Справа № 340/3908/21
Суддя: Т.М. Кармазина
Дата ухвалення: 2021-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року м. Кропивницький Справа № 340/3908/21

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Кармазиної Т.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить зобов`язати військову частину НОМЕР_1 направити його, учасника бойових дій сержанта Збройних сил України, який перебуває на обліку та в числі в/ч НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , на проходження військово-лікарської комісії в військовий госпіталь в/ч НОМЕР_2 м.Миколаїв для визначення стану здоров`я та придатності до подальшої служби за контрактом, забезпечивши направленням відповідної форми та необхідними для проходження військово-лікарської комісії документами.

Ухвалою судді від 19.07.2021 позовну заяву залишено без руху та позивачу надано строк для усунення її недоліків. Позивачем виконано вимоги ухвали судді, позов приведено у відповідність до ст.ст.160, 161 КАС України. Підстави для повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження у справі відсутні, та позивач просить:

- визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 з не направлення його, учасника бойових дій сержанта Збройних Сил України, який перебуває на обліку та в числі військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , на проходження військово-лікарської комісії для визначення стану його здоров`я і його придатності до подальшої служби за контрактом, протиправною;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 направити його, учасника бойових дій сержанта Збройних сил України, який перебуває на обліку та в числі військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , на проходження військово-лікарської комісії в військовий госпіталь в/ч НОМЕР_2 м.Миколаїв для визначення стану здоров`я та придатності до подальшої служби за контрактом, забезпечивши направленням відповідної форми та необхідними для проходження військово-лікарської комісії документами.

Ухвалою судді від 27.07.2021 відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (а.с.25).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 04.09.2020 він отримав у військовій частині НОМЕР_1 направлення №63 від 02.09.2020 року до військової частини НОМЕР_2 в м.Миколаїв (військовий госпіталь) для проходження ВЛК на ступінь придатності до військової служби за контрактом. Зазначав, що прибувши до військової частини НОМЕР_2 в м.Миколаїв (військового госпіталю) з цим направленням та іншими необхідними документами для проходження стаціонарного обстеження та ВЛК, йому було в цьому відмовлено по причині запровадження карантинних заходів в країні, пов`язаних із СОVID-19, у тому числі у в/ч НОМЕР_2 . Посилався на те, що зателефонувавши до відповідача із запитанням про його подальші дії, йому було запропоновано відбути до місця його постійного проживання в м.Світловодськ Кіровоградської області, оскільки за станом його здоров`я (зору) він фактично не міг виконувати службові обов`язки, та чекати подальших розпоряджень щодо проходження ВЛК. Так, він знаходився за місцем свого постійного проживання до квітня 2021 року, після чого зателефонував до начальника медичної частини НОМЕР_2 в м.Миколаїв щодо можливості проходження ВЛК, на що отримав відповідь про те, що проходження ВЛК вже можливе за наявності нового направлення з військової частини НОМЕР_1 на проходження ВЛК. Зазначав, що 12.04.2021 року він направив до військової частини НОМЕР_1 письмову вимогу від 10.04.2021 року про направлення його на проходження військово-лікарської комісії в військовий госпіталь в/ч НОМЕР_2 м.Миколаїв або в інший передбачений законом медичний заклад для визначення його придатності до подальшої служби за контрактом. Посилався на те, що на даний час будь-якої відповіді з приводу його вимоги відповідач не надав. Позивач вважає, що така бездіяльність відповідача порушує його права, оскільки він не в змозі визначитись з реалізацією своїх прав як військовослужбовець та не може отримати відповідне обстеження його стану здоров`я, у тому числі як на предмет подальшої служби за контрактом, так і на предмет отримання відповідного лікування його хвороби, отриманої під час служби за контрактом з 05 грудня 2019 року та перебування на виконанні бойових завдань в зоні проведення операції Об`єднаних Сил в Луганській області.

Відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву (а.с.32-33), в якому заперечив проти задоволення позову в повному обсязі, зазначивши, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №185 від 02.09.2020 сержанта ОСОБА_1 направлено у військовий госпіталь на військово-лікарську комісію з метою визначення ступеня придатності до військової служби до військової частини НОМЕР_3 м.Миколаїв. Вказував, що при плановій перевірці 22.09.2020 медичною службою осіб, яких направлено на лікування до військових госпіталів, стало відомо про відсутність в госпіталі військової частини НОМЕР_3 сержанта ОСОБА_1 , у зв`язку з чим відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №255 від 02.12.2020 сержанту ОСОБА_1 призупинено строк військової служби, вислуги років для призначення пенсії та вислуги у військовому званні, виплату грошового та здійснення продовольчого, речового забезпечення. Також, підтвердив, що на адресу військової частини НОМЕР_1 22.04.2021 надійшло звернення від позивача з проханням направити його на проходження ВЛК. Посадовими особами було підготовлено відповідь за №1626 від 27.04.2021 та направлено на адресу позивача відповідно до реєстру №65 від 29.04.2021.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 у періоди: з 30.08.2015 по 17.02.2017, з 22.06.2018 по 31.05.2019, з 05.12.2019 по 02.12.2020, що підтверджується витягами з наказів командира військової частини про прийняття позивача на військову службу та звільнення останнього з військової служби (а.с.34-40, 58).

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №185 від 02.09.2020 сержанта ОСОБА_1 направлено у військовий госпіталь (шпиталь) до військової частини НОМЕР_3 м.Миколаїв на військово-лікарську комісію з метою визначення ступеня придатності до військової служби у Збройних Силах України (а.с.10, 11, 39).

Позивач посилався на те, що прибувши до військової частини НОМЕР_2 в м.Миколаїв (військового госпіталю) з цим направленням та іншими необхідними документами для проходження стаціонарного обстеження та ВЛК, йому було в цьому відмовлено по причині запровадження карантинних заходів в країні, пов`язаних із СОVID-19, у тому числі у в/ч НОМЕР_2 .

Однак, доказів, які б підтверджували зазначені позивачем відомості, останнім суду не надано.

Крім того, позивач посилався на те, що зателефонувавши до відповідача із запитанням про його подальші дії, йому було запропоновано відбути до місця його постійного проживання в м.Світловодськ Кіровоградської області, оскільки за станом його здоров`я (зору) він фактично не міг виконувати службові обов`язки, та чекати подальших розпоряджень щодо проходження ВЛК.

Однак, доказів, які б свідчили про неможливість позивача виконувати службові обов`язки матеріали справи не містять.

Відповідач посилався на те, що при плановій перевірці 22.09.2020 медичною службою осіб, яких направлено на лікування до військових госпіталів, стало відомо про відсутність в госпіталі військової частини НОМЕР_3 сержанта ОСОБА_1 . На підтвердження наведених обставин відповідачем надано суду копію рапорту С.Самофала за вх.№4772 від 22 вересня 2020 року, згідно якого останній доповів щодо відсутності у військовому шпиталі військовослужбовця контрактної служби сержанта ОСОБА_1 (а.с.45).

У зв`язку з наведеним, наказом командира військової частини НОМЕР_1 №903 від 22.09.2020 призначено службове розслідування за фактом відсутності у військовому шпиталі військовослужбовця контрактної служби сержанта ОСОБА_1 . Наказом від 19.10.2020 №1025 було продовжено термін службового розслідування (а.с.44, 49).

Наказом командира військової частини від 22.09.2020 №199 визначено позивача вважати таким, що самовільно залишив військову частині НОМЕР_1 (а.с.48).

Відповідно до наказу №1123 від 10.11.2020 командиром військової частини НОМЕР_1 наказано службове розслідування вважати завершеним та направлено матеріали до Територіального управління ДБР для перевірки наявності в діях військовослужбовця складу правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 ККУ (а.с.55, 56, 57).

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 №255 від 02.12.2020 сержант ОСОБА_1 , який самовільно залишив військову частину 03 вересня 2020 року, увільненого від займаної посади та якому призупинено військову службу, дію контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України призупинено строк військової служби, вислуги років для призначення пенсії та вислуги у військовому званні, виплату грошового та здійснення продовольчого, речового забезпечення, виключено зі всіх видів забезпечення з 18 листопада 2020 року. (а.с.58).

Доказів оскарження позивачем зазначеного наказу суду не надано.

Судом встановлено, що позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою від 10.04.2021, яка зареєстрована у військовій частині за вх.№51 22.04.2021, про направлення його на проходження військово-лікарської комісії в військовий госпіталь в/ч НОМЕР_2 м.Миколаїв або в інший передбачений законом медичний заклад для визначення його придатності до подальшої служби за контрактом (а.с.61).

На що відповідачем листом від 27.04.2021 за вих.№1626 надано ОСОБА_1 відповідь, в якій повідомлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 №255 від 02.12.2020 сержанту ОСОБА_1 призупинено військову службу, у зв`язку з чим військова частина НОМЕР_1 не має можливості направити його на проходження військово-лікарської комісії (а.с.62).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ Про військовий обов`язок і військову службу (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до ч.2 ст.24 Закону № 2232-XII військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.

Військовослужбовці, військову службу яким призупинено та стосовно яких обвинувальні вироки суду набрали законної сили, підлягають звільненню з військової служби відповідно до пункту "г" частини другої, пункту "г" частини третьої, підпункту "д" пункту 1, підпункту "в" пункту 2 частини четвертої, підпунктів "е" пунктів 1 і 2, підпункту "в" пункту 3 частини п`ятої та підпункту "е" пункту 1, підпункту "д" пункту 2, підпункту "в" пункту 3 частини шостої статті 26 цього Закону, крім військовослужбовців, яким вироком суду визначено міру покарання у виді службового обмеження, арешту з відбуттям на гауптвахті або триманням у дисциплінарному батальйоні.

Військовослужбовці, яким призначено кримінальне покарання у вигляді штрафу, яких звільнено від кримінальної відповідальності на підставах, передбачених статтями 47, 48, 49 Кримінального кодексу України, а також яких звільнено від відбування покарання на підставі амністії, підлягають звільненню з військової служби відповідно до підпункту "ґ" пункту 1 частини четвертої, підпунктів "д" пунктів 1 та 2 частини п`ятої та підпункту "д" пункту 1, підпункту "ґ" пункту 2 частини шостої статті 26 цього Закону.

Для військовослужбовців, стосовно яких судом винесено виправдувальний вирок, що набрав законної сили, або стосовно яких закрито кримінальне провадження відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, військова служба та дія контракту продовжується. У такому разі строк призупинення військової служби зараховується до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії, а також до строку вислуги років для присвоєння чергового військового звання, та поновлюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

За весь час необґрунтованого призупинення військової служби таким військовослужбовцям виплачується недоотримане грошове та здійснюються недоотримане продовольче, речове та інші види забезпечення.

Порядок призупинення та продовження військової служби визначається положеннями про проходження військової служби.

Враховуючи положення частини другої статті 24 Закону № 2232-XII, продовження військової служби та дії контракту ОСОБА_1 , поновлення пільг та соціальних гарантій, встановлених законодавством для військовослужбовців, можливе у випадку винесення судом виправдувального вироку, що набрав законної сили, або закриття кримінального провадження відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України.

Отже, з огляду на наведені норми, а також призупинення, наказом командира військової частини НОМЕР_1 №255 від 02.12.2020, військової служби сержанта ОСОБА_1 , суд не вбачає наявності у військової частини обов`язку щодо направлення позивача на проходження військово-лікарської комісії для визначення стану його здоров`я і його придатності до подальшої служби за контрактом.

Враховуючи вищевикладене, а також наявність в матеріалах справи відповіді військової частини НОМЕР_1 , оформленої листом від 27.04.2021 за вих.№1626, наданої позивачу на його звернення від 22.04.2021 за вх.№51 щодо направлення його на проходження військово-лікарської комісії в військовий госпіталь в/ч НОМЕР_2 м.Миколаїв або в інший передбачений законом медичний заклад для визначення його придатності до подальшої служби за контрактом, суд не вбачає у спірних правовідносинах бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо ненаправлення позивача на проходження військово-лікарської комісії для визначення стану його здоров`я і його придатності до подальшої служби за контрактом.

За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09.04.2018 року у справі №П/9901/137/18 (800/426/17), під протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Виходячи з аналізу вищезазначених правових норм, завданням суду є захист лише порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів учасників адміністративних правовідносин.

Визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цією бездіяльністю.

Таким чином, позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Проте, такі рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 р. у справі № 1-10/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) розтлумачено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", а саме зазначено, що цей термін треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Законний інтерес - це юридичний інтерес, що заснований на законі і випливає з нього, схвалюється ним, хоча і не закріплений у конкретних правових нормах. Так можна говорити про загальні законні інтереси осіб - учасників адміністративного процесу (досягнення юридично значущого результату, прийняття законного і обґрунтованого рішення у справі) і персоніфіковані законні інтереси (інтерес особи у встановленні конкретних фактів, що доводять його невинність у вчиненні адміністративного правопорушення або обґрунтовують його позицію у зв`язку зі зверненням у компетентний державний орган).

В розумінні КАС України, захист прав, свобод чи інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Враховуючи вимоги КАС України, особа повинна довести факт порушення її прав чи охоронюваних законом інтересів оскаржуваним рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень відповідачем.

Із наведених положень вбачається, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 03.04.2018 №592/11328/17.

Таким чином, досліджуючи спірні правовідносини, а також враховуючи відсутність порушення прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин, при здійсненні відповідачем дій, суд дійшов висновку, що в даному випадку відсутній об`єкт судового захисту в межах спірних правовідносин. Що свідчить про відсутність підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Керуючись ст.ст.132, 139, 242-246, 255, 293, 295-297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Кіровоградського
окружного адміністративного суду Т.М. Кармазина