Справа № 200/5864/20-а
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2021-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року справа №200/5864/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Гаврищук Т.Г., суддів: Блохіна А.А., Сіваченка І.В.,

за участю секретаря судового засідання Сізонова Є.С.,

представника відповідача Сельської О.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Донецької обласної прокуратури на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 липня 2021 року у справі №200/5864/20-а (суддя в І інстанції Кравченко Т.О., повне судове рішення складено 14 липня 2021 року у м.Слов`янськ Донецької області) за позовом ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Донецької обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльність Прокуратури щодо невиплати вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням; зобов`язання виплатити вихідну допомогу у зв`язку зі звільненням у розмірі середньомісячного заробітку (44107,19 грн).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 липня 2021 року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Прокуратури Донецької області щодо невиплати вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням. Зобов`язано Донецьку обласну прокуратуру виплатити позивачеві вихідну допомогу у зв`язку зі звільненням у розмірі середньомісячного заробітку, який складає 44 107,19 грн..

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована відсутністю у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні, оскільки Закон України «Про прокуратуру» не визначає такої виплати. Вважає, що саме рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації стало підставою для звільнення позивача з посади та органів прокуратури, а тому неприйнятним є ототожнення підстав звільнення, визначених пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», з підставами пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, які є перед умовою отримання вихідної допомоги при звільненні.

Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що наказом Офісу Генерального прокурора від 15 квітня 2020 року № 94к позивача звільнено з посади заступника прокурора Донецької області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 17 квітня 2020 року та рішення кадрової комісії № 2.

21 квітня 2020 року проведено кінцевий розрахунок, що підтверджується випискою з карткового рахунку позивача, платіжним дорученням від 16 квітня 2020 року № 849, списком перерахування в банк заробітної плати за квітень 2020 року.

Із відомостей розрахункового листка за квітень 2020 року, відповіді відповідача на запит про надання інформації від 29 травня 2020 року № 19-296 вих-20 суд вбачає, що при кінцевому розрахунку вихідна допомога у зв`язку зі звільненням позивачеві не виплачувалась.

Наведені обставини сторонами не оспорюються. Спірним питанням у справі є обґрунтованість заявлених вимог позивача про виплату вихідної допомоги при звільненні.

Законом України «Про прокуратуру» (далі - Закон 1697-VII) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

За приписами статті 4 Закону № 1697-VII організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Відповідно до пункту 9 частини першої цієї статті прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Законом № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Водночас, нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України.

КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу).

Статтею 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).

Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».

Внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

За таких обставин, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про те, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України.

Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Стаття 44 КЗпП України визначає, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Отже, чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги. Під вихідною допомогою розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про наявність у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку. А тому вірно задоволено позов.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним судом у постановах від 21 січня 2021 року у справі № 260/1890/19, від 15 квітня 2021 року у справі № 440/3166/20, від 24 червня 2021 року у справі № 420/4887/20.

При розрахунку суми середнього заробітку судом першої інстанції взято до уваги довідку відповідача від 18 травня 2020 року № 18-85-764, згідно з якою середньомісячний заробіток позивача становить 44107,19 грн., що відповідає сумі заявлених вимог.

Оскільки питання правильності розрахунку суми стягнутої судом на користь позивача вихідної допомоги відповідачем не оскаржується, тому колегія суддів не вважає доцільним перевіряти оскаржуване судове рішення в цій частині.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

Керуючись статями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Донецької обласної прокуратури на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 липня 2021 року у справі № 200/5864/20-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 липня 2021 року у справі № 200/5864/20-а - залишити без змін.

Постанова у повному обсязі складена 07 грудня 2021 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 07 грудня 2021 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

І.В. Сіваченко