечення) х 119 (затримки розрахунку при звільненні з 30.06.2021р. по 27.10.2021р) = 98,770,00 грн..

Водночас, суд звертає увагу, що в порівнянні із виплаченою позивачу сумою одноразової допомоги при звільненні (39061,72 грн.), суму середнього заробітку за непроведення вчасного розрахунку при звільненні, не можна вважати співмірною, оскільки вона більш ніж в двічі перевищує розмір виплаченої допомоги.

Так, застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

За висновками Великої Палати Верховного Суду зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

За висновками Великої Палати Верховного Суду зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Відтак, при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зокрема, застосовуючи висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 30.10.2019 року у справі №806/2473/18, де сформульована правова позиція щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, суд зазначає наступне.

Істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 39061,72 грн. (частка одноразової грошової допомоги при звільненні) / 98770 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 30.06.2021 по 27.10.2021 року (119 днів)) х 100 = 39,5 %. Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 39,5 % становить: 830 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 39,5 % = 327,85 грн., 327,85 грн. х 119 (днів затримки розрахунку) = 39 014,15 грн.

Таким чином, виходячи з принципу справедливості та співмірності, суд робить висновок, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 39 014,15 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.

Враховуючи очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним критеріям, середній заробіток за час затримки розрахунку підлягає перерахуванню та виплаті позивачу у визначеному розмірі, а саме 39 014,15 грн.

Подібна правова позиція висвітлена Верховним Судом у постанові від 04.09.2020 року у справі № 260/348/19.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд робить висновок про часткове задоволення позовної заяви.

Вирішуючи питання про сплату судового збору, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то відсутні підстави для вирішення питання розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 242-244,246,250,254,255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (вул. Троїцька, буд. 20-а, м. Дніпро, 49101) визнання дій щодо не виплати компенсації за затримку розрахунку при звільнені протиправними, зобов`язання стягнути компенсацію за затримку розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Визнати дії Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області України по не виплаті ОСОБА_1 компенсації за затримку розрахунку при звільненні протиправними.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на мою користь компенсацію за затримку розрахунку при звільненні, у розмірі мого денного грошового забезпечення, починаючи з 30 червня 2021 року по день фактичного розрахунку, а саме: 27 жовтня 2021 року в розмірі мого середньоденного грошового забезпечений за кожен день затримки розрахунку, а саме в сумі 39 014 гривень 15 копійок.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснювати.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст.295,297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.О. Жукова