Справа № 160/11657/21
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2021-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Голобутовського Р.З.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,
ВСТАНОВИВ:
14.07.2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Військової частини НОМЕР_1 (далі - позивач) до ОСОБА_1 (далі - відповідач), у якій позивач просить:
- стягнути з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_1 матеріальні збитки в розмірі 7393,01 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в ході планового внутрішнього аудиту з окремих питань продовольчої служби Військової частини НОМЕР_1 було виявлено нестачу на загальну суму 136084,44 грн. за період з 11.07.2017 року по 24.08.2019 року. Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 03.08.2020 року №425 по виявленому факту нестачі у продовольчій службі призначено службове розслідування. За підсумками службового розслідування наказом №436 від 11.08.2020 року у відповідності до Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» відповідача притягнуто до обмеженої матеріальної відповідальності у розмірі 7393,01 грн., у зв`язку із чим позивач звернувся до суду.
15.07.2021 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом на виконання вимог ч. 3 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України зроблено запит до Головного управління ДМС у Дніпропетровській області для отримання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) ОСОБА_1
28.07.2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від Головного управління ДМС у Дніпропетровській області надійшла відповідь на запит, у якій зазначено, що для наведення довідки необхідно вказати рік народження.
09.08.2021 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом повторно зроблено запит до Головного управління ДМС у Дніпропетровській області для отримання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) ОСОБА_1
16.08.2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від Головного управління ДМС у Дніпропетровській області надійшла відповідь на запит, у якій зазначено, що ОСОБА_1 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , 15.03.2018 року - знято з реєстрації. У м. Верхньодніпровськ, Верхньодніпровський район, Дніпропетровська область - зараз не значиться.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.08.2021 року зобов`язано Міністерство соціальної політики України надати з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб інформацію щодо місця перебування (реєстрації) ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) (за даними які надані позивачем у позовній заяві, останнє місце реєстрації (проживання) - АДРЕСА_2 ).
13.09.2021 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від Міністерства соціальної політики України надійшла відповідь, у якій повідомляє суд, що станом на 26.08.2021 року інформація в ЄІБД ВПО про ОСОБА_1 відсутня.
Цією ж ухвалою відповідачу надано строк для подання відзиву на позовну заяву - протягом п?ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі.
У зв`язку з необхідністю повідомлення відповідача у справі, відповідно до приписів ст. 130 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалу суду від 20.09.2021 року опубліковано на офіційному веб-порталі судової влади України.
Відповідач у строки, встановлені ухвалою суду від 20.09.2021 року, відзиву на позов суду не надав.
У відповідності до положень ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи.
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №322 від 24.12.2018 року, старшого прапорщика ОСОБА_1 , старшого техніка механізованої роти Військової частини НОМЕР_1 допущено до тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою старшого помічника начальника штабу з кадрів і стройової частини, Військової частини НОМЕР_1 .
Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №39 від 15.02.2019 року старшого прапорщика ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за підпунктом «к» (які проходять службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації, та вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) пункт 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Згодом у ході проведення планового внутрішнього аудиту з окремих питань продовольчої служби у Військовій частина НОМЕР_1 виявлено нестачу на загальну суму 136084,44 грн., обґрунтовану довідкою-розрахунком №8614 від 27.07.2020 року щодо кількості понаднормово використаних добових видач за нормами харчування, які безпідставно завищені в обліку тих, що харчувалися у Військовій частині НОМЕР_1 ( НОМЕР_3 ), в результаті несвоєчасного зняття особового складу з продовольчого забезпечення у пункті постійної дислокації та в районі виконання завдань за призначенням (АТО, ООС), під час звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою, надання вихідних та убуття у відпустки і службові відрядження протягом періоду з 11.07.2017 року по 24.08.2019 року.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 03.08.2020 року №425 по виявленому факту нестачі у продовольчій службі призначено службове розслідування.
Актом службового розслідування №152 від 11.08.2020 року встановлено, що під час виконання службових обов`язків старший прапорщик ОСОБА_1 не вживав дієвих заходів стосовно належного (своєчасного) виключення військовослужбовців з котлового забезпечення.
Причинами та умовами, що сприяли вчиненню правопорушення є особиста недбалість військовослужбовця по відношенню до виконання своїх функціональних обов`язків та його бездіяльність стосовно виправлення ситуації, що в подальшому призвело до незаконної витрати добових видач.
За підсумками службового розслідування наказом №436 від 11.08.2020 року у відповідності до Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» відповідача притягнуто до обмеженої матеріальної відповідальності у розмірі 7393,01 грн.
Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з позовом про примусове стягнення з відповідача майнової шкоди.
Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 65 Конституції України громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Проходження військової служби в Збройних Силах України врегульовано Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-ХІІ.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначено Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 року №548-XІV (далі - Статут).
Згідно з вимогам статті 127 Статуту солдат у мирний і воєнний час відповідає за точне та вчасне виконання покладених на нього обов`язків і поставлених йому завдань, а також за утримання своєї зброї та дорученої техніки у справному стані, за збереження виданого йому майна.
Правовий режим майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, і повноваження органів військового управління та посадових осіб щодо управління цим майном визначається Законом України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» від 21.09.1999 року №1075-XIV (далі - Закон №1075-XIV).
Згідно з статтею 1 Закону №1075-XIV військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо
Стаття 3 №1075-XIV передбачає, що військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку.
Згідно зі статтею 7 Закону №1075-XIV винні у порушенні вимог цього Закону, притягаються до відповідальності згідно із законом.
У відповідності до статті 9 Статуту військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до статті 11 Статуту, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно.
Статтею 16 Статуту визначено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Згідно з приписами статей 26 та 27 Статуту, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення.
Вирішуючи заявленій спір по суті та надаючи оцінку доводам сторін суд виходить із того, що на момент вчинення відповідачем неправомірних дій, підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами визначались «Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі», затверджене постановою Верховної Ради України 23.06.1995 року №243/95-ВР (далі - Положення).
Пунктом 2 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі передбачено, що відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі - військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.
Згідно з пунктом 3 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявності: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди.
Протиправною визнається така поведінка (дія чи бездіяльність) військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного, коли він не виконує (недбало виконує) свої службові обов`язки.
Військовослужбовець або призваний на збори військовозобов`язаний визнається винним у заподіяній шкоді, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно чи з необережності.
Відповідно до пункту 4 вказаного Положення, відшкодування шкоди військовослужбовцями і призваними на збори військовозобов`язаними провадиться незалежно від притягнення їх до дисциплінарної чи кримінальної відповідальності за дію (бездіяльність), якою державі було заподіяно шкоду.
У разі притягнення особи, яка заподіяла матеріальну шкоду державі, до кримінальної відповідальності командир (начальник) військової частини зобов`язаний подати щодо неї цивільний позов до суду на суму невідшкодованої шкоди.
Пунктом 13 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі передбачено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини державі, у разі: умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій; приписки у нарядах та інших документах фактично невиконаних робіт, перекручування звітних даних і обману держави в інших формах; заподіяння шкоди особою, яка перебувала у нетверезому стані; дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину; недостачі, а також знищення або псування військового майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети.
Відповідно до пункту 31 Положення, у разі звільнення у запас або у відставку чи вибуття із військової частини винної особи до прийняття рішення про стягнення з неї заподіяної шкоди командир військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає цивільний позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди.
Суд зазначає, що постанова Верховної Ради України «Про затвердження Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі» від 23 червня 1995 року №243/95-ВР втратила чинність 31.10.2019 року на підставі пункту 2 розділу VI Прикінцеві положення Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019 року №160-IX (далі - Закон №160-IX).
Таким чином, на час проведення службового розслідування та видання наказу за його результатами, підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків, визначав Закон №160-IX.
Відповідно до ч.ч. 1-2 статті 3 Закону №160-IX підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність. Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: наявність шкоди; протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; вина особи в завданні шкоди.
Частиною 4 статті 3 Закону №160-IX встановлено, що переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом.
Згідно з статтею 4 Закону №160-IX особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди.
Відповідно до положень п.п.2-6 статті 8 Закону №160-IX у разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб. Щодо шкоди, завданої командиром (начальником), розслідування призначається письмовим наказом старшого за службовим становищем командира (начальника). Розслідування повинно бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення. В окремих випадках зазначений строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив розслідування, але не більше ніж на один місяць. Розслідування може не призначатися, якщо причини завдання шкоди, її розмір та винна особа встановлені за результатами аудиту (перевірки), інвентаризації, досудового розслідування або судом. Порядок проведення службового розслідування визначається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, правоохоронними органами спеціального призначення, Службою зовнішньої розвідки України, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державним бюро розслідувань. За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.
Судом встановлено, що за результатами проведення розслідування складено Акт службового розслідування №152 від 11.08.2020 року.
Частиною 7 статті 8 Закону №160-IX встановлено, що якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню. Наказ доводиться до винної особи під підпис.
У матеріалах справи наявний наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 11.08.2020 року №436 «Про результати службового розслідування за фактом виявлення нестачі у продовольчій службі на загальну суму 136084,44 грн. під час проведення внутрішнього аудиту». При цьому, з наданого наказу та наявних у матеріалах справи доказів наданих позивачем не встановлено факту доведення Наказу №436 від 11.08.2020 року до відома відповідача під підпис, а також факту вжиття дій спрямованих на ознайомлення відповідача з цим наказом або відмови від ознайомлення.
Відповідно до статті 12 Закону №160-IX у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що для вирішення питання про відшкодування завданої шкоди у судовому порядку необхідним є факт відмови винної особи від її добровільного відшкодування.
Однак, як встановлено судом, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту ознайомлення відповідача із наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) «Про результати службового розслідування за фактом виявлення нестачі у продовольчій службі на загальну суму 136084,44 грн. під час проведення внутрішнього аудиту» від 11.08.2020 року №436, або відмови від такого ознайомлення, а також відсутні докази здійснення позивачем пропозиції щодо добровільного відшкодування завданої шкоди.
З огляду на викладене, враховуючи недоведеність факту ознайомлення відповідача із наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №436 від 11.08.2020 року, а також відсутність доказів на підтвердження факту відмови відповідача від добровільного відшкодування завданої шкоди, суд робить висновок про передчасність заявлених позовних вимог та, як наслідок, відсутність підстав для їх задоволення.
Згідно з ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
У п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 року справа «РуїзТоріха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З урахуванням зазначеного, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень чинного законодавства України, суд робить висновок, що позовна заява не підлягає задоволенню.
Підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 242-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України,
У задоволенні позовної заяви Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про відшкодування шкоди - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський