Справа № 640/22781/19
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2021-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2021 року м. Київ № 640/22781/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю

секретаря судового засідання Бокатової Я.А., розглянувши у порядку письмового

провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Генеральної прокуратури України
провизнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Генеральної прокуратури України (надалі - відповідач або ГПУ), в якому просить суд:

- визнати незаконним і скасувати наказ Генерального прокурора від 17 жовтня 2019 року № 1123-ц про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу забезпечення підтримання публічного обвинувачення управління підтримання публічного обвинувачення в суді Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру»;

- зобов`язати Генеральну прокуратуру України поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу забезпечення підтримання публічного обвинувачення управління підтримання публічного обвинувачення в суді Генеральної прокуратури України та органів прокуратури;

- стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток на час вимушеного прогулу, починаючи з 18 жовтня 2019 року і до дня поновлення на посаді;

- допустити негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу забезпечення підтримання публічного обвинувачення управління підтримання публічного обвинувачення в суді Генеральної прокуратури України та органів прокуратури.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач вказує, що в оскаржуваному наказі не вказано чітку підставу звільнення позивача, натомість наявне тільки посилання на норми Закону України «Про прокуратуру». Натомість Верховний Суд у постанові від 24.04.2019 у справі № 815/1554/17 зазначив, що вказівка про звільнення на п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» без відповідної конкретизації підстави для звільнення породжує для позивача негативні наслідки у вигляді стану юридичної невизначеності щодо підстав такого звільнення, оскільки його зміст не дозволяє позивачу встановити дійсні підстави звільнення та спрогнозувати подальші свої дії, зокрема щодо оскарження такого наказу. Відтак, зважаючи на позицію Верховного Суду, позивач вважає наказ про звільнення незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Крім того, позивач вказує на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ (далі також - Закон № 113-ІХ) встановлено, що замість Генеральної прокуратури України буде діяти Офіс Генерального прокурора. Однак, відповідно до ст. 104 Цивільного кодексу України юридична особа юридична особа припиняється в результаті реорганізації або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Крім того, ліквідація юридичної особи публічного права може мати місце лише у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання цих функцій на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію.

Встановлена ж законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Правові висновки вказаного змісту наведені у ряді постанов Верховного Суду України та Верховного Суду.

Враховуючи, що з прийняттям Закону № 113-ІХ при перетворенні Генеральної прокуратури України в Офіс Генерального прокурора, повноваження органів прокуратури України жодним чином не змінюються, а все зведено до перейменування, то фактично це процес реорганізації, а не ліквідації із усіма юридичними наслідками щодо обов`язку працевлаштування працівників.

Таким чином, ліквідації Генеральної прокуратури України як юридичної особи не відбувається, а проведення реорганізації не може бути підставою для припинення трудових відносин з прокурорами.

Позивач зазначає, що положення Закону № 113-ІХ, на підставі якого прийнято оскаржуваний наказ про звільнення, носять дискримінаційний характер, суттєво порушують становище позивача та обмежують в реалізації законних прав та інтересів, гарантованих статтями 8, 21, 22, 64 Конституції України, положеннями міжнародно-правових актів у зв`язку з чим, положення Закону № 113-ІХ є такими, що не підлягають застосуванню.

Також відповідно до статей 9, 51 Закону України «Про прокуратуру» у редакції від 19.09.2019 Генеральний прокурор не наділений повноваженнями щодо звільнення з посад прокурорів Генеральної прокуратури України, оскільки має такі повноваження лише щодо прокурорів Офісу Генерального прокурора.

Застосування ж причин (умов) звільнення прокурорів, передбачених п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 113-ІХ, а саме неподання прокурором Генеральної прокуратури України у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію можливо лишу у разі прийняття рішення про ліквідацію Генеральної прокуратури України, якого до цього часу не існує.

Щодо вимоги про стягнення з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку на час вимушеного прогулу, починаючи з 18 жовтня 2019 року і до дня поновлення на посаді, то позивач обґрунтовує це положеннями ч. 2 ст. 235 КЗпП. Відповідно до вказаної норми при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відтак позивач вважає, що на його користь з Генеральної прокуратури України підлягає стягненню сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з 18 жовтня 2019 року по день ухвалення постанови суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу було передано судді Пащенку К.С.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 листопада 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи та проведення судового засідання (у письмовому провадженні).

19.12.2019 до Окружного адміністративного суду м. Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить повністю відмовити у задоволенні позову, з огляду на наступне. Відповідно до п. 6 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

За приписами п. 7 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Окрім того, Конституційний суд України у своєму рішенні від 08.07.2003 № 15-рп/2003 вказав, що атестація є одним із способів перевірки та оцінки кваліфікації працівника, його знань і навичок. Вона передбачена частиною шостою статті 96 Кодексу законів про працю України, положення якого поширюються і на державних службовців з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про державну службу». Згідно з цією нормою атестацію можуть проводити власник або уповноважений ним орган. Такими органами відповідно до законодавства України є, зокрема, всі органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Атестація окремих категорій державних службовців передбачена й іншими законами України, зокрема «Про державну податкову службу в Україні» (стаття 15), «Про прокуратуру» (стаття 46) тощо.

Підпунктом 1 п. 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ передбачено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» у разі неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію.

Зазначені вище норми Закону, на думку відповідача, є спеціальними по відношенню до інших нормативно-правових актів, мають імперативний характер та підлягали безумовному виконанню уповноваженими органами та їх посадовими особами. Разом з цим, позивачем фактично проігноровано вищезазначені норми Закону та не подано заяви за відповідною формою до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію.

Щодо невизначення в оспорюваному наказі чіткої підстави звільнення, то відповідач вказує, що формулювання підстави звільнення позивача у наказі ГПУ від 17.10.2019 № 1123-ц викладено у прямій відповідності до вимог пп. 1 п. 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ, згідно з яким у разі неподання прокурором у встановлений строк заяви про переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію прокурор підлягає звільненню на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

Таким чином, юридичним фактом, що зумовив звільнення позивача з органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» в даному випадку є неподання позивачем заяви про переведення на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора та про намір у зв`язку з цим пройти атестацію.

Щодо доводів позивача про її звільнення неуповноваженою особою, представник ГПУ зазначає, що вони не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, оскільки за вимогами п. 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України звільняються саме Генеральним прокурором з посади прокурора. Тобто доводи позивача щодо відсутності у Генерального прокурора повноважень на звільнення з посади прокурорів Генеральної прокуратури України є необґрунтованими.

19.12.2019 до канцелярії Окружного адміністративного суду м. Києва також надійшла заява відповідача про розгляд справи за правилами загального адміністративного провадження.

24.12.2019 до Окружного адміністративного суду м. Києва надійшла відповідь на відзив, де позивач вказав, що відповідач у відзиві на адміністративний позов фактично визнав незаконність звільнення позивача.

24.12.2019 до Окружного адміністративного суду м. Києва від позивача також надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін за правилами загального позовного провадження та заява про відсутність у провадженні інших судів справи з цього ж спору між цими сторонами та про відсутність рішення інших органів з цього ж спору.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 грудня 2019 року призначено справу до розгляду у підготовчому засіданні на 05.03.2020 в порядку загального позовного провадження.

19.03.2020 від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату.

19.03.2020, 21.04.2020 та 18.06.2020 судові засідання у справі № 640/22781/19 було відкладено, розгляд справи призначено на 13.08.2020.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 серпня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 08.10.2020.

08.10.2020 у судовому засіданні відкладено розгляд справи на 19.11.2020, а ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.10.2020 визнано обов`язковою явку позивача, ОСОБА_1 , або її представника у судове засідання 19.11.2020.

19.11.2020 представники сторін у судове засідання не з`явились, з огляду на неявку сторін розгляд справи було відкладено на 17.12.2020.

17.12.2020 у судовому засіданні від представника відповідача надійшло клопотання про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до матеріалів справи позивач, ОСОБА_1 , з 1994 року працювала в органах прокуратури України.

20.09.2019 на підставі наказу № 884 ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника відділу забезпечення підтримання публічного обвинувачення управління підтримання публічного обвинувачення в суді. З указаного часу позивач працювала на зазначеній посаді до 17.10.2019 включно, що підтверджується копією трудової книжки.

19 вересня 2019 року Верховною Радою України прийнято Закон України № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», що набрав чинності 25.09.2019 та яким передбачено створення у системі органів прокуратури Офісу Генерального прокурора.

Наказом Генерального прокурора від 17 жовтня 2019 року № 1123-ц позивача звільнено із вищезазначеної посади та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 18 жовтня 2019 року.

Вважаючи, що оскаржуваний наказ про звільнення прийнятий відповідачем незаконно та підлягає скасуванню, позивач звернулася з адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини між сторонами регулюються Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ (далі також - Закон № 113-ІХ), Кодексом законів про працю України та іншими підзаконними нормативно-правовими актами у редакціях, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону України «Про прокуратуру» прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.

Пунктом 6 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ передбачено, що з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Пунктом 7 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ встановлено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором (пункт 9 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ).

Відповідно до пункту 10 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах.

У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.

Пунктом 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ у редакції, чинній на момент спірних правовідносин встановлено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови настання однієї із наступних підстав:

1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію;

2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури;

3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію;

4) ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.

Отже, вказаним Законом № 113-ІХ запроваджено процедуру атестації працівників прокуратури, делеговано затвердження Порядку проходження прокурорами атестації Генеральному прокурору, визначено неподання прокурором Генеральної прокуратури України у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, як підставу для звільнення.

Щодо посилань позивача на неконституційність Закону № 113-ІХ та невідповідність його статтям 8, 21, 22, 64 Конституції України, то суд зазначає, що станом на час звільнення позивача та станом на час розгляду адміністративної справи по суті вказаний Закон є чинним, неконституційним не визнавався, а тому підлягає застосуванню судом при вирішенні даного спору.

Згідно зі статтею 150 Конституції України вирішення питання про відповідність Конституції України (конституційність) Закону № 113-ІХ є компетенцією Конституційного Суду України.

Відповідно до частини четвертої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

У такому випадку суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

Наразі суд не вбачає підстав для висновку, що Закон № 113-ІХ не підлягає до застосування як неконституційний, а тому при вирішенні даного спору не надає оцінку відповідності положень цього Закону нормам Конституції України, незважаючи на те, що частково свої вимоги позивач обґрунтовує доводами про невідповідність Закону № 113-ІХ статтям 8, 21, 22, 64 Конституції України.

Також позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що Генеральний прокурор не наділений повноваженнями щодо звільнення з посад прокурорів Генеральної прокуратури України, оскільки має такі повноваження лише щодо прокурорів Офісу Генерального прокурора.

У зв`язку з цим, суд зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України «Про прокуратуру» у редакції Закону № 113-IX Генеральний прокурор видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень, у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції і законів України.

Усі накази Генерального прокурора оприлюднюються державною мовою на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора на наступний робочий день після їх підписання з додержанням вимог режиму таємності.

Накази Генерального прокурора, що є нормативно-правовими актами, набирають чинності з дня їх оприлюднення, якщо інше не передбачено самим актом, але не раніше дня оприлюднення.

Накази Генерального прокурора або їх окремі частини можуть бути оскаржені фізичними та юридичними особами до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Зі змісту цих правових норм вбачається, що Генеральний прокурор наділений повноваженнями щодо звільнення з посад не тільки прокурорів Офісу Генеральної прокуратури, який на час звільнення позивача ще не був створений, але в конкретно визначеному випадку й прокурорів Генеральної прокуратури України.

Відповідно до пунктів 7-17 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, з метою проведення атестації прокурорів наказом Генерального прокурора від 3 жовтня 2019 року № 221 затверджено Порядок проходження прокурорами атестації (далі - Порядок).

Пунктом 9 Порядку встановлено, що атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації.

Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 до цього Порядку.

У додатку 2 до Порядку встановлено форму заяви про переведення на посаду прокурора Офісу Генерального прокурора та про намір пройти атестацію.

Відповідно до пункту 10 Порядку заява, вказана у пункті 9 розділу I цього Порядку, подається Генеральному прокурору прокурорами Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), прокурорами регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних), прокурорами місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів та інших військових прокуратур (на правах місцевих) до 15 жовтня 2019 року (включно).

Відповідно до пункту 10 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ Порядком проходження прокурорами атестації визначається строк подачі заяви, її форма та порядок подачі.

У пункті 57 постанови Верховного Суду від 26.11.2020 у справі № 200/13482/19-а сформульовано правовий висновок про те, що саме неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію в силу вимог пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ є підставою для звільнення з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Аналогічна правова позиція викладена також в ухвалі Верховного Суду від 14.01.2021 у справі № 140/3791/19.

Так, матеріали адміністративної справи не місять доказів подання позивачем на виконання вимог Закону № 113-ІХ та Порядку проходження прокурорами атестації заяви про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора в якій було б зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Більше того, факт неподання позивачем передбаченої законодавством заяви не заперечується і сторонами у справі.

Відповідні норми спеціального законодавства щодо процедури та умов звільнення і переведення прокурорів до Офісу Генерального прокурора у зв`язку з реформуванням органів прокуратури неконституційними не визнавалися.

Суд звертає увагу, що наведені правові норми є пріоритетними у порівнянні із загальними нормами трудового законодавства, яке підлягає застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 у справі № 21-8а15, за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Така правова позиція була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31.01.2018 у справі № 803/31/16, від 30.07.2019 у справі № 804/406/16 та від 08.08.2019 у справі № 813/150/16.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 08.10.2019 у справі № 804/211/16 положення Кодексу законів про працю України у певній своїй частині не підлягають застосуванню до правовідносин щодо звільнення прокурора з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Крім того, статтею 40 Кодексу законів про працю України з урахуванням змін, внесених Законом № 113-ІХ, встановлено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Отже, доводи позивача про порушення відповідачем гарантій, передбачених Кодексом законів про працю, є необґрунтованими.

Доводи позивача стосовно протиправності оскаржуваного наказу у зв`язку з відсутністю обставин, зазначених у пункті 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратору», а саме: ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, суд не приймає у розрізі спірних правовідносин, оскільки позивач була звільнена у зв`язку з не поданням заяви про переведення та надання згоди на проходження процедури атестації, а не у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, що підтверджується фактичними обставинами у справі, встановленими судом.

Відтак, враховуючи те, що позивач не подав у встановлений строк заяву про переведення та про намір проходження атестацію, що нею не заперечується, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного наказу, який, як встановлено судом, містив правові підстави звільнення, що спростовує доводи позивача відносно зворотного.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд вважає, що відповідачем доведено правомірність прийняття Генеральним прокурором наказу від 17 жовтня 2019 року № 1123-ц про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу забезпечення підтримання публічного обвинувачення управління підтримання публічного обвинувачення в суді та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 18 жовтня 2019 року внаслідок неподання відповідної заяви про проходження атестації.

Оскільки адміністративний суд прийшов до висновку, що відповідачем доведено правомірність своїх дій з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 КАС України, вимога позивача щодо визнання незаконним та скасування наказу Генерального прокурора від 17 жовтня 2019 року № 1123-ц, не підлягає задоволенню.

Зважаючи на наведені висновки, суд також відмовляє у похідних вимогах про зобов`язання ГПУ поновити ОСОБА_1 на відповідній посаді, та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, проаналізувавши всі обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд керується положеннями статті 139 КАС України та виходить з того, що за обставин звільнення позивача від сплати судового збору, судові витрати в цій частині розподілу не підлягають. Натомість відповідачем не надано доказів понесення будь-яких інших судових витрат у даній справі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1, 2, 9, 72-78, 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Суддя К.С. Пащенко