Справа № 160/1679/21
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2021-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

09 грудня 2021 року м. Дніпросправа № 160/1679/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В. (доповідач), суддів: Чабаненко С.В., Чумака С.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року в адміністративній справі № 160/1679/21 (головуючий суддя першої інстанції Олійник В.М.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 03.02.2021 року звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просила визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 03.03.2018 року №-0461, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб 18010700 за 2018 рік в сумі 23436 грн. 03 коп..

В обґрунтування позову зазначено, що не погоджується із зазначеним податковим повідомленням-рішенням та вказує, що їй на праві власності належить нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , однак земельна ділянка, на якій розташоване це майно, їй не належить. У зв`язку з цим позивач стверджує, що її, як особу, яка володіє нерухомим майном, що розташоване на земельній ділянці, права на яку не оформлені, не можна вважати платником земельного податку в розумінні статті 269 Податкового кодексу України до моменту виникнення відповідних прав такої особи на цю земельну ділянку відповідно до запису, сформованого у Державному земельному кадастрі у порядку, визначеному законом. До такого моменту, відповідно до вимог Податкового кодексу України, позивач вважає, що не повинна сплачувати земельний податок.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав, зазначений в позові.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, тому в суді апеляційної інстанції справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів в порядку письмового провадження.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на підставі договору купівлі-продажу від 19.04.2013 року №805 є власником частки у праві власності на нежитлову будівлю, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та розташована на земельній ділянці площею 0.0533 га (кадастровий номер :01:547:0013). Вказане підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.15-17).

Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області було сформовано податкове повідомлення - рішення форми «Ф» від 03.03.2018 року №-0461, яким ОСОБА_1 визначено суму грошового зобов`язання за 2018 рік за платежем «земельний податок з фізичних осіб», код виду сплати - 18010700, в сумі 23436 грн. 03 коп. (а.с.3).

Не погодившись з податковим повідомленням-рішенням, позивач оскаржила його до суду.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на таке.

Абзацом 1 пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України передбачено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Згідно із п.287.1. статті 287 Податкового кодексу України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Відповідно до статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Також перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовують положення статті 377 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень статті 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).

Відповідно до ч.1 ст.118 Земельного кодексу України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

За таких обставин, якщо право власності чи користування земельною ділянкою під належним йому на праві власності нежитловим приміщенням не зареєстроване, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, обов`язок зі сплати земельного податку виникає у платника податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Відповідно до статті 202 Земельного кодексу України державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом. При цьому земельна ділянка має бути індивідуально визначеним об`єктом нерухомого майна, якому властиві такі характеристики, як площа, межі, ідентифікатор у Державному земельному кадастрі тощо.

Таким чином, використання земельної ділянки без оформлення відповідного права є порушенням земельного законодавства.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно із статтею 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

У розумінні положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм права була висловлена Верховним Судом у постановах від 24.01.2019 року у справі №826/7169/16, від 15.02.2019 року у справі №826/9948/16, від 25.04.2019 року у справі №815/5165/16, від 13.06.2019 року у справі №820/5042/16, від 06.02.2020 року у справі №820/3488/16 та інших.

Доводи апелянта, що право власності позивача на земельну ділянку не оформлено у Державному земельному кадастрі, тому позивач не може вважатися власником наведеної земельної ділянки відповідно до вимог п. 286.1 ст. 286 ПК України та Узагальнюючої податкової консультації щодо сплати земельного податку власниками нерухомого майна, що розташовані на земельній ділянці, права на яку у такої особи не оформлені, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 06.07.2018 року №602, є безпідставними, оскільки зазначена Узагальнююча податкова консультація є підзаконним нормативно-правовим актом, який суперечить нормам ст. 120, 206 Земельному кодексу України, ст.377 Цивільного кодексу України, ст.287 Податкового кодексу України, у зв`язку з чим, за загальним правилом, перевага у застосуванні наведених актів надається саме нормам Законів, які мають вищу силу.

Крім того, вказана узагальнююча консультація суперечить застосуванню зазначених норм матеріального права Верховним Судом, висновки якого суд зобов`язаний враховувати при розгляді справ з аналогічним предметом позову.

Також суд апеляційної інстанції не враховує посилання апелянта на те, що 13.11.2020 року ДПС України за результатами розгляду скарги позивача скасувала інше податкове повідомлення-рішення про визначення позивачеві податкового зобов`язання із земельного податку з фізичних осіб за ту саму земельну ділянку. Вказане рішення ДПС України стосується іншого податкового повідомлення-рішення та не є обов`язковим для суду під час розгляду справи щодо правомірності податкового повідомлення-рішення від 03.03.2018 року № -0461.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведено правомірність податкового повідомлення-рішення від 03.03.2018 року №-0461.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи питання про можливість касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Оскільки дана справа судом першої інстанції визнана незначною, розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.04.2021 року в адміністративній справі №160/1679/21 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.04.2021 року в адміністративній справі № 160/1679/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Чабаненко

суддя С.Ю. Чумак