Справа № 280/6910/20
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2021-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

09 грудня 2021 року

Київ

справа №280/6910/20

адміністративне провадження №К/9901/15244/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мельник-Томенко Ж. М.,

суддів - Жука А. В., Мартинюк Н. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28.12.2020 (суддя - Прасов О. О.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 06.04.2021 (колегія суддів у складі: Шальєвої В. А., Білак С. В., Олефіренко Н. А.),

УСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області (далі - ТУ ДСА України в Запорізькій області), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області (далі - ГУ ДКС України у Запорізькій області), в якому просила визнати протиправними дії ТУ ДСА України в Запорізькій області щодо нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки) із застосуванням статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та зобов`язати ТУ ДСА України в Запорізькій області провести перерахунок суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та виплатити недоотриману частину.

На обґрунтування позовних вимог указує на те, що вона працює на посаді судді. 12.03.2020 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», якою з 12.03.2020 на всій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до даної постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину. 18.04.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»» від 13.04.2020 № 553-IX, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29. Конституційний Суд України у Рішенні від 28.08.2020 за № 10-р/2020 визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 № 294-IX зі змінами; абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-IX. З 18.04.2020 по 28.08.2020 позивачка отримала суддівську винагороду з урахуванням вказаних змін у Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», тобто у меншому розмірі. Нараховуючи та виплачуючи їй суддівську винагороду із застуванням статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» відповідач, як суб`єкт владних повноважень, на її думку, діяв з порушенням вимог статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що призвело до порушення її прав та гарантій незалежності судді.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 02.11.2020 залучено до участі в справі як співвідповідача Державну судову адміністрацію України (далі - ДСА України).

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 28.12.2020, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 06.04.2021, позов задоволено частково: стягнуто з ТУ ДСА України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 недоплачену суддівську винагороду в сумі 192 839,03 грн за період з 18.04.2020 по 27.08.2020; зобов`язано ДСА України здійснити фінансування ТУ ДСА України в Запорізькій області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати ОСОБА_1 недоплаченої суддівської винагороди в сумі 192 839,03 грн за період з 18.04.2020 по 27.08.2020. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. В частині стягнення з ТУ ДСА України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 суддівської винагороди у межах суми стягнення за один місяць рішення звернуто до негайного виконання. У стягненні на користь ОСОБА_1 судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, співвідповідача відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції погодившись з позицією відповідачів, що у період з 18.04.2020 по 27.08.2020 ТУ ДСА України в Запорізькій області здійснювало обмеження суддівської винагороди на виконання вимог статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», що їх не дотримання могло б мати негативні наслідки для службових осіб відповідача, зазначив, що ТУ ДСА України в Запорізькій області необґрунтовано не поновлено за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 права та інтереси позивача з 28.08.2020 - дня прийняття Конституційним Судом України Рішення за № 10-р/2020, з огляду на зазначене у даному Рішенні: «… однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України. …».

Враховуючи приписи частини четвертої статті 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» стосовно того, що функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління ДСА України, а також частини першої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», застосувавши приписи частини другої статті 9, частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд першої інстанції дійшов висновку, що права та інтереси позивача будуть захищені, якщо з ТУ ДСА України в Запорізькій області буде стягнуто на користь позивача недоплачену суддівську винагороду в сумі 192 839,03 грн за період з 18.04.2020 по 27.08.2020, а ДСА України має бути зобов`язаний здійснити фінансування ТУ ДСА України в Запорізькій області з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати позивачу недоплаченої суддівської винагороди в сумі 192 839,03 грн за період з 18.04.2020 по 27.08.2020.

При цьому судом першої інстанції застосовано правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 24.09.2020 у справі № 280/788/19.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 06.04.2020 рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28.12.2020 залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, вважав обґрунтованими висновки суду першої інстанції та дійшов висновку, що набрання 18.04.2020 чинності Законом № 553-ІХ не змінило правового регулювання правовідносин з нарахування та виплати суддівської винагороди, оскільки Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» розмір винагороди судді за приписами частини другої статті 130 Конституції України не регулюється, а тому розмір суддівської винагороди станом як на 18.04.2020, так й у період існування спірних правовідносин, повинен був визначатися виключно за положеннями статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Суд зазначив, що відповідач навіть після набрання чинності Законом № 553-ІХ та доповнення Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» статтею 29 повинен був діяти виключно в межах приписів частини другої статті 130 Конституції України, тобто застосовувати для обчислення розміру винагороди судді виключно положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що визнання статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» неконституційною правового значення для вирішення спору не має.

27.04.2021 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ТУ ДСА України в Запорізькій області, в якій скаржник просить скасувати рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28.12.2020 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 06.04.2021 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

У касаційній скарзі ТУ ДСА України в Запорізькій області наполягає на тому, що під час розгляду даної справи судами попередніх інстанцій не було ураховано правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 25.06.2018 у справі № 208/1131/17, від 22.10.2020 у справі № 822/2043/16, від 28.10.2020 у справі № 823/2372/17, від 24.11.2020 у справі № 802/1133/18-а, від 08.12.2020 у справі № 500/2104/18, від 08.12.2020 у справі № 273/551/16-а, від 09.12.2020 у справі № 766/17454/16-а, від 21.12.2020 у справі № 640/2431/19, від 23.12.2020 у справі № 607/18139/15-а, від 23.12.2020 у справі № 825/3135/15-а.

Також, скаржник указує, що суди першої та апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваних судових рішень застосували правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 24.09.2020 у справі № 280/788/19. Переконує, що указаний висновок не підлягає застосуванню у даній справі, оскільки Верховним Судом не надавалась правова оцінка застосування судами положень Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845. З огляду на викладене, вважає, що наявні підстави для відступлення від правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.09.2020 у справі № 280/788/19.

Крім того, скаржник посилається на неповне дослідження та встановлення обставин у справі судом апеляційної інстанції, безпідставність висновків суду апеляційного суду, які, на його думку, не ґрунтуються на наявних у матеріалах справи доказах.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.04.2021 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючого суддю (суддю-доповідача) Мельник-Томенко Ж. М., суддів Жука А. В., Мартинюк Н. М. для розгляду судової справи № 280/6910/20.

Ухвалою Верховного Суду від 14.05.2021 відкрито касаційне провадження за скаргою ТУ ДСА України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28.12.2020 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 06.04.2021.

Зі змісту даної ухвали встановлено, що провадження у справі відкрито з підстав, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. Крім того, підставою касаційного оскарження зазначено пункти 2 та 4 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Від ОСОБА_1 , ДСА України та ГУ ДКС України у Запорізькій області відзиви на касаційну скаргу не надходили.

Ухвалою Верховного Суду від 24.11.2021 закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов таких висновків.

За правилами пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Верховний Суд нагадує, що касаційне провадження у справі відкрите, зокрема, на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

За правилами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Частиною п`ятою статті 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Водночас Верховний Суд наголошує, що системний аналіз норм адміністративного процесуального законодавства свідчить, що під час вирішення справ суди враховують не будь-які висновки Верховного Суду, а ті, які висловлені Судом у подібних правовідносинах.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16, від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16).

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11, від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц, від 19.05.2020 у справі № 910/719/19).

На обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження ТУ ДСА України в Запорізькій області посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме: застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 25.06.2018 у справі № 208/1131/17, від 22.10.2020 у справі № 822/2043/16, від 28.10.2020 у справі № 823/2372/17, від 24.11.2020 у справі № 802/1133/18-а, від 08.12.2020 у справі № 500/2104/18, від 08.12.2020 у справі № 273/551/16-а, від 09.12.2020 у справі № 766/17454/16-а, від 21.12.2020 у справі № 640/2431/19, від 23.12.2020 у справі № 607/18139/15-а, від 23.12.2020 у справі № 825/3135/15-а.

Втім, варто зауважити, що у справі № 208/1131/17 предметом розгляду було зобов`язання відповідача працевлаштувати позивача та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Враховуючи встановлення судом апеляційної інстанції того, що під час звільнення з роботи позивачка не повідомила відповідача про те, що є одинокою матір`ю та сама утримує неповнолітню дитину віком до 14 років, а також не зазначила про це і при ознайомленні з наказом про звільнення, суди у цій справі дійшли висновку про відсутність у відповідача підстав для застосування частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

У справі № 822/2043/16 суд встановив, що позивача було звільнено з посади судді 08.09.2016, а з 30.09.2016 набрав чинності Закон України № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» і саме відповідно до вимог цього закону позивач звертався до суду про стягнення на його користь вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою відповідно до статті 143 цього Закону.

У справі № 823/2372/17 предметом розгляду було невиплата вихідної допомоги у зв`язку із виходом судді у відставку, передбаченої статтею 136 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, чинній до 01.04.2014.

У справах № 500/2104/18, № 766/17454/16-а, № 273/551/16-а, № 802/1133/18-а спірні правовідносини стосувалися відмови у проведенні перерахунку пенсії.

У справі № 640/2431/19 предметом розгляду було нездійснення нарахування та виплати суддівської винагороди, обчисленої на підставі первинної редакції Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010, виходячи з розміру посадового окладу судді, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет на 2017 рік» та Законом України «Про Державний бюджет на 2018 рік», у період з 01.01.2017 по 04.12.2018.

Під час розгляду справи № 607/18139/15-а суд встановив, що на час виникнення спірних правовідносин положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України були чинними, а отже підлягали застосуванню. Відтак, суд зазначив, що здійснюючи відповідні відрахування пенсійний орган діяв відповідно до вимог чинного у цей період законодавства. В частині визнання протиправними дій УПФУ в м. Тернополі щодо обмеження розміру пенсії позивача десятьма прожитковими мінімумами починаючи з 26.10.2015 та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача суми пенсії, недоотримані внаслідок обмеження десятьма прожитковими мінімумами, судові рішення першої та апеляційної інстанцій за касаційною скаргою позивача не переглядалися, оскільки в зазначеній частині були прийняті на користь позивача.

Спірні правовідносини у справі № 825/3135/15-а виникли 16.07.2015 (дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді у зв`язку із поданням заяви про відставку). У цій справі суд встановив, що дія підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» втратила чинність 15.04.2020, а спірні правовідносини між сторонами виникли до зазначеної дати. За таких обставин, суд дійшов висновку, що Рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 № 2-р(ІІ)/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття вказаного Рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності. Отже, Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 15.04.2020 № 2-р(ІІ)/2020 не є підставою для перегляду постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 21.10.2015, ухваленої у цій справі, у зв`язку з виключними обставинами.

Водночас у справі, яка переглядається Верховним Судом у касаційному порядку, предметом оскарження є дії ТУ ДСА України у Запорізькій області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки) із застосуванням статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та зобов`язання ТУ ДСА України у Запорізькій області провести перерахунок суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та виплатити недоотриману частину.

У цій справі суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що набрання 18.04.2020 чинності Законом України від 13.04.2020 № 553-IX «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не змінило правового регулювання правовідносин з нарахування та виплати суддівської винагороди, оскільки Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» розмір винагороди судді за приписами частини другої статті 130 Конституції України не регулюється, а тому розмір суддівської винагороди станом як на 18.04.2020, так й у період існування спірних правовідносин, повинен був визначатися виключно за положеннями статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Відповідач навіть після набрання чинності Законом України від 13.04.2020 № 553-IX «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та доповнення Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» статтею 29 повинен був діяти виключно в межах приписів частини другої статті 130 Конституції України, тобто застосовувати для обчислення розміру винагороди судді виключно положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Таким чином суб`єктний склад учасників відносин, об`єкт та предмет правового регулювання, а також умови застосування правових норм (зокрема, час, місце, підстави виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) у цій справі та наведених у касаційній скарзі справах є різними.

Отже, дослідивши зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності з урахуванням обставин кожної конкретної зазначеної справи, Верховний Суд резюмує, про помилковість означених доводів касаційної скарги, оскільки висновки Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними.

Тобто, наведені скаржником постанови Верховного Суду ухвалені за інших фактичних обставин справи, що не дає підстави дійти висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що виокремлений скаржником текст постанови Верховного Суду від 25.06.2018 у справі № 208/1131/17, який скаржник зазначив на підтвердження неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, безпосередньо не містить тлумачення норм права.

З огляду на наведене, колегія суддів Верховного Суду констатує, що спірні правовідносини у справах № 280/6910/20, № 208/1131/17, № 822/2043/16, № 823/2372/17, № 802/1133/18-а, № 500/2104/18, № 273/551/16-а, № 766/17454/16-а, № 640/2431/19, № 607/18139/15-а, № 825/3135/15-а не є подібними, а відтак правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 25.06.2018 у справі № 208/1131/17, від 22.10.2020 у справі № 822/2043/16, від 28.10.2020 у справі № 823/2372/17, від 24.11.2020 у справі № 802/1133/18-а, від 08.12.2020 у справі № 500/2104/18, від 08.12.2020 у справі № 273/551/16-а, від 09.12.2020 у справі № 766/17454/16-а, від 21.12.2020 у справі № 640/2431/19, від 23.12.2020 у справі № 607/18139/15-а, від 23.12.2020 у справі № 825/3135/15-а не є релевантною до спірних правовідносин у справі № 280/6910/20 та, відповідно, не повинна була застосовуватися судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

З урахуванням цього Верховний Суд доходить висновку про безпідставність доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

В силу вимог пункту 5 частини першої статті 339 КАС України, вказані обставини є підставою для закриття касаційного провадження судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини другої статті 339 КАС України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.

Керуючись статтями 327, 341, 343, 339, 355 КАС України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження № К/9901/15244/21 в частині оскарження судових рішень з підстав, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, за касаційною скаргою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28.12.2020 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 06.04.2021 у справі № 280/6910/20 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Ж.М. Мельник-Томенко

А.В. Жук

Н.М. Мартинюк ,

Судді Верховного Суду