Справа № 826/17687/16
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2021-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2021 року м. Київ № 826/17687/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю

секретаря судового засідання Бокатової Я.А., розглянувши у порядку письмового

провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доКиївської міської ради
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову на стороні відповідача Приватне акціонерне товариство «Нео Віта»
провизнання протиправним та скасування рішення
представники сторін:позивача - Бабенко С.С.; відповідача - Ільчук М.О.; третьої особи - не з`явився,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Київської міської ради (далі - відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову на стороні відповідача, Приватного акціонерного товариства «Нео Віта» (далі - третя особа), в якому просить суд:

- визнати незаконним рішення Київської міської ради № 65/1968 від 01.10.2015 «Про передачу Приватному акціонерному товариству «Нео Віта» земельної ділянки для будівництва житлово-офісного торговельного комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського, соціального та торговельного призначення, з підземним та надземним паркінгами на просп. Возз`єднання, 19, у Дніпровському районі м. Києва»;

- скасувати рішення Київської міської ради № 65/1968 від 01.10.2015.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що у нього наявна інформація про те, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 належить до санітарної зони і будівництво на ній житлово-офісного торгівельного комплексу неможливе; 22.12.2015 позивач звернувся до КМДА з адвокатським запитом з метою отримання інформації чи дійсно надавалась ПрАТ «Нео Віта» земельна ділянка площею 5,4 га для здійснення будівництва; листом від 24.01.2016 № 057024-66 Департамент земельних ресурсів КМДА підтвердив факт передачі в оренду ПрАТ «Нео Віта» земельної ділянки за адресою: просп. Возз`єднання, 19 у Дніпровському районі м. Києва; рішенням КМР № 65/1968 було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ПрАТ «Нео Віта» для будівництва житлово-офісного торговельного комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського, соціального та торговельного призначення, з підземним та надземним паркінгами на просп. Возз`єднання, 19, у Дніпровському районі м. Києва (категорія земель - землі житлової та громадської забудови, заява БЦ від 0809.2015 № 01104-04, справа № Д-7222).

Позивач підкреслив, що рішення КМР № 65/1968 від 01.10.2015 є протиправним та незаконним, оскільки ПрАТ «Нео Віта» передана у користування земельна ділянка, яка відноситься до земель санітарно-захисної зони.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу було передано судді Аблову Є.В.

17.11.2016 ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва відкрито провадження в адміністративній справі № 826/17687/16 та призначено до судового розгляду на 12.12.2016.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.12.2016, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.02.2017, позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду на підставі статей 99, 100 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23.06.2020 року ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.12.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 02.02.2017 скасовано, а справу № 826/17687/16 направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 02.07.2020 адміністративну справу № 826/17687/16 передано судді Аблову Є.В.

Суддею Абловим Є.В. 06.07.2020 відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 Кодексу адміністративного судочинства України подано заяву про самовідвід від розгляду справи.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.07.2020 заяву судді Аблова Є.В. про самовідвід у справі № 826/17687/16 за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення задоволено.

Розпорядженням щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справ від 07.07.2020 № 139 справу № 826/17687/16 передано на розгляд судді Пащенку К.С.

Ухвалою Оружного адміністративного суду м. Києва від 15.07.2020 справу № 826/17687/16 прийнято суддею Пащенком К.С. до свого провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику учасників справи та проведення судового засідання.

12.08.2020 ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва призначено у справі № 826/17687/16 судове засідання на 20.08.2020.

03.08.2020 до Окружного адміністративного суду м. Києва від позивача надійшли письмові пояснення у справі, у яких він зазначає, що як вбачається з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (кадастровий номер :63:127:0111), ця земельна ділянка обмежена у використанні у зв`язку з віднесенням її до земель санітарно-захисної зони (наказ Міністерства охорони здоров`я України № 173 від 19.06.1996); строк дії обмеження - безстроково; тобто, рішенням КМР № 65/1968 від 01.10.2015 було передано спірну земельну ділянку в користування ПрАТ «Нео Віта» для будівництва житлових приміщень, у той час, як вона (земельна ділянка) віднесена до земель санітарно-захисної зони.

07.08.2020 до Окружного адміністративного суду м. Києва від представника третьої особи надійшли пояснення на позовну заяву, у яких останній зазначає, що правова позиція позивача у справі базується виключно на декларуванні різних статей законів та на думках авторів з інтернет-видань, що не є належними доказами у справі.

17.08.2020 до Окружного адміністративного суду м. Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог з огляду на те, що доводи позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу спірного рішення КМР на його конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси та свідчать про незгоду позивача з оскаржуваним рішенням, що не є тотожним порушенню права, свободи чи інтересу; відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову у позові.

Також відповідач акцентував увагу і на тому, що спірне рішення КМР є актом індивідуальної дії і вичерпало свою дію під час укладення договору оренди земельної ділянки.

20.08.2020 Окружним адміністративним судом м. Києва відкладено розгляд справи на 01.10.2020.

01.10.2020 у зв`язку з перебуванням судді Пащенка К.С. на лікарняному розгляд справи відкладено на 05.11.2020.

05.11.2020 у зв`язку з перебуванням судді Пащенка К.С. на лікарняному розгляд справи відкладено на 10.12.2020.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.12.2020 витребувано у КМР належним чином завірену копію кадастрової справи земельної ділянки :63:127:0111, розміром 5,4164 га, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Возз`єднання, 19.

10.12.2020 Окружним адміністративним судом м. Києва оголошено перерву у справі до 04.02.2021.

01.02.2021 до Окружного адміністративного суду м. Києва від позивача надійшли пояснення, у яких він зазначає, що права позивача порушені тим, що передаючи в користування земельну ділянку з підвищеним рівнем небезпеки для будівництва житлово-офісного торгівельного комплексу, КМР грубо порушила права ОСОБА_1 на безпечне навколишнє природне середовище, оскільки придбаваючи житлове, офісне приміщення наражається підпасти під вплив тих факторів, які були причиною віднесення цієї земельної ділянки до санітарно-захисної зони.

04.02.2021 у зв`язку з перебуванням судді Пащенка К.С. на лікарняному розгляд справи відкладено на 11.03.2021.

11.03.2021 Окружним адміністративним судом м. Києва оголошено перерву у справі до 08.04.2021.

08.04.2021 Окружним адміністративним судом м. Києва, у відповідності до ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалено розглядати справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

01.10.2015 Київською міською радою IV сесії VII скликання прийняте рішення № 65/1968 «Про передачу Приватному акціонерному товариству «Нео Віта» земельної ділянки для будівництва житлово-офісного торговельного комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського, соціального та торговельного призначення, з підземним та надземним паркінгами на просп. Возз`єднання, 19 у Дніпровському районі м. Києва».

Позивач, не погоджуючись із законністю рішення Київської міської ради № 65/1968 від 01.10.2015, та вважаючи, що це рішення становить потенційну загрозу для його прав та свобод, звернувся з цим позовом до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у п. 24 свого рішення від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, який не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, що не мала регулювання законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства встановлено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Відповідно до п. п. 4, 5, 9 ч. 5 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України в позовній заяві зазначаються: зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень - обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Висновок було сформовано у постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 у справі № 800/301/16 та в подальшому закріплено в постановах Верховного Суду від 28.10.2020 у справі № 9901/153/20 (провадження № 11-201заі20), від 23.1.2020 у справі № 826/3508/17 (адміністративне провадження № К/9901/31706/19).

Верховний Суд у постанові від 10.06.2021 у справі № 757/12159/17-а (адміністративне провадження № К/9901/4129/17) чітко зазначив, що порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Тобто, звертаючись до суду з позовом про скасування акту суб`єкта владних повноважень, позивач має обґрунтувати, яким чином даний акт порушує його права та охоронювані законом інтереси. Захисту у порядку адміністративного судочинства підлягають порушені права особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізовує владні управлінські функції стосовно заявника.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Кодекс адміністративного судочинства України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

До того ж, відповідно до п. п. 18, 19 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Тобто, залежно від своєї юридичної природи правові акти управління поділяються на нормативно-правові та індивідуальні акти.

Індивідуальні акти стосуються інтересів конкретних осіб та правовідносин за участю таких осіб. Головною рисою таких актів є їхня конкретність, зокрема, чітка визначеність адресата - конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами.

У рішенні Конституційного Суду України від 23.06.1997 № 2-зп (справа 3/35-313) передбачено, що за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.

Зі змісту наведеного можна зробити висновок, що правові акти індивідуальної дії своїми приписами мають породжувати (породжують) права і обов`язки конкретних осіб, на яких спрямована їх дія. У такому випадку реалізується компетенція видавця цього акту як суб`єкта владних повноважень, уповноваженого управляти поведінкою іншого суб`єкта, а відповідно інший суб`єкт зобов`язаний виконувати його вимоги та приписи.

На відміну від нормативно-правових актів, індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією.

У рішенні Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) № 18-рп/2004 від 01.12.2004 визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Таким чином, при вирішенні цього спору суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з`ясувати питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання. При цьому, під порушенням права слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 оскаржує рішення Київської міської ради № 65/1968 від 01.10.2015 «Про передачу Приватному акціонерному товариству «Нео Віта» земельної ділянки для будівництва житлово-офісного торговельного комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського, соціального та торговельного призначення, з підземним та надземним паркінгами на АДРЕСА_1 ».

Однак, у позовній заяві та інших процесуальних документах, які містяться у справі, позивачем не вказано яким чином вказане спірне рішення КМР № 65/1968 від 01.10.2015 порушує безпосередньо його права та які саме права.

Позивач в обґрунтування наявності порушеного права стверджує, що його права порушені тим, що передаючи в користування земельну ділянку з підвищеним рівнем небезпеки для будівництва житлово-офісного торгівельного комплексу, КМР грубо порушила права ОСОБА_1 на безпечне навколишнє природне середовище, оскільки придбаваючи житлове, офісне приміщення наражається підпасти під вплив тих факторів, які були причиною віднесення цієї земельної ділянки до санітарно-захисної зони.

Проте, у матеріалах справи відсутні будь-які належні та достатні докази, які би підтверджувати факт придбання ОСОБА_1 будь-якого приміщення у межах відведеної на підставі спірного рішення земельної ділянки або намір такого придбання.

За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 13.06.2018 у справі № 819/362/16 (провадження № 11-519апп18), публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Відтак, у суду в межах розгляду цієї справи відсутня можливість встановити які саме права позивача порушено спірним рішенням КМР № 65/1968 від 01.10.2015.

Суд підкреслює, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод задекларовано, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку саме цього відповідача, зокрема наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Аналогічна правова позиція також викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 31.10.2019 у справі № 826/4802/17 (адміністративне провадження № К/9901/17913/18), від 07.11.2019 у справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18).

В свою чергу, відсутність порушених прав та інтересів є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, адже завданням адміністративного судочинства є саме ефективний захист та відновлення порушених та оспорюваних прав та інтересів особи, чого не можливо досягти без підтвердження (доведення) реальних фактів порушення прав, свобод чи інтересів позивача, або осіб в інтересах яких він звертається з позовом до суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.07.2020 у справі № 826/13664/18 (адміністративне провадження № К/9901/36552/19).

Відтак, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічний висновок міститься і в постановах Верховного Суду від 10.04.2020 у справі № 820/1047/17 (адміністративне провадження № К/9901/16304/18), від 10.06.2021 у справі № 757/12159/17-а (адміністративне провадження № К/9901/4129/17).

Відповідно до ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Позивач, який повинен був обґрунтувати факт порушення своїх прав, їх обсяг та характер порушення, покладений на нього обов`язок доказування не виконав.

Також в межах розгляду цієї справи суд бажає акцентувати увагу і на тому, що дія рішення КМР № 65/1968 від 01.10.2015 вичерпана.

Так, як вже зазначалося вище, у рішенні Конституційного Суду України від 23.06.1997 № 2-зп (справа 3/35-313) передбачено, що за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.

У рішенні Конституційного суду України від 22.04.2008 № 9-рп/2008 у справі № 1-10/2008 зазначено, що за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.

Так, спірне рішення КМР № 65/1968 від 01.10.2015 стосується ПрАТ «Нео Віта» та вичерпується укладеним договором оренди земельної ділянки, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем`яненком Т.М. 06.11.2015 та зареєстрований в реєстрі за № 891.

У постанові від 11.11.2014 по справі № 2а-4902/11/2670 (провадження № 21-405а14), колегія суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах, Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що у разі прийняття органом місцевого самоврядування (як суб`єктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.

Як було встановлено судом, спірне рішення КМР № 65/1968 від 01.10.2015 вичерпало свою дію, а тому його скасування не породить жодних юридичних наслідків для зацікавлених осіб, тобто жодним чином не вплине на права та інтереси позивача.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 (справа № 802/2236/17-а).

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на те, що суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 9, 72-78, 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Суддя К.С. Пащенко