Справа № 640/13625/20
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2021-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2021 року м. Київ № 640/13625/20

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі судді Шевченко Н.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом Громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В :

Громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (надалі по тексту також - відповідач), третя особа - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 196-20 від 01.06.2020 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ; зобов`язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачами формально та безпідставно відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, до матеріалів справи надано відзив, в якому зазначено, що заява позивача є необґрунтованою та не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд зазначає наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Афганістану. За національністю - таджик, за віросповіданням - іслам (суніт). За сімейним станом неодружений, дітей не має.

Позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м.

Києві та Київській області з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 01.06.2020 № 196-20 відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки стосовно заявника умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08.07.2011 № 3671-VІ (далі - Закон України № 3671-VI).

Згідно з п.п. 1, 13 ст. 1 Закону України № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч. 5 ст. 5 Закону України № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст.7 цього Закону, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України № 3671-VI, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 6 ст. 8 цього ж Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту, які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п.п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до п. 195 цього ж Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України № 3671-VI, особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, суд враховує, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту, є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Відповідно до абз. 5 п.10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3 Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні (далі Постанова № 3), інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

28.02.2019 під час співбесіди позивач повідомив, що має знайомих у Києві: далекий родич його батька ОСОБА_2 , який має громадянство України та проживає на території України протягом останніх 15 років.

На території України позивач проживає разом із тіткою ОСОБА_3 (родичкою матері) та її родиною, чоловіком та дітьми у трикімнатній квартирі, яку вони наймають разом (15 осіб), за адресою: АДРЕСА_1 .

З висновку від 08.05.2020 у справі № 2019KV0008 убачається, що друзі батька позивача допомогли йому виїхати в Україну, за що батько позивача заплатив 5 тис. дол. США. Друзі батька, що працювали в аеропорту підготували для позивача запрошення на в`їзд в Україну, в Таджикистані позивач відкрив візу в Україну.

Зі слів позивача, 30.08.2018 він прибув в Україну легально авіасполученням, місце перетину кордону: аеропорт у м. Одеса.

14.02.2019 позивач вперше звернувся за захистом до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, у своїй заяві-анкеті зазначивши, що приїхав в Україну, тому що в іншому випадку його можуть вбити в ІРА.

Причиною звернення за захистом позивач зазначає те, що хотів одружитися з дівчиною ОСОБА_4 , але її родичі не сприймали та заперечували ці стосунки, забороняли особисті зустрічі, однак позивач та його дівчина продовжували свої стосунки дистанційно (по телефону), тому що кохали один одного. Вони таємно зустрічалися, спілкувалися по мобільному телефону. Одного разу позивачу подзвонив невідомий чоловік та запропонував йому зустрітися і потім побив позивача. Позивач впевнено стверджував, що незнайомця до нього підіслав брат дівчини, з якою у нього були таємні стосунки.

Після побиття, сім`я позивача порадила йому поїхати з міста, тому він поїхав у м. Мазаршеріфбарх, де його також декілька разів побили та дали йому декілька попереджень про те, що він повинен припинити стосунки з дівчиною. Також у м. Мазаршеріфбарх невідомий чоловік вдарив його ножем, після чого позивач потрапив у лікарню, а згодом повернувся у Кабул, де брат дівчини, з якою у нього були стосунки, знову почав йому погрожувати.

28.02.2019 під час співбесіди на питання: «Уточніть, будь-ласка, які саме обставини змусили Вас виїхати з країни Вашого постійного проживання?».

Позивач відповів, що у нього була історія кохання, через яку йому погрожував смертю родич дівчини. Він хотів одружитися з дівчиною ОСОБА_4 , тому що вони кохали один одного та він приходив 7-8 раз просити її руки, але батько дівчини був проти. Родина дівчини були пуштуни, тому не хотіли віддавати її заміж за позивача, тому що за традицією пуштунів, батьки дівчини самі обирають для неї нареченого.

01.10.2019 під час співбесіди на питання відповідача «Скажіть будь-ласка, які Ваші побоювання щодо повернення до Афганістану?», позивач відповів: «Тому що мені там погрожували, то мені довелося втекти з моєї країни, і на мене були скоєні напади у м. Мазаршеріфбарх».

Суд бере до уваги посилання відповідача, що ні під час першої співбесіди, ні під час другої співбесіди позивач не надав чіткої інформації про сватання до ОСОБА_4 , також він надавав суперечливу та плутану інформацію щодо своїх стосунків та спілкування із його дівчиною ОСОБА_4 та про спроби сватання з нею.

При цьому, з інформації, що надав позивач у своїй заяві-анкеті та під час співбесід убачається, що сватання так і не відбулося. Також позивач не повідомив жодних деталей про сватання до своєї дівчини, - всі його свідчення носять суперечливий та суто загальний характер, що викликає сумніви щодо правдоподібності самої події сватання та самої історії кохання позивача, через яку йому загрожує смерть у разі повернення до країни громадянської належності ІРА, як він зазначив особисто у протоколі співбесіди.

28.02.2019 під час співбесіди на запитання міграційної служби: «Чому Ви поїхали з Кабулу до Мазаршеріфбарх, хто і коли Вас там побив?», позивач відповів: «Це сталось десь у березні 2018. Я поїхав до м. Мазаршеріфбарх, жив там у гуртожитку для студентів. До мене підійшли 2 чоловіки на вулиці і сказали, що я соромлю родину їх друга. Через 3 дні до мене підійшли 4 хлопці на вулиці, почали мене штовхати, потім троє з них почали мене бити, а четвертий стояв поряд. Вони навіть достали ножі і били мене ними, але потім почали підходити інші люди, тому вони втекли».

На питання «Чи звертались Ви до поліції після бійки?», позивач відповів: «Так, поліцейський написав протокол, але нападники були в масках і я не зміг би їх впізнати, їх так і не знайшли». 28.02.2019 під час співбесіди: «Чи є у Вас підтверджуючі документи, що Ви звертались до поліції?», позивач надав заперечливу відповідь. Також позивач розповів, що під час бійки його було поранено ножем з права у живіт та він потрапив до лікарні, де йому зашили рану та відправили додому, знайомі його брата забрали його з лікарні і наступного дня він звернувся у поліцію, а потім того ж дня увечері полетів до м. Кабулу. 01.10.2019 під час співбесіди позивач розповів про напад на нього у м. Мазаршеріфбарх таке. На запитання «Як саме Вам погрожували?», позивач повідомив: «Мені дзвонили з погрозами по телефону. Потім, коли я жив у м. Мазаршеріфбах у найманій кімнаті, одного разу ввечері я йшов у супермаркет, на вулиці мене хтось штовхнув, потім ще один чоловік підійшов і сказав, щоб ми не влаштовували бійку, потім ще підійшло декілька чоловіків. Один з них штрикнув ножем мене у живіт. Хтось з перехожих людей почав кричати, почалася паніка, хтось визвав швидку і мене забрали до лікарні, де я знаходився один день».

На запитання «Ви знаходилися один день у лікарні після ножового поранення?», Позивач відповів: «Так як це було ножове поранення, то лікар був зобов`язаний зателефонувати до поліції і повідомити про мій випадок, потім би приїхав поліцейський взяти у мене свідчення, а я не хотів зв`язуватися з поліцією, тому я пробув тільки один день у лікарні і пішов».

На запитання «Чому?», позивач відповів: «У нас в країні такі закони, що потрібно після нападу спочатку звертатися до поліції, а потім їхати у лікарню. Поліцейські мені сказали, що якщо я хочу знайти тих, хто на мене напав, то потрібно перебувати у м. Мазаршеріфбах декілька місяців. А, по- перше, ті, хто на мене напав, були у масках, то я би не міг їх розпізнати, по- друге, я зателефонував своїм рідним і вони дуже хвилювалися за мене і сказали, шо краще мені повернутися додому, бо, можливо, на мене ще раз буде скоєно напад».

Таким чином, суд погоджується з відповідачем, що в поясненнях позивача вбачається багато суперечностей та невідповідностей, а твердження щодо побоювань перебування у країні походження є неправдоподібними.

Також суд наголошує, що жодних доказів на підтвердження вищевказаних фактів позивач ні під час проведеної співбесіди, ні під час розгляду справи в суді не надав, отже, ці свідчення позивача є його суб`єктивними твердженнями і нічим не доведені.

Суд звертає увагу, що позивач самостійно підтвердив, що він не зазнавав переслідувань чи насилля за ознаками раси, релігії, національності, громадянства, чи через політичні погляди, по відношенню до нього не застосовувалися будь-які адміністративні заходи, докази притягнення до кримінальної відповідальності відсутні.

Так, матеріали справи підтверджують, що позивач не повідомляв про участь у політичній та релігійній діяльності, особисту приналежність до тієї чи іншої організації чи будь-яких політичних партій, а також про його участь у демонстраціях проти влади.

Позивачем також не надано жодних доказів та фактів здійснення над ним фізичного насильства або здійснення будь-якого тиску відповідних органів з країни походження, що унеможливлювало б існування на території країни походження.

Окрім того, матеріали справи підтверджують, що позивач не намагався скористатися можливістю внутрішнього переміщення, і одразу виїхав з країни походження, тим самим знехтувавши можливістю переміщення всередині країни для уникнення загрози своєму життю та безпеці.

Так, суд враховує аналіз матеріалів по країні походження позивача, наведені в позові, однак, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, які підлягають дослідженню та оцінюванню, не є цілком актуальною та не дає підстав вважати, що позивач прибув в Україну саме із метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності, оскільки, як зазначалося, позивач покинув країну громадянської належності на тлі особистих/сімейних обставин, що ним було зазначено під час співбесід.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що позивач належить до осіб групи ризику, які відповідають критеріям міжнародного захисту, згідно розділу ІІІ Керівництва УВКБ ООН по оцінці потреб у міжнародному захисту осіб, що шукають притулок, із Афганістану.

У відповідності до п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутись з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна: дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 і протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту; має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок; забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним; погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

Таким чином, громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 мав змогу звернутися за захистом, однак не скористався своїм правом.

Верховним Судом у постанові від 14 березня 2018 року у справі № 820/1502/17 викладено правову позицію стосовно того що, про відсутність у позивачів реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження свідчить дата звернення із відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка є значно пізнішою від дат їх прибуття в Україну.

Так, позивач прибув до України 30.08.2018, проте вперше за захистом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області звернувся лише 14.02.2019.

При цьому, міграційною службою при вирішенні питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, всебічно та повно вивчено всі обставини справи, та встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» щодо позивача.

Отже, дійшов висновку, що відповідачем було належним чином проаналізовано всі подані громадянином Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 відомості про останнього і причини звернення за захистом та правомірно прийнято рішення від 01.06.2020 № 196-20 про відмову позиву в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене в сукупності, системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Як наслідок, підстав для розподілу судових витрат в порядку ст.139 КАС України немає.

Керуючись ст. ст. 77, 90, 139, 241 - 246, 255, 293, 296 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні адміністративного позову громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 відмовити.

2. Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Позивач: Громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 )

Відповідач: Державна міграційна служба України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, )

Третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-а, )

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295- 297 КАС України відповідно.

Суддя Н.М. Шевченко