Справа № 160/17137/21
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2021-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

09 грудня 2021 року м. Дніпросправа № 160/17137/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

розглянувши у письмовому провадженні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2021 року (суддя Сліпець Н.Є.) у справі №160/17137/21 за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків Тетяни Леонідівни про визнання протиправною та скасування постанови,-

в с т а н о в и В:

ОСОБА_1 , через уповноваженого представника, звернулася до суду з позовом, в якому просила: скасувати постанову про арешт коштів боржника від 22.09.2020, в частині накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , що містяться на рахунку № НОМЕР_2 , IBAN № НОМЕР_3 , в АТ КБ «ПриватБанк», МФО 305299, винесену приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Павелків Тетяною Леонідівною.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків 10 днів з дня отримання копії цієї ухвали, шляхом надання до суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням підстав для поновлення строку.

Підставою залишення позовної заяви без руху стало те, що позовна заява подана позивачем після спливу десятиденного строку для звернення до суду, встановленого ч.2 ст.287 КАС України. Такі висновки суд обґрунтував тим, що позивач звернувся до суду з позовною заявою 21.09.2021, у той час коли оскаржувана постанова приватного виконавця винесена 22.09.2020, при цьому заяви про поновлення пропущеного строку позивачем не надано.

На виконання вимог ухвали суду представник позивача подав до суду першої інстанції заяву про поновлення строку звернення із позовом до суду, в якому навів обґрунтування, які за його позицією, свідчать про наявність підстав для поновлення пропущеного строку, зокрема, те, що позивач зверталась до відповідача із заявою про зняття арешту з рахунку по ВП №63105302, але відповідач своїм листом від 03.09.2021 (отриманий позивачем 03.09.2021) відмовив у знятті арешту на накладені грошові кошти позивачки.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2021 року у задоволенні заяви представника позивача про поновлення строку звернення до суду з позовом відмовлено, позовну заяву повернуто позивачеві.

Ухвала суду мотивована тим, що зазначені позивачем підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду не можливо визнати поважними. Так, надаючи оцінку аргументам позивача, суд вказав на те, що про існування оскарженої постанови приватного

виконавця позивач був обізнаний починаючи з листопада 2020 року, та саме з цього часу має обліковуватися десятиденний строк звернення до суду з цим позовом. Оскільки позов подано поза межами цього строку, то суд дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення пропущеного строку за поданою позивачем заявою.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та задовольнити заяву представника позивача про поновлення строку звернення до суду з позовом, визнавши поважними причини пропуску встановленого законом строку та поновивши пропущений строк, та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач вказує на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тим аргументам, які за позицією позивача, свідчать про поважність причин пропуску строку звернення із позовом до суду, а саме те, що про порушення своїх прав позивачу стало відомо лише після отримання відповіді відповідача про відмову у знятті арешту на накладені грошові кошти позивача - 03.09.2021. Саме від цієї дати, як вважає скаржник, має обліковуватися строк звернення до суду з цим позовом. Також позивач зауважує, що внаслідок арешту коштів на рахунку її позбавлено єдиного джерела існування заробітної плати, що порушує її права та інтереси.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Частина перша статті 118 КАС України визначає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

За приписами частини 2 статті 287 КАС України, позовну заяву щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця може бути подано у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Тобто, чинне законодавство, встановленими строками, обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів.

З цих підстав, суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що враховуючи специфіку спору, позивач мав право звернутися до суду з цим позовом у визначений ч.2 ст.287 КАС України десятиденний строк, перебіг якого починається з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Погоджується суд апеляційної інстанції із висновками суду першої інстанції, що починати обчислювати строк звернення до суду з цим позовом слід з дати, коли позивач дізналася/повинна була дізнатися про існування оскарженої постанови приватного виконавця.

Встановлюючи обставини щодо обізнаності позивача про існування оскарженої постанови приватного виконавця, суд першої інстанції дійшов висновку, що про існування даної постанови позивачу було відомо ще з листопада 2020 року, про що свідчить звіт Структурного підрозділу «Дніпропетровська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» про здійснення відрахування та виплати відносно позивача починаючи з листопада 2020 року по червень 2021 року.

На переконання суду апеляційної інстанції у спірному випадку у суду першої інстанції були відсутні підстави стверджувати, що про наявність вищевказаної постанови позивачу було достеменно відомо з листопада 2020 року, оскільки звіт Структурного підрозділу «Дніпропетровська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Придніпровська залізниця», на який посилався суд першої інстанції, свідчить в першу чергу про відрахування із заробітної плати позивача коштів в рахунок погашення заборгованості.

Предметом же спору у цій справі є оскарження постанови приватного виконавця про арешт коштів боржника від 22.09.2020 в частині накладення арешту на грошові кошти позивача, що містяться на її банківському рахунку.

Частиною 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що постанови виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, а постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються рекомендованим поштовим відправленням.

Отже, визначальним для встановлення дати початку перебігу строку звернення до суду з цим позовом є встановлення обставин щодо доведення до відома позивача спірної постанови про арешт коштів боржника від 22.09.2020.

Суд апеляційної інстанції вважає, що наявність підстав для оскарження рішення приватного виконавця можливо встановити лише за умови ознайомлення з таким рішенням та встановлення мотивів для його прийняття.

Слід зауважити також на тому, що питання стосовно доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У справі «Іліан проти Туреччини» Європейський суд з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Отже, практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, свідчить про те, що регулювання строків для подання скарги, безумовно, має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту. Європейський суд підкреслює, що оскільки питання стосується принципу юридичної визначеності, це піднімає не лише проблему трактування правових норм у звичайному сенсі, а також і проблему недоцільного формулювання процесуальних вимог, яке може перешкоджати розгляду позову щодо суті, тим самим спричиняючи порушення права на ефективний судовий захист (справа «Мельник проти України» рішення від 28.03.2006 року).

Таким чином, враховуючи наведені позиції Європейського Суду, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що у кожному конкретному випадку питання щодо дотримання строків звернення до суду, повинно оцінюватися судом враховуючи усі обставини, що призвели до звернення особи із позовом до суду, зокрема, значимості цієї справи для особи, можливості звернення до суду за захистом права у строки, встановлені законом.

У спірному випадку позивач оскаржує постанову приватного виконавця, якою накладено арешт на рахунок позивача, що призначений для виплати заробітної плати.

Тобто, вказана справа безумовно є значимою для позивача, оскільки накладення арешту на рахунок боржника, який призначений для виплати заробітної плати, унеможливлює своєчасне здійснення таких виплат, що невідворотно призводить до порушення конституційних прав особи на оплату праці.

З цих підстав суд апеляційної інстанції вважає, що оскаржувану ухвалу суду першої інстанції не можливо визнати законною та обґрунтованою, як того вимагає ст.242 КАС України, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції вважає за необхідне ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити для продовження розгляду.

Щодо заявлених позивачем в апеляційній скарзі вимог про задоволення заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з позовом, суд вважає за необхідно зазначити про відсутність таких повноважень у суду апеляційної інстанції, яким скасовано ухвалу суду першої інстанції, що перешкоджає подальшому розгляду справи.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.320, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2021 року по справі №160/17137/21 - скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 09.12.2021р.

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк