Справа № 620/3818/21
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2021-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/3818/21 Головуючий у 1 інстанції: Лобан Д.В.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2021 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Грибан І.О.

Лічевецького І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - Громадянин Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 16.03.2021 р. № 7171 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну Громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 ;

- зобов`язати управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області повторно розглянути заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну Громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 .

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 16.03.2021 р. № 7171 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 . Зобов`язано управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області повторно розглянути заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 .

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт зазначає, що оскаржуване рішення прийнято правомірно, проте, судом першої інстанції не були з`ясовані всі обставини справи, не досліджені та не враховані надані докази.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2021 року продовжено строк розгляду справи за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - на 15 (п`ятнадцять) днів.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Федеративної Республіки Нігерія, що підтверджується нотаріально засвідченим перекладом паспорту НОМЕР_1 , виданим 06.05.2017 р.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 07.07.2020 р., Громадянин Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з громадянкою Азейбарджанської Республіки ОСОБА_2 , яка має право на постійне проживання на території України.

30 липня 2020 року між Громадянином Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено Договір найму (піднайму) житлового приміщення №29.

У відповідності до вищевказаного Договору, власник квартири ОСОБА_3 здав у найм (піднайм) для проживання кімнату за адресою: АДРЕСА_1 .

Договір найму житлового приміщення в подальшому із Громадянином Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 переукладався -пролонгувався на відповідний термін та є дійсним і сьогодні, що підтверджується також довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 11.01.2021 р. № 397.

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 11 січня 2021 року № 397, адресою реєстрації Громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 є наступна адреса: АДРЕСА_1 .

Громадянин Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 звернувся до управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області і заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Рішенням управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 16 березня 2021 року № 7171 відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну, яке обґрунтовано тим, що у п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію" йде мова про те, що дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію в Україну зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Не погоджуючись із даною відмовою, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року №2491-ІІІ (далі - Закон №2491-ІІІ), «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI), Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983.

Відповідно до статті 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

В силу частини першої статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Частиною 15 статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, зазначеними у частинах другій - тринадцятій цієї статті, та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України, на період, зазначений в частинах другій - дванадцятій цієї статті.

Згідно статті 1 Закону України «Про імміграцію», іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - це рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

В силу частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України.

Приписами частин 5-6 статті 9 Закону України «Про імміграцію» визначено, що для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Вимога пункту 5 не поширюється на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

За приписами пункту 4 частини 7 статті 9 Закону України «Про імміграцію», крім зазначених документів подаються, зокрема: для осіб, зазначених у пункті 4 частини другої та у пункті 1 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України.

Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію визначені у статті 10 Закону України «Про імміграцію», відповідно до змісту якої, дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі - Порядок № 1983, в редакції, чинній на час надання позивачу дозволу на імміграцію).

У відповідності до підпункту 3 пункту 2 Порядку № 1983, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи Департаменту в міських, районних у містах управліннях органів внутрішніх справ (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

Пунктом 9 Порядку № 1983 передбачено, що МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів, зокрема, до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону № 2491-III.

Згідно з пунктом 10 Порядку № 1983, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються, зокрема, до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах.

Відповідно до пункту 12 Порядку № 1983, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Пунктом 14 Порядку № 1983 передбачено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону № 2491-III, надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. Регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який зробив запит. Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

Згідно з пунктом 15 Порядку № 1983, у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції ДМС, територіальні органи у місячний термін аналізують отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію і надсилають до ДМС разом з матеріалами справи дані про результати розгляду.

В силу пункту 16 Порядку № 1983, у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну став висновок Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області від 16.03.2021 про те, що громадянин Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 подав про себе неправдиві відомості, а саме, щодо місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Такого висновку відповідач дійшов на підставі листа Управління стратегічних розслідувань в Чернігівській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 18 вересня 2020 року №3777/55/124/02-2020, в якому повідомлено, що під час перевірки можливого місця реєстрації громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 виявлено, що зазначений громадянин за вказаною у листі адресою не проживав та не проживає. Мешканець того ж будинку надав пояснення, що за вказаною адресою рідко помічає осіб не слов`янської зовнішності, які, на його думку, можуть там проживати.

В свою чергу, колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем на спростування позиції відповідача, було надано Договір найму (піднайма) житлового приміщення від 30 липня 2020 року №29, за умовами якого, власник квартири ОСОБА_3 здав у найм (піднайм) для проживання кімнату за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, в матеріалах справи наявна Довідка Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради про реєстрацію місця проживання особи від 11 січня 2021 року № 397, згідно якої, адресою реєстрації позивача є: АДРЕСА_1 .

Таким чином, висновок відповідача про подання позивачем в заяві про надання дозволу на імміграцію свідомо неправдивих відомостей про місце (адресу) свого проживання на території України спростовується матеріалами справи.

Фактично єдиною підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 є інформація, викладена в листі Управління стратегічних розслідувань в Чернігівській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 18.09.2020 р. № №3777/55/124/02-2020.

Однак, дані, які вказані у наведеному листі, є суперечливими відносно документів, наданих позивачем.

Колегія суддів зазначає, що відповідь Управління стратегічних розслідувань в Чернігівській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 18.09.2020 № №3777/55/124/02-2020 не може бути достатньою підставою для прийняття Управлінням ДМС України у Чернігівській області рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , оскільки, вказаний лист не містить жодних конкретних даних щодо вчинення або можливості вчинення позивачем протиправних дій, які містять ознаки порушення чинного законодавства України.

Крім того, слід звернути увагу, що відповідачем також були надіслані запити відносно позивача до Головного відділу контррозвідки Управління Служби безпеки України в Чернігівській області, Сектору міжнародного поліцейського співробітництва ГУНП в Чернігівській області, Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, якими не встановлено підстав для відмови позивачу в наданні дозволу на імміграцію в Україну.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає протиправною відмову Управління ДМС України у Чернігівській області у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 з підстав зазначення у заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну неправдивих відомостей про місце проживання іноземця в Україні, а саме, щодо місця проживання за адресою: адресою: АДРЕСА_1 .

З приводу доводів апелянта про те, що позивач має посвідку на тимчасове проживання, колегія суддів зауважує, що вказана обставина не є підставою, відповідно до приписів статті 10 Закону України "Про імміграцію", для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, всупереч частини другої статті 77 КАС України, не доведено належними та допустимими доказами факту свідомого зазначення позивачем неправдивих відомостей у його заяві про надання дозволу на імміграцію в України.

Щодо посилання апелянта на правові позиції Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, колегія суддів зазначає, що адміністративний суд під час вирішення спору враховує останню правову позицію саме Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду щодо розгляду аналогічних справ. Однак, апелянтом про наявність таких правових позицій Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду суд апеляційної інстанції не повідомлено.

З огляду на зазначене, колегія судді також не бере до уваги посилання апелянта на постанови апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-ІV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з частиною 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 21 червня 1988 року по справі «Боррехаб проти Нідерландів», яке в силу положень частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, висвітлив правову позицію щодо захисту права на «сімейне життя» у випадку депортації іноземця з території держави-учасниці Конвенції. Так, позиція Суду ґрунтувалася на тому, що відмова у видачі особі нової посвідки на проживання і подальша депортація із країни призведуть до розриву сімейних зав`язків між батьком та його неповнолітньою донькою. У наведеній справі, Суд прийшов до висновку, що в такому випадку має місце порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N005 (право на повагу до приватного і сімейного життя).

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі «Боррехаб проти Нідерландів» від 21 червня 1988 року та у справі «Каплан та інші проти Норвегії» від 24 липня 2014 року, роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам частини другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що відмова у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну за встановлених обставин, що були підставою для відмови у наданні дозволу, буде суперечити принципу пропорційності, передбаченому пунктом 8 частини другої статті 2 КАС України, за яким у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Тетяна Жданок проти Латвії» (case of Zdanoka v. Latvia) встановлено, що «для того, щоб гарантувати стабільність та ефективність демократичної системи, від держави може вимагатись вжиття специфічних заходів. У той же час, демократія є поняттям, заснованим на компромісі, що вимагає різних поступок з боку окремих осіб, які повинні інколи бути готові обмежити деякі із своїх свобод так, щоб забезпечити більшу стабільність держави у цілому. Однак, щоразу, коли держава має намір послатись на принцип «демократії, здатної себе захистити» для виправдання свого втручання у права людини, вона повинна уважно оцінити обсяг і наслідки такого заходу, а також те, чи дотриманий баланс між вимогами захисту демократичного суспільства, з одного боку, та захисту прав людини - з іншого» (рішення Великої палати, 2006 року).

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно визнано протиправним та скасовано рішення управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 16.03.2021 р. № 7171, з огляду на відсутність передбачених правових підстав для його прийняття згідно п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону та зобов`язано відповідача розглянути заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 .

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог Громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Грибан І.О.

Лічевецький І.О.