Справа № 280/694/21
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2021-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 грудня 2021 року м. Дніпросправа № 280/694/21

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі

апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 року

у справі № 280/694/21

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області

третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, стягнення суддівської винагороди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, в якому просила:

визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачці суддівської винагороди за квітень - серпень 2020 року із застосуванням обмеження нарахування у сумі 47320,00 грн.;

зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату суддівської винагороди судді Михайлівського районного суду Запорізької області ОСОБА_1 на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня 2020 року, та щомісячної доплати в розмірі 40% від посадового окладу з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за квітень - серпень 2020 року;

стягнути з відповідача на користь судді Михайлівського районного суду Запорізької області ОСОБА_1 нараховану, але недоплачену суддівську винагороду за квітень 2020 року в сумі 15639,22 грн., за травень 2020 року - 38893,26 грн., за червень 2020 року - 41999,90 грн., за липень 2020 року - 6177,40 грн., за серпень - 47360,00 грн., всього у розмірі 136385 грн. 51 коп. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що розмір виплаченої за вказаний період суддівської винагороди не відповідає розміру, встановленому Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII, у зв`язку з чим відповідачем порушено право позивачки на належне матеріальне забезпечення як судді. Згідно із ст. 130 Конституції України та ч. 2 ст.135 Закону №1402-VIII, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо виплати судді Михайлівського районного суду Запорізької області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 до 27.08.2020 включно із застосуванням обмежень, передбачених статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».

Стягнуто з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на користь судді Михайлівського районного суду Запорізької області ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену суддівську винагороду, за період з 18.04.2020 до 27.08.2020 включно в розмірі 136385,51 грн. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що неможливо розглядати положення Закону України №553-ІХ від 13 квітня 2020 року про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» як такі, що відповідають принципам якості та правової визначеності закону, в сенсі застосування до правовідносин визначення розміру суддівської винагороди позивача. Закон України №553-ІХ від 13 квітня 2020 року не відповідає нормам Конституції України, а тому не може бути застосований до визначення розміру виплати суддівської винагороди. Вирішення питання щодо виплати суддівської винагороди судді є обов`язком відповідача і повинно вирішуватись у встановленому Законом порядку, оскільки є невід`ємним елементом гарантій незалежності суддів, які встановлені Конституцією України.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимоги у повному обсязі. Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що в спірному випадку відповідач не мав правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків державного бюджету та без застосування обмежень, встановлених Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік». За позицією скаржника, прийняття 28.08.2020 Конституційним Судом України рішення №10-р/2020 на спірні правовідносини не може впливати, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до його прийняття. Також відповідач зазначає, що судом неправомірно до спірних правовідносин не застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню, - Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845. Окрім того, ані в кошторисі на 2020 рік, ані кошторисі на 2021 рік кошти на виплату суддями місцевих загальних судів Запорізької області суддівської винагороди, обмеженої у період з 18.04.2020 по 27.08.2020, відповідачу не виділялись, що позбавляє відповідача можливості виконати судове рішення у разі задоволення позову.

Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, позивачка - ОСОБА_1 є суддею Михайлівського районного суду Запорізької області, що підтверджується Указом Президента України № 228/2018 від 20.08.2018 «Про переведення суддів», яким позивачку переведено з Куйбишевського районного суду міста Донецька, наказом в.о. голови Михайлівського районного суду Запорізької області № 67 від 24.09.2018.

Наказом в.о. голови Михайлівського районного суду Запорізької області № 67 від 24.09.2018 позивачці з 24.09.2018 встановлено щомісячну доплату за вислугу років в розмірі 30% посадового окладу.

За період з 01 січня 2020 року до 18 квітня 2020 року позивачці нарахована суддівська винагорода, для визначення розміру якої використовувався посадовий оклад, виходячи з 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2020, доплати за вислугу років в розмірі 30% від посадового окладу судді.

За період квітень-серпень 2020 року суддівська винагорода позивачці нарахована та виплачена в обмеженому розмірі згідно зі статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» - у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року.

Згідно розрахункових листів заробітної плати позивачки обмеження відповідно до статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 склало: за квітень 2020 року в сумі 1954,95 грн., за травень 2020 року - 38893,26 грн., за червень 2020 року - 41999,90 грн., за липень 2020 року - 6177,40 грн., за серпень - 47360,00 грн.

Не погодившись з обмеженням розміру суддівської винагороди, позивачка звернувся до суду з позовом.

За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо неправомірності дій відповідача щодо виплати позивачці суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 включно із застосуванням обмеження у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020, з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до частини третьої наведеної статті (яка згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4-р/2020 від 11.03.2020 діє в редакції Закону №1774-VIII) базовий розмір посадового окладу, зокрема, судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Встановлені обставини справи, які фактично і стали підставою для звернення позивачки із цим позовом до суду, свідчать про те, що Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Запорізькій області у періодах з 18.04.2020 по 27.08.2020 (включно) здійснювалося нарахування та виплата позивачеві суддівської винагороди у розмірі меншому, ніж те визначено статтею 135 Закону №1402-VIII.

Така ситуація зумовлена набранням 18 квітня 2020 року чинності Законом №553-ІХ, яким Закон №294-ІХ доповнено, зокрема, статтею 29 такого змісту (в редакції, яка діяла до ухвалення Рішення Конституційного Суду України № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року): 18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-IX, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29 такого змісту:

«Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)».

Отже, вказаним Законом визначено розмір заробітної плати (суддівської винагороди) на період дії карантину, при цьому такий розмір суддівської винагороди не узгоджувався із положеннями статті 135 Закону № 1402-VIII.

Водночас, Рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення частин першої, третьої статті 29 Закону №294-ІХ.

Конституційним Судом України визнано, що скасування чи зміни законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Вирішуючи спірні правовідносини між сторонами, суд першої інстанції правильно виходив з того, що розмір винагороди судді встановлений Законом № 1402-VIII та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Так, у відповідності до статті 130 Конституції України, розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Закон № 1402-VIII, з огляду на свою назву та сферу правового регулювання (означену в преамбулі) є законом про судоустрій в розумінні статті 130 Конституції України.

Відповідно до частини першої статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що зміни до наведеного Закону в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у спірний період (квітень- серпень 2020 року) не вносилися.

Стосовно посилань відповідача на набрання чинності Законом № 553-ІХ (яким Закон № 294-ІХ доповнено статтею 29) як на правову підставу для обмеження виплати суддівської винагороди, то суд апеляційної інстанції зазначає, що цей Закон не є законом про судоустрій та ним не вносилися зміни до Закону № 1402-VIII (стосовно розміру суддівської винагороди).

Суд зауважує, що для спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону № 1402-VIII, які попри те, що в часі цей закон прийнятий раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ).

Слід також зауважити, що Закон № 294-ІХ (у редакції Закону № 553-ІХ) має іншу сферу регулювання. Вимоги щодо його змісту містяться в частині другій статті 95 Конституції України та деталізовані у БК України. Цей закон (про державний бюджет) не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

Отже, за такого правового регулювання, суд апеляційної погоджується з висновками суду першої інстанції, що під час нарахування та виплати позивачці суддівської винагороди у спірних періодах з 18.04.2020 по 28.08.2020 відповідач мав керуватися виключно нормами статті 135 Закону № 1402-VIII й норми інших законодавчих актів до спірних правовідносин застосовуватися не можуть.

Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 03 березня 2021 року у справі №340/1916/20 за якою розбіжність між нормами (різних) законів щодо регулювання одних правовідносин (розміру суддівської винагороди), яка виникла у зв`язку з набранням чинності Законом № 553-ІХ, має вирішуватися на користь Закону № 1402-VIII.

У даному судовому рішенні Верховний Суд, в контексті заявлених позовних вимог щодо донарахування та виплати не отриманих коштів за період з 18.04.2020 (суддівської винагороди, розмір якої був обмежений на підставі статті 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ), звернув увагу на процедуру бюджетного фінансування судів та вказав на необхідність з`ясування в спірному випадку причин невиплати суддівської винагороди у повному обсязі (у відповідності до статті 135 Закону №1402-VIII, без застосування встановлених статтею 29 Закону №294-IX (в редакції Закону №553-IX) обмежень) у спірному періоді.

Так, Суд виокремив дві причини, які б могли зумовити виплату суддівської винагороди у неповному обсязі.

Перша причина, у разі якщо розпоряднику бюджетних коштів нижчого рівня (суду або ж територіальному управлінню ДСА) на ці потреби були виділені кошти у недостатньому розмірі, тобто у розмірі меншому, ніж те передбачено статтею 135 Закону №1402-VIII без будь-яких обмежень. В цьому випадку, як вказав Суд, невиплату суддівської винагороди в повному обсязі можна пов`язувати із діяльністю ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності усіх судів (окрім Верховного Суду), відповідно як суб`єкта владних повноважень, рішеннями/діями якого порушено право особи (судді).

Друга причина, у разі якщо ДСА України, як головний розпорядник бюджетних коштів, виділила розпоряднику нижчого рівня достатньо коштів для виплати суддівської винагороди з урахуванням вимог статті 135 Закону № 1402-VIII (затвердивши відповідний кошторис), але розпорядник нижчого рівня розпорядився цими коштами з урахуванням обмежень, які встановлені статтею 29 Закону № 294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом № 553-ІХ). В такому випадку, як зазначив Суд, є підстави стверджувати, що невиплата суддівської винагороди в повному обсязі, як наслідок виникнення заборгованості з її виплати, є результатом дій/рішень розпорядника нижчого рівня, а тому спосіб захисту повинен співвідноситися/пов`язуватися з цими діями та їх наслідками.

Отже, з урахуванням вищевказаних висновків Верховного Суду, визначальним у цій справі є встановлення обставин, чи були виділені відповідачу Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, як розпоряднику бюджетних коштів нижчого рівня, кошти на виплату позивачу у спірні періоди суддівської винагороди у повному обсязі з урахуванням вимог статті 135 Закону №1402-VIII, або ж кошти були виділені з урахуванням обмежень, які встановлені статтею 29 Закону №294-IX (в редакції Закону №553-IX).

За встановлених судом апеляційної інстанції обставин, наданих відповідачем письмових пояснень з 18.04.2020 по 27.08.2020 нарахована заробітна плата, грошове забезпечення працівників, суддівська винагорода були обмежені максимальним розміром 47230,00 грн. на місяць, як то встановлено статтею 29 Закону №294-IX (в редакції Закону №553-IX).

При цьому, відповідач зазначив, що у спірному періоді з квітня по серпень 2020 року, після набрання чинності Законом України «Про внесення мін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-ІХ, зменшення обсягу бюджетних асигнувань на виплату суддівської винагороди суддям Михайлівського районного суду Запорізької області не відбувалось. Враховуючи, що у 2020 році бюджетні асигнування на оплату праці суддям та працівникам апарату судів окремо не обліковувались та не розподілялись. За рахунок, в тому числі, обмеження суддівської винагороди на виконання ст. 29 Закону №294-IX був ліквідований дефіцит коштів на виплату суддівської винагороди та обов`язкових виплат працівників апаратів судів.

Таким чином, в ході судового розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено, що Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в Запорізькій області були виділені кошти для виплати суддівської винагороди (в тому числі й позивачці, який є працюючою суддею місцевого суду) у періоді з 18.04.2020 по 27.08.2020 включно у розмірі, передбаченому статтею 135 Закону №1402-VIII, однак останній розпорядився цими коштами з урахуванням обмежень, які встановлені статтею 29 Закону №294-IX (в редакції Закону №553-IX).

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що у періоді з 18.04.2020 по 27.08.2020 включно відповідач був зобов`язаний здійснювати нарахування та виплату позивачці суддівської винагороди у повному обсязі у відповідності до статті 135 Закону №1402-VIII, без застосування встановлених статтею 29 Закону №294-IX (в редакції Закону №553-IX) обмежень.

Оскільки в спірному випадку нарахування та виплата позивачу суддівської винагороди у неповному обсязі є наслідком вчинення дій Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у спірних правовідносинах саме дії відповідача є протиправними.

Аргументи скаржника в апеляційній скарзі з приводу того, що рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020 не впливає на спірні правовідносини, на думку суду апеляційної інстанції, не мають правового значення для вирішення цієї справи, оскільки у спірному випадку йдеться не про можливість ретроспективної дії даного рішення Конституційного Суду України, тобто можливості застосування рішення на правовідносини, які відбувалися до часу його ухвалення, а про донарахування позивачу не виплаченої суддівської винагороди, розмір якої був обмежений внаслідок прийняття Закону, яким, в силу положень ст..130 Конституції України, Закону №1402-VIII, не може бути врегульований розмір суддівської винагороди.

Тобто, у спірному випадку визначальним є те, чи правильно застосовано відповідачем законодавство України в частині визначеного розміру суддівської винагороди, з врахуванням наявності конкуренції норм права, якими, у спірному періоді, по різному визначався розмір суддівської винагороди.

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині обмеження виплати позивачці суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 включно із застосування обмеження нарахування, передбаченого статтею 29 Закону №294-IX (в редакції Закону №553-IX).

В той же час, суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що у період з 18.04.2020 по 27.08.2020 позивачці суддівська винагорода нараховувалась в повному обсязі, однак була обмежена при здійсненні виплати, не відповідають обставинам справи та наявним у справі доказам, зокрема, розрахунковими листами заробітної плати позивачки. До того ж, за приписами ст.29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується при нарахуванні суддівської винагороди, а не лише при її виплаті.

Також суд апеляційної інстанції не може погодитися з висновками суду першої інстанції щодо визначеного такого способу захисту права як стягнення з відповідача недоплаченої суддівської винагороди у розмірі 136385,51 грн.

З цього приводу суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що вимоги про «стягнення» заборгованості з виплати суддівської винагороди та «зобов`язання нарахувати та виплатити» суддівську винагороду (з урахуванням вимог статті 135 Закону № 1402-VIII) є двома різними способами захисту порушеного права (що, окрім іншого, передбачає відмінний механізм їх виконання/реалізації).

У спірному випадку позивачкою заявлено як вимогу про зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату суддівської винагороди у відповідності до вимог статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», так і вимогу про стягнення з відповідача недоплаченої суддівської винагороди.

Суд апеляційної інстанції погоджується з тим, що право вибору заявляти ті чи інші вимоги належить позивачці. В той же час, саме суд, який розглядає спір по суті, наділений повноваженнями щодо обрання із декілька можливих способів захисту права, одного, який відповідає сутті спірним відносинам та який найбільш ефективно відновить порушене право.

За умови того, що відповідачем суддівська винагорода у визначених Законом розмірах нарахована не була, а повноваженнями щодо нарахування суддівської винагороди наділений відповідач, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту права у спірному випадку є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачці суддівську винагороду у відповідності до вимог частин 2, 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Наведене вище відповідно до ст.317 КАС України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог щодо стягнення з територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на користь позивачки недоплаченої суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 у розмірі 136385,51, грн. та прийняття, в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову. Рішення суду першої інстанції також слід змінити, виклавши абзац 3 резолютивної частини в новій редакції.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 року у справі № 280/694/21 скасувати в частині задоволених вимог про стягнення з територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 недоплаченої суми суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року в розмірі 251584,00 грн., прийняти нове рішення в цій частині про відмову в задоволенні позову.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 року у справі № 280/694/21 змінити, виклавши абзац 3 резолютивної частини в такій редакції:

«Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області провести перерахунок суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року включно (за винятком днів відпустки), обчисливши її відповідно до ст. 130 Конституції України та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та виплатити ОСОБА_1 недоотриману частину суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року (за винятком днів відпустки, з вирахуванням обов`язкових платежів і податків).»

В іншій частині рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28 липня 2021 року у справі № 280/694/21 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк

суддя Н.А. Бишевська

суддя Я.В. Семененко