Справа № 240/12763/21
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2021-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/12763/21

Головуючий у 1-й інстанції: Майстренко Н.М.

Суддя-доповідач: Граб Л.С.

09 грудня 2021 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Сторчака В. Ю. Смілянця Е. С.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2021 року у справі за адміністративним позовом Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

В червні 2021 року Департамент патрульної поліції звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди на суму 381272,95 грн.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року позовну заяву залишено без руху. Запропоновано позивачу у 10-денний строк з дня отримання копії ухвали усунути недоліки позовної заяви шляхом надання до суду доказу сплати судового збору у розмірі 5719,09 грн. та заяви про поновлення строку звернення до суду із зазначенням підстав для поновлення строку звернення з вказаним позовом до суду та доказів поважності причин його пропуску.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2021 позовну заяву повернуто позивачу, оскільки суд дійшов висновку про відсутність поважних причин пропуску строку звернення до суду.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вищевказану ухвалу та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи та порушення норм процесуального права.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що згідно приписів ч.4 ст.304 КАС України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що наведені позивачем підстави пропуску строку звернення до суду мають суб`єктивний характер та не позбавляли останнього можливості звернутись до суду з даним позовом у встановлені та принаймні розумні строки, аби спірні правовідносини були вирішеними та забезпечений баланс інтересів сторін.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм процесуального права, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

За правилами статей 17 та 59 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції. Служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

П.17 ч.1 ст.4 КАС України передбачено, що публічна служба- діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, служба в поліції є публічною службою.

За правилами ч.5 ст.122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом унормовано також пунктом другим частини третьої статті 2 КАС України до основних засад (принципів) адміністративного судочинства, зміст якого розкриває стаття 8 цього Кодексу.

Відповідно до ст.8 КАС України усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом.

Не може бути привілеїв чи обмежень прав учасників судового процесу за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Приписи вищенаведених правових норм процесуального права знайшли своє відображення і у частині першій статті 44 КАС України, якою регламентовано, що учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки.

Також статтею 44 КАС України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (пункти шостий, сьомий частини п`ятої цієї статті).

Такими процесуальними обов`язками учасників справи визначено, окрім іншого, дотримання встановленого законом строку звернення до суду.

Наведеними положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасника справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у нього прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом, упродовж визначених для цього строків.

Отже, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду, відносини стають стабільними.

В той же час, ст.121 КАС України, передбачена можливість поновлення процесуальних строків, зокрема частиною першою вказаної статті врегульовано, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Так, Верховний Суд у постанові від 09 липня 2020 року у справі № 280/5168/18 зазначив, що при оцінці поважності причин пропуску строку слід звертати увагу не лише на об`єктивні, але й суб`єктивні чинники, зокрема поведінку особи, що свідчить про її наміри реалізувати процесуальні права. Згідно з усталеною судовою практикою поважними визнаються обставини, які виникли або тривали протягом строку звернення до суду є об`єктивними, не залежать від дій особи і пов`язані з дійсними істотними перешкодами для своєчасного звернення до суду в конкретній справі.

У справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, як свідчить позиція Європейського Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Право на захист у суді своїх прав і свобод є конституційною гарантією, яка забезпечується реальною можливістю усякій заінтересованій особі звернутися до суду у встановленому законом порядку про захист прав, свобод та інтересів та можливістю обирати спосіб захисту, використовуючи при цьому всі дозволені законодавством інструменти та засоби.

Обгрунтовуючи свою позицію щодо поважності пропуску строку звернення до суду, позивач зазначив, що вперше звернувся до відповідача з позовом про відшкодування майнової шкоди 22.03.2018 в порядку цивільного судочинства. Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 16 квітня 2018 року справу передано для розгляду за підсудністю до Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області. Ухвалою Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 02.10.2018 відкрито провадження у справі, а ухвалою від 31.05.2021 провадження у справі закрито з тих підстав, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Протягом місяця з моменту закриття провадження у справі судом цивільної юрисдикції, Департамент патрульної поліції звернувся до суду в порядку адміністративного судочинства.

В той же час, надаючи правову оцінку доводам позивача, суд першої інстанції зазначив, що 05.12.2018 року Великою Палатою Верховного Суду у справі №818/1688/16 (провадження №110892апп18) сформовані правові висновки про те, що спори щодо відшкодування завданих державі збитків під час проходження публічної служби розглядаються в порядку адміністративного судочинства. Тобто, з моменту оприлюднення в Єдиному державному реєстрі судових рішень постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №818/1688/16, позивач повинен був бути обізнаним про те, що єдиним належним способом захисту його порушеного права є подання відповідного позову до адміністративного суду. Однак такі дії ним вчинені не були протягом більше ніж двох років, хоча процесуальний закон встановлює лише місячний строк, зі спливом якого відносини, пов`язані з проходженням публічної служби, стають стабільними.

В свою чергу, колегією суддів досліджено зміст постанови, Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі №818/1688/16, де Велика Палата Верховного Суду серед іншого вказала, що вважає за необхідне відступити від правових висновків Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 533/934/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 815/5027/15, від 03 жовтня 2018 року у справі № 755/2258/17, згідно яких спори у цих справах також стосувалися звернення суб`єкта владних повноважень із позовом про стягнення грошових коштів з особи, що перебувала на публічній/державній службі, і суд дійшов висновку, що питання стягнення збитків/відшкодування шкоди, завданих особою, що перебуває або перебувала на державній/публічній службі, має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що на момент подання позову, позивач мав обгрунтовані підстави вважати, що даний спір розглядається в порядку в порядку цивільного судочинства, про що свідчила позиція Верховного Суду у справах №818/1688/16, № 533/934/15- № 815/5027/15, № 755/2258/17, яка змінилася з прийняттям постанови від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16.

Варто також зауважити, що на момент знаходження справи №269/2422/18 на розгляді у Володаро-Волинському районному суді, у позивача не було сенсу звертатися з аналогічним позовом в порядку адміністративного судочиства.

Отже, оцінюючи поведінку позивача та обставини справи в сукупності, колегія суддів вважає, що пропуск строку подання позовної заяви, мав місце з поважних причин.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні питання щодо строків звернення до суду не правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки, а доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції та дають правові підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.

За правилами частини першої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права є такими, що призвели до неправильного вирішення питання та є підставою для скасування ухвали суду та направлення справи для продовження розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 121, 122, 243, 250, 308, 311, 315, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції задовольнити.

Ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2021 року у справі за адміністративним позовом Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди скасувати.

Справу направити до Житомирського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Сторчак В. Ю. Смілянець Е. С.