Справа № 803/123/16
Суддя: Андрусенко Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2021-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2021 року ЛуцькСправа № 803/123/16

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Андрусенко О. О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Державного підприємства «Ківерцівське лісове господарство» до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Ківерцівське лісове господарство» (далі - ДП «Ківерцівське ЛГ», позивач) звернулось з позовом до Ківерцівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській, в якому просить визнати нечинними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 29 грудня 2015 року №, яким до позивача застосовано штраф в сумі 340 грн. за не проведення декларування валютних цінностей, №, яким підприємству нараховано пеню в сумі 141404,53 грн. за порушення граничних термінів розрахунків в іноземній валюті, № в частині збільшення суми грошового зобов`язання за платежем: частина чистого прибутку (доходу) господарських організацій (державних унітарних підприємств та їх організацій) на суму основного платежу в розмірі 238481,00 грн. та штрафних санкцій в розмірі 59620,25 грн., № в частині збільшення суми грошового зобов`язання за платежем: податок на прибуток підприємств і організацій, що перебувають у державній власності, на суму основного платежу в розмірі 286177,00 грн. та штрафних санкцій в розмірі 143088,50 грн.

В обгрунтування позовних вимог ДП «Ківерцівське ЛГ» вказує на протиправність висновків податкового органу, викладених в акті про результати планової виїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 року по 31.12.2014 року (акт перевірки №1704/2200/00991551 від 11.12.2015 року), щодо непідтвердження взаємовідносин із фірмою «ZORTEX BUSINESS LLP» (Великобританія), оскільки остання ліквідована з 15.07.2014 року. Позивач зазначає, що факт виконання господарських операцій із вищевказаним іноземним контрагентом повністю підтверджується первинним документами бухгалтерського та податкового обліку, а доводи Ківерцівської ОДПІ суперечать вимогам Закону України «Про міжнародне приватне право».

В поданих суду запереченнях відповідач адміністративний позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити. При цьому зазначив, що в ході перевірки ДП «Ківерцівське ЛГ» було встановлено взаємовідносини позивача із фірмою-нерезидентом «ZORTEX BUSINESS LLP» (Великобританія), з якою протягом 2013-2014 років було укладено два контракти з оплатою в іноземній валюті, предметом яких була поставка деревоматеріалів. Відповідно до офіційного сайту Великобританії - Companies House, розміщеного за інтернетадресою http://wck2.companieshouse.gov.uk, фірма «ZORTEX BUSINESS LLP» ліквідована з 15.07.2014 року (стан підприємства «dissolved»). Вказана обставина також підтверджена листом Міністерства закордонних справ України, в якому зазначено про ліквідацію фірми «ZORTEX BUSINESS LLP» з 15.07.2014 року, оскільки остання була недіючою. За таких обставин податковий орган стверджує про те, що по усіх поставках деревини, які були здійснені після 15.07.2014 року, покупцем виступала не фірма «ZORTEX BUSINESS LLP», а якась інша фірма-нерезидент. Відтак перевіркою правомірно зроблено висновок про те, що позивачем занижено доходи за 2014 рік на суму безповоротної фінансової допомоги в загальній сумі 1589874,41 грн. (124010,28 доларів США), порушено вимоги статті 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» та статті 9 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 14.03.2016, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.06.2017, адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Ківерцівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області від 29.12.2015: № повністю, № в частині нарахування пені за порушення граничних термінів розрахунків в іноземній валюті на суму 140768,54 грн., № в частині збільшення суми грошового зобов`язання за платежем: частина чистого прибутку (доходу) господарських організацій (державних унітарних підприємств та їх організацій) на суму основного платежу в розмірі 238481,00 грн. та штрафних санкцій в розмірі 59620,00 грн., № в частині збільшення суми грошового зобов`язання за плетежем: податок на прибуток підприємств і організацій, що перебувають у державній власності, на суму основного платежу в розмірі 286177,00 грн. та штрафних санкцій в розмірі 143088,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Присуджено на користь Державного підприємства Ківерцівське лісове господарство за рахунок бюджетних асигнувань Ківерцівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області судовий збір в розмірі 13027,00 грн.

Постановою Верховного Суду від 14.09.2021 скасовано постанову Волинського окружного адміністративного суду від 14.03.2016 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.06.2017 у даній справі в частині задоволення позовних вимог, передано дану справу у частині задоволення позовних вимог на новий розгляд до суду першої інстанції. У решті постанову Волинського окружного адміністративного суду від 14.03.2016 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.06.2017 у даній справі залишено без змін.

28.09.2021 вказана справа надійшла до Волинського окружного адміністративного суду та за результатами повторного автоматизованого розподілу справи визначено головуючого суддю для її розгляду Андрусенко О. О.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 04.10.2021 прийнято до провадження адміністративну справу №803/123/16. Крім того, допущено у справі заміну первісного відповідача Луцьку об`єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Волинській області на правонаступника Головне управлінням ДПС у Волинській області.

15.11.2021 представником позивача були подані пояснення, у яких останній вважає необгрунтованими посилання відповідача на лист Міністерства закордонних справ України від 24.02.2015 №630/17-200-490 як на безумовний доказ ліквідації компанії «ZORTEX BUSINESS LLP». Відповідно до базового законодавства у сфері кооперативного права Великої Британії є акт про компанії 2006 року. Даний акт передбачає процедуру ліквідації компаній, у результаті якої робиться помітка про те, що компанія ліквідована/закрита (closed), а також процедуру виключення із реєстру інформації про компанію («dissolved»). Виключення компаній із реєстру можливе як за ініціативою реєстратора (коли компанія не надає підтвердження про свою діяльність), так i за заявою самої компанії (ст. 1003 акта). При зміні юридичної адреси (зареєстрованого офісу) компанії з Англії на Шотландію, така компанія виключається з реєстру компаній, що знаходиться в Англії та включається до реєстру компаній, що ведеться у Шотландії. У такому випадку не здійснюється ліквідація компанії. Таким чином податковий орган довільно розтлумачив норми права Сполученого королівства та прирівняв «dissolved» до «closed», на підставі чого зробив висновок, що компанія «ZORTEX BUSINES LLP», United kingdom є ліквідованою.

Згідно протоколу зборів партнерів компанії ««ZORTEX BUSINES LLP» від 14.07.2014 року відбулася зміна реєстраційної адреси компанії в межах однієї країни Об`єднане Королівство Великобританія з Англії: WORLD TRADE CENTRE TOWER 42 25 OLD BROAD STREET LONDON England EC2NlHQ United kingdom на Шотландія: Suite 20 12 South Bridge Edinburgh Scotland EHl lDD United kingdom.

Одночасно було проінформовано що в межах встановленої у Великобританії процедури перереєстрації компанії за новою реєстраційною адресою, з метою збереження стабільності взаєморозрахунків українськими контрагентами на час перереєстрації, фінансові операції iз взаєморозрахунків, за дорученням Компанії «ZORTEX BUSINES LLP» здійснювала Компанія «Interline Management L.P.», згідно окремих доповнень до контрактів з кожним господарюючим суб`єктом (лісгоспом).

Представник позивача також вважає безпідставними твердження контролюючого органу про наявність кримінального провадження №000072 від 08.04.2015, оскільки досудове розслідування у вказаному провадженні триває, а підозра службовим особам ДП «Ківерцівське лісове господарство» не повідомлялась.

Обставиною, на яку посилався контролюючий орган при прийнятті оскаржуваних рішень як доказ ліквідації фірми «ZORTEX BUSINES LLP», є інформація на сайті, а також лист Міністерства закордонних справ України щодо перевірки компанії «ZORTEX BUSINES LLP» від 24.02.2015 №630/17-200-490. При цьому інших доказів, які відповідно до статті 83 ПК України є підставами для висновків під час проведення перевірок, контролюючим органом в акті перевірки не наведено. Крім того, контролюючим органом в акті перевірки не вказано доказів визнання недійсним контракту, укладеного з нерезидентом. А тому, помилковими є доводи контролюючого органу щодо наявності порушення у вигляді заниження доходу на суму безповоротної фінансової допомоги внаслідок фінансово-господарських правовідносин з вказаним вище нерезидентом.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що Ківерцівською ОДПІ в період з 29.10.2015 року по 04.12.2015 року проведено планову виїзну перевірки ДП «Ківерцівське ЛГ» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 року по 31.12.2014 року, за результатами якої складено акт №1704/2200/00991551 від 11.12.2015 року (Т.1, а.с.17-137).

За висновками акту перевірки відповідачем встановлені наступні порушення ДП «Ківерцівське ЛГ»:

1) п.п.14.1.27, п.п.14.1.36, п.п.14.1.257 п.14.1 ст.14, п.44.1 ст.44, п.135.1, п.135.2, п.135.5 ст.135, п.137.10 ст.137, п.138.2 ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України (далі - ПК України), в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 317596 грн., в тому числі: за 2013 рік на 2322 грн., за 2014 рік на 315274 грн.;

2) п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188, п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.201.1 ст.201 ПК України, в результаті чого занижено податок на додану вартість в загальній суму 72279 грн., в тому числі за грудень 2013 року - 2444 грн., січень 2014 року - 4214 грн., березень 2014 року - 85 грн., квітень 2014 року - 74 грн., червень 2014 року - 231 грн., серпень 2014 року - 710 грн., вересень 2014 року - 48967 грн., жовтень 2014 року - 2162 грн., листопад 2014 року - 1264 грн., грудень 2014 року - 12119 грн.;

3) п.1 Порядку відрахування до державного бюджету частини чистого прибутку (доходу) державними унітарними підприємствами та їх об`єднаннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2011 року №138, в результаті чого встановлено заниження відрахування чистого прибутку на загальну суму 264562 грн., в тому числі: за 2013 рік - 1833 грн., за 2014 рік - 262729 грн.;

4) ст.1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», за період з 01.01.2013 року по 31.12.2014 року по взаємовідносинах із фірмою «ZORTEX BUSINESS LLP» (Великобританія) по контракту №KV-21/09 від 27.12.2013 року та із фірмою «SILVA Sp. z o.o.» (Польща) по котракту №65 від 01.07.2014 року на підставі ст.4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» нарахована пеня за порушення граничних тремінів розрахунків в іноземній валюті;

5) ст.9 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», а саме: не проведено декларування валютних цінностей у сумі 124197,88 доларів США, які незаконно перебували за межами України станом на 01.10.2014 року та станом на 01.01.2015 року, а також 10109,60 Євро та 169 доларів США, які незаконно перебували за межами України станом на 01.01.2015 року, у Національному банку України;

6) п.31.1 ст.31, п.57.1 ст.57, п.п.168.1.5 п.168.1 ст.168, п.127 ст.127, п.176.2 ст.176 ПК України та Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення окремих норм Податкового кодексу України» в частині неперерахування або невчасного перерахування до бюджету податку на доході фізичних осіб податковим агентом у строки, встановлені ПК України для місячного податкового періоду, у сумі 1238869,79 грн., зокрема, за грудень 2012 року в сумі 25549,12 грн, за що передбачено застосування штрафної санкції в розмірі 25% суми податку, за січень 2013 року - 39083,17 грн. із застосуванням штрафної санкції в розмірі 50% та за лютий 2014 року по листопад 2014 року в сумі 1174237,50 грн. із застосуванням штрафної санкції, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету, та нараховано пеню згідно розрахунку.

Позивачем 17.12.2015 року були подані заперечення на акт перевірки Ківерцівської ОДПІ №1704/2200/00991551 від 11.12.2015 року, за результатами розгляду яких відповідач листом від 24.12.2015 року №3548/10/03-05-17-11 відхилив заперечення на порушення, викладені в пунктах 1-5 висновків акту, а щодо порушень вимог податкового законодавства в частині нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, викладених в пункті 6 висновків акту, прийняв рішення про призначення додаткової документальної позапланової перевірки ДП «Ківерцівьке ЛГ» (Т.1, а.с.138-152).

На підставі акту перевірки №1704/2200/00991551 від 11.12.2015 року Ківерцівською ОДПІ були прийняті оспорювані позивачем податкові повідомлення-рішення від 29 грудня 2015 року №, яким до позивача застосовано штраф в сумі 340 грн. за не проведення декларування валютних цінностей, №, яким підприємству нараховано пеню в сумі 141404,53 грн. за порушення граничних термінів розрахунків в іноземній валюті, № про збільшення суми грошового зобов`язання за плетежем: частина чистого прибутку (доходу) господарських організацій (державних унітарних підприємств та їх організацій) за основним платежем в розмірі 264562,00 грн. та за штрафними санкціями в розмірі 66140,50 грн., № про збільшення суми грошового зобов`язання за плетежем: податок на прибуток підприємств і організацій, що перебувають у державній власності, за основним платежем в розмірі 317596,00 грн. та за штрафними санкціями в розмірі 158798,00 грн. (Т.1, а.с.152-155).

Як свідчить акт перевірки №1704/2200/00991551 від 11.12.2015 року, податковий орган встановив, зокрема, здійснення позивачем протягом 2013-2014 років зовнішньоекономічних операцій із фірмою-нерезидентом «ZORTEX BUSINESS LLP» (Великобританія). Ківерцівська ОДПІ зазначає, що фірма «ZORTEX BUSINESS LLP» згідно з інформацією, викладеною на офіційному інтернет-сайті Великобританії, ліквідована з 15.07.2014 року. Вказані обставини також підтверджуються листом Міністерства закордонних справ України.

На переконання відповідача, кошти в сумі 116784,15 доларів США, що надійшли від вищевказаної фірми-нерезидента в рахунок оплати за поставлений товар в період з 15.07.2014 року по 31.12.2014 року, не можуть бути зараховані як оплата за поставлений товар. Крім того, відповідач також зазначає, що сума кредиторської заборгованості в розмірі 7226,13 доларів США перед фірмою «ZORTEX BUSINESS LLP» не може бути в подальшому стягнутою та підпадає під визначення безнадійної заборгованості. Вказані обставини, на думку податкового органу, свідчать про заниження ДП «Ківерцівське ЛГ» доходів на загальну суму безповоротної фінансової допомоги в розмірі 124010,28 доларів США, що в гривненому еквіваленті становить 1589874,41 грн., порушення граничних термінів розрахунків в іноземній валюті та недотримання порядку декларування валютних цінностей.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд приходить до таких висновків.

Суд зазначає, що Податковий кодекс України (далі ПК України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до підпункту 14.1.56 пункту 14.1 статті 14 ПК України доходи - загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами.

Згідно з пункту 135.1 статті 135 ПК України доходи, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з: доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті; інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

Пунктом 135.2 статті 135 ПК України передбачено, що доходи визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують отримання платником податку доходів, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Підпунктом 14.1.21-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що ввезення товарів на митну територію України, вивезення товарів за межі митної території України - це сукупність дій, пов`язаних із переміщенням товарів через митний кордон України у будь-який спосіб у відповідному напрямку, відповідно до Митного кодексу України.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» експорт (експорт товарів) - це продаж товарів українськими суб`єктами зовнішньоекономічної діяльності іноземним суб`єктам господарської діяльності (у тому числі з оплатою в негрошовій формі) з вивезенням або без вивезення цих товарів через митний кордон України.

У відповідності до статті 82 Митного кодексу України експорт (остаточне вивезення) це митний режим, відповідно до якого українські товари випускаються для вільного обігу за межами митної території України без зобов`язань щодо їх зворотного ввезення.

Частиною першою статті 246 Митного кодексу України передбачено, що метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів. Приписами частини 1 статті 248 Митного кодексу України визначено, що митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.

Водночас за змістом підпункту 14.1.11 пункту 14.1 статті 14 ПК України, безнадійна заборгованість - заборгованість, що відповідає одній з таких ознак: а) заборгованість за зобов`язаннями, щодо яких минув строк позовної давності; б) прострочена заборгованість фізичної або юридичної особи, що не погашена внаслідок недостатності майна зазначеної особи, за умови, що дії кредитора, спрямовані на примусове стягнення майна боржника, не призвели до повного погашення заборгованості; в) заборгованість суб`єктів господарювання, визнаних банкрутами у встановленому законом порядку або припинених як юридичні особи у зв`язку з їх ліквідацією; г) заборгованість, яка виявилася непогашеною внаслідок недостатності коштів, одержаних після звернення кредитором стягнення на заставлене майно відповідно до закону та договору, за умови, що інші дії кредитора щодо примусового стягнення іншого майна позичальника, визначені нормативно-правовими актами, не призвели до повного покриття заборгованості; ґ) заборгованість, стягнення якої стало неможливим у зв`язку з дією обставин непереборної сили, стихійного лиха (форс-мажорних обставин), підтверджених у порядку, передбаченому законодавством; д) прострочена заборгованість померлих фізичних осіб, а також осіб, які у судовому порядку визнані безвісно відсутніми, недієздатними або оголошені померлими, а також прострочена заборгованість фізичних осіб, засуджених до позбавлення волі.

Згідно з підпунктом 14.1.257 пункту 14.1 статті 14 ПК України фінансова допомога - фінансова допомога, надана на безповоротній або поворотній основі.

Безповоротна фінансова допомога - це: сума коштів, передана платнику податків згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами або без укладення таких договорів; сума безнадійної заборгованості, відшкодована кредитору позичальником після списання такої безнадійної заборгованості; сума заборгованості одного платника податків перед іншим платником податків, що не стягнута після закінчення строку позовної давності; основна сума кредиту або депозиту, що надані платнику податків без встановлення строків повернення такої основної суми, за винятком кредитів, наданих під безстрокові облігації, та депозитів до запитання у банківських установах, а також сума процентів, нарахованих на таку основну суму, але не сплачених (списаних).

Згідно з підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 ПК України витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до абзацу 1 пункту 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з пунктом 138.4 статті 138 ПК України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Пунктом 138.8 статті 138 ПК України визначено, що собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов`язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

За приписами підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

За приписами підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Частиною другою статті 6 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що регулювання питань методології бухгалтерського обліку та фінансової звітності здійснюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики, який затверджує національні положення (стандарти) бухгалтерського обліку, інші нормативно-правові акти щодо ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності.

Пунктом 5 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що витрати відображаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов`язань.

При цьому, пунктом 7 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), встановлено, що витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

Відповідно до пункту 20 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), до інших операційних витрат включаються, зокрема: собівартість реалізованих виробничих запасів, яка для цілей бухгалтерського обліку складається з їх облікової вартості та витрат, пов`язаних з їх реалізацією; сума безнадійної дебіторської заборгованості та відрахування до резерву сумнівних боргів.

Згідно з пунктом 15 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 № 290 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), визначений дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) не коригується на величину пов`язаної з ним сумнівної та безнадійної дебіторської заборгованості. Сума такої заборгованості визнається витратами підприємства згідно з Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість». Доходом визнається сума зобов`язання, яке не підлягає погашенню.

Відповідно до пункту 11 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 08.10.1999 № 237 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), виключення безнадійної дебіторської заборгованості з активів здійснюється з одночасним зменшенням величини резерву сумнівних боргів. У разі недостатності суми нарахованого резерву сумнівних боргів безнадійна дебіторська заборгованість списується з активів на інші операційні витрати. Сума відшкодування раніше списаної безнадійної дебіторської заборгованості включається до складу інших операційних доходів. Поточна дебіторська заборгованість, щодо якої створення резерву сумнівних боргів не передбачено, у разі визнання її безнадійною списується з балансу з відображенням у складі інших операційних витрат.

Абзацом першим пункту 44.2 статті 44 ПК України встановлено, що для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку щодо доходів та витрат з врахуванням положень цього Кодексу.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначено Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням має дві обов`язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Визначення поняття господарської операції також наведене у статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», згідно положень якої господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

При цьому, господарська операція визнається легітимною у разі повної дієздатності всіх її учасників. Всі первинні документи можуть прийматись як докази здійснення господарських операцій, якщо вони оформлені належним суб`єктом.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.12.2013 року між ДП «Ківерцівське ЛГ» як продавцем та фірмою «ZORTEX BUSINESS LLP» (Великобританія) укладено зовнішньоекономічний контракт №KV-21/09, предметом якого є поставка на умовах CPT, Одеса (згідно правил Інкторемс 2010) пиловника соснового в кількості 5460 м.куб. Загальна сума контракту становить 405880 доларів США. Платежі за поставлену партію товару (100% передоплата) здійснюється в доларах США шляхом банківського перерахунку на валютний рахунок продавця. Всі витрати і збори щодо здійснення перерахунку валюти, пов`язані з виконанням даного контракту на території покупця оплачуються покупцем, на території продавця - продавцем. Поставка товару здійснюється залізнодорожним транспортом. Відвантаження товару здійснюється продавцем на умовах СРТ за відповідними реквізитами. Строк поставки - з 01.01.2014 року до 31.12.2014 року. Зміни і доповнення до даного контракту дійсні тільки у тому випадку, якщо зафіксовані в письмовій формі і підписані сторонами. Після підписання контракту всі попередні переговори і переписка втрачають силу. Всі доповнення, які передані засобами факсимільного зв`язку дійсні при наявності однієї оригінальної печатки. Термін дії контракту - до 31.12.2014 року (Т.2 а.с.36-37).

До вказаного контракту вносились зміни і доповнення від 28.12.2014 року (додаток №1), від 11.01.2014 року (додаток №1), від 28.02.2014 року (додаток №2), від 31.03.2014 року (додаток №3), від 07.04.2014 року (додаток№4), від 06.05.2015 року (додаток №5), від 22.04.2014 року (додаток №6), від 06.05.2014 року (додаток №7), від 02.06.2014 року (додаток №8), від 01.07.2014 року (додаток №9), від 15.07.2014 року (додаток №10), від 30.07.2014 року (додаток №11), від 14.10.2014 року (додаток №12), від 28.10.2014 року (додаток №13), від 29.10.2014 року (додаток №14) та від 19.11.2014 року (додаток №15) (Т.2 а.с.38-54).

На виконання умов даного контракту позивачем протягом 2014 року здійснювались поставки деревини, що підтверджується рахунками фактури, вантажними митними деклараціями (ВМД) та накладними для вивезення товару водним транспортом (Т.1 а.с.156-327, Т.2 а.с.97-216). Оплата за придбану деревину проведена шляхом перерахування на рахунки позивача у банках іноземної валюти, про що свідчать виписки по рахунку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», платіжні доручення в іноземній валюті та банківські виписки ПАТ «Приватбанк» (Т.2 а.с.64-96).

Верховний Суд у постанові від 14.09.2021, повертаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції вказав, що судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки доводам податкового органу щодо правового статусу контрагента позивача. З даного приводу суд зазначає наступне.

Відповідач стверджує, що фірма «ZORTEX BUSINESS LLP» з 15.07.2014 ліквідована. Доказом цього вважає лист Міністерства закордонних справ України від 24.02.2015 № 630/17-200-490 «Щодо перевірки компанії «ZORTEX BUSINESS LLP», у якому вказано про те, що зазначену компанію ліквідовано 15.07.2014 державним реєстром, оскільки компанія не була діюча, а також інформація з офіційного сайту Великобританії - companieshouse.gov.uk про ліквідацію зазначеної компанії з 15.07.2014.

Судом встановлено, що в листі Міністерства закордонних справ України від 24.02.2015 №630/17-200-490 «Щодо перевірки Компанії «ZORTEX BUSINESS LLP» зазначено не лише про ліквідацію контрагента з 15.07.2014, а й про внесення 30.09.2014 до реєстру нової компанії з ідентичною назвою «ZORTEX BUSINESS LLP» (саме реєстрацію нової компанії, а не реєстрацію зміни юридичної адреси діючої компанії «ZORTEX BUSINESS LLP», United Kingdom). Також суд зазначає, що Компанія «ZORTEX BUSINESS LLP» ліквідована з 15.07.2014 за рішенням реєстратора, а не за самостійним рішенням учасників.

Суд звертає увагу, що згідно інформації з реєстру компаній, компанія «ZORTEX BUSINESS LLP» (№ ОС 370510) ліквідована 15.07.2014, остання бухгалтерська звітність складена 31.12.2012 (неактивний), дані про відкриті рахунки, активи та дебіторську заборгованість відсутні. У свою чергу компанія «ZORTEX BUSINESS LLP» (№ SO305036) була зареєстрована 30.09.2014 (Т.3 а.с.47-93).

Таким чином компанія «ZORTEX BUSINESS LLP» (№ ОС 370510) та «ZORTEX BUSINESS LLP» (№ SO305036) є двома різними компаніями, які не пов`язані між собою та мають різні реєстраційні дані.

Щодо наданого позивачем в якості доказу протоколу позачергових зборів акціонерів компанії «ZORTEX BUSINESS LLP» від 14.07.2014, суд ставиться критично, оскільки вказаний документ є незавіреною сканкопією, як наслідок не може бути прийнятий судом до уваги.

У свою чергу, посилання представника позивача на факт наявності у третіх осіб права здійснювати оплату за контрактом від 27.12.2013 №KV-21/09, не приймається судом до уваги, оскільки, як встановлено судом за вказаним контрактом оплата надійшла не від третіх осіб, а саме від Zortex Business LLP, яка з 15.07.2014 була ліквідована (Т.2 а.с.64-96).

Таким чином, позивачем не надано належних, достовірних та допустимих доказів на спростовування інформації Міністерства закордонних справ України про ліквідацію компанії «ZORTEX BUSINESS LLP»з 15.07.2014.

Згідно з статтею 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом: 1) визначення застосовуваного права; 2) процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб; 3) підсудність судам України справ з іноземним елементом; 4) виконання судових доручень; 5) визнання та виконання в Україні рішень іноземних судів.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про міжнародне приватне право», цивільна правоздатність та дієздатність юридичної особи визначається особистим законом юридичної особи.

Згідно з частинами першою, другою статті 25 того ж Закону, особистим законом юридичної особи вважається право держави місцезнаходження юридичної особи. Для цілей цього Закону місцезнаходженням юридичної особи є держава, у якій юридична особа зареєстрована або іншим чином створена згідно з правом цієї держави.

Відповідно до підпункту 14.1.122. пункту 14.1. статті 14 ПК України нерезиденти - це іноземні компанії, організації, утворені відповідно до законодавства інших держав, їх зареєстровані (акредитовані або легалізовані) відповідно до законодавства України філії, представництва та інші відокремлені підрозділи з місцезнаходженням на території України.

Згідно з пунктом 103.4 статті 103 ПК України підставою для звільнення (зменшення) від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України є подання нерезидентом з урахуванням особливостей, передбачених пунктами 103.5 і 103.6 цієї статті, особі (податковому агенту), яка виплачує йому доходи, довідки (або її нотаріально засвідченої копії), яка підтверджує, що нерезидент є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір України (далі - довідка), а також інших документів, якщо це передбачено міжнародним договором України.

Відповідно до статті 4 Конвенції між Урядом України та Урядом Сполученого Королівства Великобританії та Північної Ірландії про усунення подвійного оподаткування та запобігання податковим ухиленням стосовно податків на доход і на приріст вартості майна від 10.02.1993 року для цілей цієї конвенції термін «резидент однієї Договірної Держави» означає особу, яка за законодавством цієї Держави підлягає оподаткуванню в ній на підставі місця проживання, постійного місця перебування, місця знаходження керівного органу, місця реєстрації або будь-якого аналогічного критерію; цей термін, разом з тим, не включає будь-яку особу, яка підлягає оподаткуванню в цій Державі, тільки якщо ця особа одержує доходи або приріст вартості майна з джерел у цій Державі.

Підпунктом (і) пункту 1 ст. 3 цієї ж Конвенції визначено, що термін «компетентний орган» означає, у відношенні Сполученого королівства. Управління внутрішніх доходів або його повноважного представника, і, у відношенні України, Міністерство фінансів України або його повноважного представника.

Згідно з пунктом 103.5 статті 103 ПК України довідка видається компетентним (уповноваженим) органом відповідної країни, визначеним міжнародним договором України, за формою, затвердженою згідно із законодавством відповідної країни, і повинна бути належним чином легалізована, перекладена відповідно до законодавства України.

Відповідно до пункту 7 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» у разі державної реєстрації юридичної особи, засновником (засновниками) якої є іноземна юридична особа, крім документів, які передбачені частиною першою цієї статті, додатково подається документ про підтвердження реєстрації іноземної особи в країні її місцезнаходження, зокрема витяг із торговельного, банківського або судового реєстру, який відповідає вимогам частини шостої статті 8 цього Закону.

Згідно з пунктом 6 статті 8 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» документ про підтвердження реєстрації іноземної юридичної особи в країні її місцезнаходження повинен бути легалізований у встановленому порядку.

А тому, вчинення юридичних дій відповідною компанією, після її припинення, є порушенням норм Закону України «Про міжнародне приватне право» та відповідно вказані дії не мають жодних правових наслідків, оскільки вчинені стороною, яка є ліквідованою, тобто припинила свої обов`язки.

Більше того, судом встановлено, що здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 000072 від 08.04.2015, в якому розслідуються факти виготовлення та надходження документів від імені Компанії «ZORTEX BUSINESS LLP» з електронної адреси, розташованої на території України. Під час розслідування встановлено, що документи були надіслані з обладнання MAC - за адресою: м.Київ, вул. Щорса 32-Г, офіс 6.

Таким чином, позовні вимоги про скасування податкових повідомлень-рішень від 29 грудня 2015 року №, № в частині нарахування пені за порушення граничних термінів розрахунків в іноземній валюті на суму 140768,54 грн., № в частині збільшення суми грошового зобов`язання за платежем: податок на прибуток підприємств і організацій, що перебувають у державній власності, на суму основного платежу в розмірі 286177,00 грн. та штрафних санкцій в розмірі 143088,00 грн. не знайшли свого підтвердження, а тому не підлягають задоволенню.

Водночас, стосовно наявності підстав для винесення податкового повідомлення-рішення від 29 грудня 2015 року № в частині збільшення суми грошового зобов`язання за плетежем: частина чистого прибутку (доходу) господарських організацій (державних унітарних підприємств та їх організацій) на суму основного платежу в розмірі 238481,00 грн. та штрафних санкцій в розмірі 59620,00 грн., суд звертає увагу на наступне.

Встановлені судами обставини свідчать, що відповідно до податкового повідомлення-рішення від 29 грудня 2015 року № відповідач збільшив позивачу відповідну суму грошового зобов`язання на підставі пункту 54.3 статті 54 ПК України та застосував згідно пункту 123.1 статті 123 цього Кодексу до платника податків штраф у відсотковому розмірі від суми визначеного зобов`язання.

При цьому, визнаючи протиправним й скасовуючи останнє, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що на визначення частини чистого прибутку мали безпосередній вплив висновки контролюючого органу щодо суми безповоротної фінансової допомоги за 2014 рік, які не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, тому не може вважатись обґрунтованим і збільшення суми грошового зобов`язання з частини чистого прибутку (доходу) господарських організацій (державних унітарних підприємств) та застосування штрафних (фінансових) санкцій за вказаним платежем.

Разом з тим, зміст положень підпунктів 14.1.1-1, 14.1.39, 14.1.156 пункту 4.1 статті 4, статті 36 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) дає підстави для висновку, що відповідач має право визначати (у цьому випадку збільшувати) суми грошових зобов`язань лише щодо податків або зборів, які передбачені податковим законодавством.

В той же час, враховуючи нормативні визначення понять грошове зобов`язання, податкове зобов`язання (в редакції ПК України, чинній на час спірних відносин), частина чистого прибутку не є податковим платежем у розумінні норм ПК України. Цей платіж, хоча і є обов`язковим, але не віднесений ні до загальнодержавних податків та зборів, ні до місцевих податків.

Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі №520/1919/19, від 27 листопада 2019 року у справі №826/14937/15, від 17 вересня 2020 року у справі №640/18375/18, від 13 жовтня 2020 року у справі №640/19757/19, від 18 березня 2021 року у справі №320/3774/19.

Покладення ж на контролюючі органи повноважень щодо обліку частини чистого прибутку (доходу), а також сплата його до Державного бюджету України не змінює правової природи такого платежу. Серед переліку функцій, які закріплені за контролюючими органами у статті 19-1 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) також відсутня функція, яка б визначала обов`язок відповідача здійснювати адміністрування частини чистого прибутку (доходу).

Лише Законом України від 16 січня 2020 року №466-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» стаття 19-1 доповнена підпунктом 19-1.1.51, яким визначено, що контролюючі органи виконують такі функції, зокрема, здійснюють контроль за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування та сплати частини чистого прибутку (доходу) до бюджету державними та комунальними унітарними підприємствами та їх об`єднаннями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких є державна та/або комунальна власність.

Крім того, розрахунки (у тому числі розрахунок частини чистого прибутку (доходу), дивідендів на державну частку), які подаються до контролюючих органів відповідно до іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, прирівнюються до податкової декларації (пункт 46.1 статті 46 ПК України в редакції Закону №466-IX). А пунктом 1-1 Підрозділу 10 «Інші перехідні положення» ПК України (в редакції Закону №466-IX) встановлено, що стягнення заборгованості з частини чистого прибутку (доходу) державних унітарних підприємств та їх об`єднань здійснюється у порядку, визначеному статтями 59, 60 глави 4, статтями 87-101 глави 9 розділу II цього Кодексу.

Відтак, слід враховувати, що законодавець лише у 2020 році усунув неузгодженості у податковому законодавстві, в тому числі й щодо адміністрування частини чистого прибутку, який має сплачуватися до Державного бюджету України державними унітарними підприємствами.

Ураховуючи викладене, відповідач на час виникнення спірних правовідносин не мав повноважень збільшувати суму грошового зобов`язання зі сплати частини чистого прибутку (доходу) господарських організацій (державних унітарних підприємств) та, відповідно, приймати податкове повідомлення-рішення від 29 грудня 2015 року № в частині збільшення суми грошового зобов`язання за платежем: частина чистого прибутку (доходу) господарських організацій (державних унітарних підприємств та їх організацій) на суму основного платежу в розмірі 238481,00 грн. та штрафних санкцій в розмірі 59620,00 грн., а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Крім того, відповідно до вимог статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Представник позивача у письмових поясненнях від 15.11.2021 просив стягнути понесені судові витрати, які складаються з витрат зі сплати судового збору у розмірі 13027,00 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10000,00 грн.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Водночас частинами четвертою, п`ятою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Разом з тим, відповідно до частин шостої та сьомої статті 134 КАС України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

У пункті 269 Рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм, вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Як вбачається із доданих письмових доказів (договору про надання правової допомоги від 05.11.2021, рахунку-фактури від 07.11.2021 №1-000000283, акту здачі-приймання робіт (наданих послуг) №1-000000283, орієнтовного розрахунку суми витрат на професійну правничу допомогу) позивачу адвокатом Крючковим В.О. були надані послуги на загальну суму 10000,00 грн, які складаються: вивчення матеріалів справи 3 год, консультування клієнта з приводу спору 1 год, вивчення судової практики 6 год, підготовка письмових заперечень 3 год.

Суд зауважує, що при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, суд має виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру залежно від конкретних обставин справи. Надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто повинно бути доведено доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справ.

При цьому, суд враховує, що факт оплати таких послуг не є обов`язковою передумовою можливості відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, у разі якщо стороною, на користь якої ухвалено рішення суду, подано необхідні докази, які підтверджують надання відповідних послуг щодо розгляду конкретної судової справи.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі №160/12268/19, від 29 жовтня 2020 року в справі №686/5064/20, від 04 червня 2021 року в справі №160/13273/19.

Крім того, враховуючи вимоги статей 134, 139 КАС України під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами сьомою-дев`ятою статті 139 КАС України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Таким чином, з наведеної правової позиції слідує, що суд вправі зменшити розмір судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката і з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами сьомою-дев`ятою статті 139 КАС України, з урахуванням конкретних обставин справи та з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним.

На думку суду, заявлена сума витрат на правову допомогу є завищеною. Зокрема, адвокатом необґрунтовано кількість часу, який був потрачений за надання вказаних в орієнтовному розрахунку робіт та послуг. Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу даної справи, суд зауважує, що вивчення матеріалів справи та судової практики є єдиним комплексом дій, що охоплюються загальною діяльністю адвоката, а визначення суми гонорару за кожну з зазначених дій не є виправданим, а тому підлягає зменшенню.

На думку суду, виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою, п`ятою статті 134, частиною дев`ятою статті 139 КАС України, враховуючи те, що заявлена кількість годин на надання адвокатом правової допомоги є неспівмірною, виходячи зі складності справи, виконаними адвокатом роботами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх обсягом, а також враховуючи часткове задоволення позову, суд дійшов висновку про необхідність зменшення витрат на правову допомогу до 3000,00 грн.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач за подання даного позову сплатив судовий збір в сумі 13037,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 04.02.2016 №6129 (Т.1 а.с.2).

Враховуючи, що вказані позовні вимоги задоволені частково, тому на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача ГУ ДПС у Волинській області судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в сумі 4471,51 грн.

Керуючись статтями 243, 245, 246, 250, 262 КАС України, на підставі Податкового кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Ківерцівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області від 29 грудня 2015 року № в частині збільшення суми грошового зобов`язання за платежем: частина чистого прибутку (доходу) господарських організацій (державних унітарних підприємств та їх організацій) на суму основного платежу в розмірі 238481,00 грн. (двісті тридцять вісім тисяч чотириста вісімдесят одна грн. 00 коп.) та штрафних санкцій в розмірі 59620,00 грн. (п`ятдесят дев`ять тисяч шістсот двадцять грн. 00 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області (43010, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, 4, ідентифікаційний код відокремленого підрозділу 44106679) на користь Державного підприємства «Ківерцівське лісове господарство» (45200, Волинська область, Ківерцівський район, місто Ківерці, вулиця Кузнєцова, будинок 4, ідентифікаційний код 00991551) судовий збір у розмірі 4471,51 грн. (чотири тисячі чотириста сімдесят одна грн. 51 коп.) та витрати на правову допомогу у розмірі 3000,00 грн. (три тисячі грн. 00 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя О. О. Андрусенко