Справа № 160/11748/21
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2021-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЛозицької І.О.
при секретарі секретарі судового засіданняТкач Л.А.
представника позивача представника відповідача Молчанової А.В. Сігалової М.Е.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «НВО УКРПРОМСЕРВІС» до Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування рішень, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «НВО УКРПРОМСЕРВІС» з позовом до Головного управління Держаної податкової служби у Дніпропетровській області, в якому з урахуванням уточнень просить суд:
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь ТОВ «НВО УКРПРОМСЕРВІС» понесені витрати на професійну правничу допомогу.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у ТОВ «НВО УКРПРОМСЕРВІС» наявні всі первинні документи, які підтверджують реальність здійснення господарських операцій, а також наявна ділова мета отримання економічного ефекту від закупленого товару, використання його у господарській діяльності задля отримання прибутку. Натомість, твердження контролюючого органу про нереальність здійснення господарських операцій з метою уникнення оподаткування є безпідставним та таким, що не відповідає репутації підприємства.
Позивач звертає увагу, що ТОВ «НВО УКРПРОМСЕРВІС» на вимогу контролюючого органу надало для перевірки всі, передбачені чинним законодавством України первинні документи по взаємовідносинам з постачальниками. Дані документи містять відомості, які в повній мірі відображають суть господарських операцій, що відбулися в періоді, що перевірявся.
Також, позивач зазначає, що не відображення в формі № 1ДФ нарахувань та виплат фізичним особам підприємцям не є обов`язком юридичної особи, які не призвели до зменшення та/або збільшення податкових зобов`язань платника податку та/або зміни платника податку, що свідчить про те, що накладення штрафу не може бути застосовано до ТОВ «НВО УКРПРОМСЕРВІС» за відсутністю законодавчо обґрунтованих на це підстав.
Тобто, оскільки не відображення суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платників податку, а саме не відображено суми нарахованого та виплаченого доходу фізичним особам-підприємцям в графах форми № 1-ДФ з ознакою доходу 157 на загальну суму 33 503,60 грн. не призвели до зменшення та/або збільшення податкових зобов`язань платника податку та/або зміни платника податку, то правові підстави для застосування до позивача штрафних санкцій відсутні.
Таким чином, позивач не погоджується з оскаржуваними рішеннями, вважає їх такими, що винесені з порушенням норм податкового законодавства, а тому, є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.
Ухвалою суду від 29.07.2021 року, після усунення недоліків позовної заяви, було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті за правилами загального позовного провадження, а також встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов та докази на його обґрунтування.
27.09.2021 року відповідачем до суду надано відзив на уточнений адміністративний позов, який долучено до матеріалів справи.
В обґрунтування відзиву зазначено, що сукупність фактів та обставин, що характеризують діяльність суб`єктів господарювання, задіяних в ланцюгу, неритмічний характер господарських операцій, здійснення операцій не за місцем перебування платника податків, свідчить, що метою їх функціонування є створення виключно документообігу по нереальним господарським операціям для отримання податкової вигоди.
В наслідок дефектності наданих позивачем до перевірки товарно-транспортних накладних , не виявлено фактичного відвантаження товарів, їх реального транспортування та зберігання не виявлено належним чином складені первинні документи, по яких відбувався би рух товару від продавця (постачальника) до покупця, а також документів, що підтверджують прийняття оприбуткування та відвантаження ТМЦ. Відповідно до наявних на час проведення перевірки документів немає можливості визначити фактичний шлях перевезення, можливість здійснення таких операцій з урахуванням оперативності проведення операцій та віддаленості контрагентів один від одного.
Відповідно до бази даних ЄРПН за період з моменту реєстрації платником ПДВ по період взаємовідносин з ТОВ «ВЕРТІКС-ТРЕЙД», ТОВ «БРІКТРЕЙД», ТОВ «КАССІС АВ» (колишня назва ТОВ «СЕРТЕКС ПЛЮС»), ТОВ «КАССІС СТОР» (колишня назва ТОВ «АСТОР ТРЕЙД»), ТОВ «КАССІС ОЛІКС» (колишня назва ТОВ «ТРАНС ПОСТАЧ»), ТОВ «ЕМІЛІЯ ГРУП», ТОВ «СТЕЙТЕН ІНВЕСТ», ТОВ «РІСТЕК ГРУП», ТОВ «УНІКОЙЛ», ТОВ «ЄВРОПА ДЕЙЗ»,ТОВ «КЕНМОР», ТОВ «СТАРБУД ІНВЕСТМЕНТ», ТОВ «ПРЕМІУМ ПРОДЖЕКТ», ТОВ «ГАРНИЙ БІЗНЕС», ТОВ «ПЛАСТІКС ТРЕЙД» (колишня назва ТОВ «НВО «ЕКОПАКЛАЙН»), зареєстровано податкові накладні на реалізацію товарів з номенклатурою різноманітних характеристик, яка не зазначена в отриманих податкових накладних від постачальників, що ставить під сумнів сам факт отримання товарів (робіт послуг) покупцями.
Відповідач зазначає про наявність ухвал у кримінальних провадженнях стосовно вказаних контрагентів позивача, відповідно до яких останні є учасником фіктивної групи підприємств, метою яких є приховування незаконної діяльності з мінімізації податкових зобов`язань, без мети фактичного здійснення фінансово-господарської діяльності.
Таким чином, відповідач зазначає про неможливість підтвердження реальності господарських операцій, вчинених позивачем.
Отже, на думку відповідача, оскаржувані рішення прийняті ГУ ДПС у Дніпропетровській області, є правомірними, а тому, скасуванню не підлягають.
Також, відповідач вважає, що не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення витрат на правничу допомогу.
На підставі вищезазначеного, відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
27.09.2021 року відповідачем надано до суду додаткові пояснення, в яких відповідач наголошує, що контролюючий орган має право збирати та застосовувати в роботі всі відомості і дані, що створені або отримані суб`єктами інформаційних відносин у процесі поточної діяльності і необхідні для реалізації покладених на нього завдань і функцій у порядку, встановленому ПК України.
Крім того, відповідач зауважує, що статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю. Господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку.
27.09.2021 року позивачем надано до суду клопотання про долучення доказів до матеріалів справи.
05.10.2021 року позивачем надано до суду клопотання про долучення документів до матеріалів справи, а також письмові пояснення щодо діяльності з контрагентами.
11.10.2020 року відповідачем подано до суду додаткові пояснення, в яких останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
15.11.2021 року в судове засідання з`явилися представник позивача та представник відповідача.
Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позовну заяву задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі.
Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини справи.
Перевіркою встановлено порушення ТОВ «НВО УКРПРОМСЕРВІС»:
- п. 44.2 ст. 44, п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України, в результаті чого платником п. 185 занижено податок на прибуток на загальну суму 2 082 441 грн., за 2016 рік 238 049 грн., за 2017 рік 124 871 грн., за 2018 рік 1 109138 грн. та за 9 міс. 2019 року 920 383 грн.;
З матеріалів справи вбачається, що позивачем було подано до контролюючого органу заперечення від 21.05.2021 року на вищезазначений акт перевірки.
- п. 44.2 ст. 44, п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України, в результаті чого платником п. 185 занижено податок на прибуток на загальну суму 1 982 544 грн., за 2016 рік 328 049 грн., за 2017 рік 24 974 грн., за 2018 рік 1 109 138 грн. та за 9 міс. 2019 року 920 383 грн.;
Судом встановлено, що на підставі зазначеного акту перевірки відповідачем було сформовані податкові повідомлення-рішення:
Не погоджуючись з вказаними податковими рішеннями, вважаючи їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 67 Конституції України визначає, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України).
Згідно з п.п. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 ПК України, платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Підпунктом 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, визначено, що господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Відповідно до п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Відповідно до п.75.1 ст.75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи. Документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Відповідно до п.44.1 ст.44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Згідно з п. 44.2 ст. 44 Податкового кодексу України для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.
Підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України встановлено, що об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.
Згідно із п.138.2 ст.138 Податкового кодексу України - витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.
При цьому, відповідно до п.п.139.1.9 п. 139.1 ст.139 Податкового кодексу України, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
Пунктом 14.1.181 п. 14.1 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що податковим кредитом є сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
У відповідності до приписів п.п. 198.1, 198.2, 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Податковий кредит звітного періоду визначається, виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за встановленою ставкою протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням чи виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку або придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Відповідно до п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Провівши системний аналіз вказаних норм Податкового кодексу України, доцільно вказати, що податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. Виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит не ставиться у залежність від дотримання вимог податкового законодавства і сплатою податку до бюджету іншими суб`єктами господарювання.
Водночас, за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку, відповідні суми не можуть включатися до складу податкового кредиту для цілей оподаткування податком на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.
Тобто, для підтвердження даних податкового обліку платника податку можуть братись до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.
Господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства (ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).
Отже, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Також, вказана вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків, як обов`язкова ознака господарської операції, кореспондує і з нормами Податкового кодексу України.
Відповідно до частини 1 статті 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.
Таким чином, підставою для ведення бухгалтерського обліку господарських операцій та надання юридичної сили і доказовості є первинні документи, що повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок, встановлений Законом №996-ХІV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
З матеріалів справи вбачається, що в періоді, що перевірявся, позивач формував показники податкової звітності, виходячи з господарських операцій з ТОВ «ВЕРТІКС-ТРЕЙД», ТОВ «БРІКТРЕЙД», ТОВ «КАССІС АВ» (колишня назва ТОВ «СЕРТЕКС ПЛЮС»), ТОВ «КАССІС СТОР» (колишня назва ТОВ «АСТОР ТРЕЙД»), ТОВ «КАССІС ОЛІКС» (колишня назва ТОВ «ТРАНС ПОСТАЧ»), ТОВ «ЕМІЛІЯ ГРУП», ТОВ «СТЕЙТЕН ІНВЕСТ», ТОВ «РІСТЕК ГРУП», ТОВ «УНІКОЙЛ», ТОВ «ЄВРОПА ДЕЙЗ»,ТОВ «КЕНМОР», ТОВ «СТАРБУД ІНВЕСТМЕНТ», ТОВ «ПРЕМІУМ ПРОДЖЕКТ», ТОВ «ГАРНИЙ БІЗНЕС», ТОВ «ПЛАСТІКС ТРЕЙД» (колишня назва ТОВ «НВО «ЕКОПАКЛАЙН»).
Так, судом встановлено, що між ТОВ «ВЕРТІКС-ТРЕЙД» (постачальник) та ТОВ «НВО УКРПРОМСЕРВІС» (покупець) було укладено договір поставки № 1.2009/16-УПС від 20.09.2016 року, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупцю, а покупець прийняти і оплатити товар, у повному розмірі на умовах та в порядку, визначених цим договором.
Відповідно до п. 4.4 договору моментом здійснення поставки товарів постачальника є їх отримання покупцем з відповідною відміткою в супроводжувальній первинній обліково-видатковій документації (товарно-транспортна накладна, видаткова накладна).
Покупець оплачує поставлені товари за цінами, вказаними у видатковій накладній на умовах даного договору в порядку і формах, які не суперечать чинному законодавству України (п. 5.1 договору).
Покупець зобов`язаний провести повний розрахунок за вартість отриманої партії товару після її отримання протягом 90 банківських днів. За домовленістю сторін можлива передплата за товар (п. 5.2 договору).
На підтвердження виконання вказаного договору позивачем надано до суду видаткову накладну № 6 від 21.09.2016 року на суму 153 984 грн., у т.ч. ПДВ 25 664,00 грн., товарно-транспортну накладну № 6.2109 від 21.09.2016 року, рахунок на оплату № 6 від 21.09.2021 року на суму 153 984 грн., у т.ч. ПДВ 25 664,00 грн.; видаткову накладу № 8 від 26.09.2016 року на суму 145 411, 00 грн., у т.ч. ПДВ 24 235,20 грн., товарно-транспорту накладну №8.2609 від 26.09.2016 року, рахунок на оплату № 8 від 26.09.2016 року на суму 145 411, 00 грн., у т.ч. ПДВ 24 235,20 грн.; видаткову накладну № 183 від 06.10.2016 року від 06.10.2016 року на суму 149 700,00 грн., у т.ч. 24 950,00 грн., товарно-транспорту накладну № 183.0610 від 06.10.2016 року, рахунок на оплату № 183 від 06.10.2016 року на суму 149 700,00 грн., у т.ч. 24 950,00 грн., видаткову накладну № РН-1024-02 від 24.10.2016 року на суму 101 808,00 грн, у т.ч. ПДВ 16 968,00 грн., товарно-транспорту накладну №1024-02 від 24.10.2016 року, рахунок на оплату №1024-02 від 24.10.2016 року на суму 101 808,00 грн, у т.ч. ПДВ 16 968,00 грн.
Крім того, позивачем надано до суду копію договору відступлення права вимоги від 15.10.2019 року, укладеного між ТОВ «ВЕРТІКС-ТРЕЙД» (первісний кредитор) та ТОВ «ЕВАДЖ» (новий кредитор).
Відповідно до п. 1 даного договору первісний кредитор відступає новому кредиторові, а новий кредитор набуває право вимоги, належне первісному кредиторові у відповідності до договору поставки № 1.2009/16-УПС від 20.09.2016 року, укладеного між первісним кредитором в ТОВ «Науково-виробниче об`єднання УКРПРОМСЕРВІС» (боржник).
За цим договором новий кредитор набуває право вимагати від боржника належного виконання по сплаті зобов`язань за договором поставки № 1.2009/16-УПС від 20.09.2016 року (п. 2 договору).
Право вимоги засновано на підставі договору поставки № 1.2009/16-УПС від 20.09.2016 року, видаткової накладної № 6 від 21.09.2016 року, видаткової накладної № 8 від 26.09.2016 року, видаткової накладної № 183 від 06.10.2016 року, видаткової накладної № РН-1024-2 від 24.10.2016 року (п. 3 договору).
Судом встановлено, що між ТОВ «БРІКТРЕЙД» (постачальник) та ТОВ «НВО УКПРОМСЕРВІС» (покупець) було укладено договір поставки № 1.0209/19НВО від 02.09.2019 року, відповідно до п. 1.1 якого, постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупцю, а покупець прийняти і оплатити товар, у повному розмірі на умовах та в порядку, визначених цим договором.
Доставка товару зі складу постачальника (м. Запоріжжя, вул. Покровська, 23А) на склад покупця (м. Дніпро, вул. Терпигорева,1) здійснюється за рахунок покупця (п. 2.2 договору).
Відповідно до п. 4.4 договору моментом здійснення поставки товарів постачальника є їх отримання покупцем з відповідною відміткою в супроводжувальній первинній обліково-видатковій документації (товарно-транспортна накладна, видаткова накладна).
Покупець оплачує поставлені товари за цінами, вказаними у видатковій накладній на умовах даного договору в порядку і формах, які не суперечать чинному законодавству України (п. 5.1 договору).
Покупець зобов`язаний провести повний розрахунок за вартість отриманої партії товару після її отримання протягом 90 банківських днів. За домовленістю сторін можлива передплата за товар (п. 5.2 договору).
На підтвердження виконання вказаного договору позивачем надано до суду видаткову накладну № 614 від 13.09.2019 року на суму 393 120,00 грн., у т.ч. 65 520,00 грн., товарно-транспортну накладну № 614 від 13.09.2019 року, рахунок на оплату № 614 від 13.09.2019 року на суму 393 120,00 грн., у т.ч. 65 520,00 грн., видаткову накладну № 412 від 09.09.2019 року на суму 336 420,00 грн., у т.ч. 56 070,00 грн., товарно-транспортну накладну № 412 від 09.09.2019 року, рахунок на оплату № 412 від 09.09.2019 року на суму 336 420,00 грн., у т.ч. 56 070,00 грн., видаткову накладну № 109 від 03.09.2019 року на суму 385 560,00 грн., у т.ч. 64 260,00 грн., товарно-транспортну накладну № 109 від 03.09.2019 року, рахунок на оплату № 109 від 03.09.2019 року на суму 385 560,00 грн., у т.ч. 64 260,00 грн., платіжне доручення № 3203 від 22.10.2019 року на суму 133 812,00 грн.
Також судом встановлено, що між ТОВ «СЕРТЕКС ПЛЮС» (постачальник) та ТОВ «НВО УКРПРОМСЕРВІС» (покупець) було укладено договір поставки № 2.2008/18НВО від 20.08.2018 року, відповідно до п. 1.1 якого, постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупцю, а покупець прийняти і оплатити товар, у повному розмірі на умовах та в порядку, визначених цим договором.
Доставка товару зі складу постачальника (м. Маріуполь, провул. Транспортний, 18) на склад покупця (м. Дніпро, вул. Терпигорева,1) здійснюється за рахунок покупця (п. 2.2 договору).
Відповідно до п. 4.4 договору моментом здійснення поставки товарів постачальника є їх отримання покупцем з відповідною відміткою в супроводжувальній первинній обліково-видатковій документації (товарно-транспортна накладна, видаткова накладна).
Покупець оплачує поставлені товари за цінами, вказаними у видатковій накладній на умовах даного договору в порядку і формах, які не суперечать чинному законодавству України (п. 5.1 договору).
Покупець зобов`язаний провести повний розрахунок за вартість отриманої партії товару після її отримання протягом 90 банківських днів. За домовленістю сторін можлива передплата за товар (п. 5.2 договору).
На підтвердження виконання вказаного договору позивачем надано до суду видаткову накладну № 1007 від 21.09.2018 року на суму 375 000,00 грн., у т.ч. 62 500,00 грн., товарно-транспортну накладну № 1007 від 21.09.2018 року, рахунок на оплату № 1007 від 21.09.2018 року на суму 375 000,00 грн., у т.ч. 62 500,00 грн., видаткову накладну № 550 від 12.09.2018 року на суму 393 750,00 грн., у т.ч. 65 625,00 грн., товарно-транспортну накладну № 550 від 12.09.2019 року, рахунок на оплату № 550 від 12.09.2018 року на суму 393 750,00 грн., у т.ч. 65 625,00 грн., видаткову накладну № 201 від 05.09.2018 року на суму 343 500,00 грн., у т.ч. 57 250,00 грн., товарно-транспортну накладну № 201 від 05.09.2018 року, рахунок на оплату № 201 від 05.09.2018 року на суму 343 500,00 грн., у т.ч. 57 250,00 грн., видаткову накладну № 1311 від 27.08.2018 року на суму 315 000,00 грн., у т.ч. ПДВ 52 500,00 грн., товарно-транспортну накладну № 1311 від 27.08.2018 року, рахунок на оплату №1311 від 27.08.2018 року на суму 315 000,00 грн., у т.ч. ПДВ 52 500,00 грн., платіжні доручення № 2831 від 02.04.2019 року на суму 200 000,00 грн., № 2773 від 15.02.2019 року на суму № 250000,00 грн., № 2647 від 12.02.2019 року на суму 125 000,00 грн., № 2600 від 25.01.2019 року на суму 190 000,00 грн., №2590 від 24.01.2019 року на суму 303 750,00 грн., № 2566 від 17.01.2019 року, № 2505 від 20.12.2018 року на суму від 112 254,00 грн., № 2725 від 20.12.2018 року на суму 90 000,00 грн., № 2255 від 03.10.2018 року на суму 115 000,00 грн., № 2689 від 05.03.2019 року на суму 300000,00 грн., №2803 від 05.09.2019 року на суму 100000,00 грн, № 2831 від 02.04.2019 року на суму 200000 ,00 грн., № 2832 від 02.04.2019 року на суму 169000,00 грн.
З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «АСТОР ТРЕЙД» (постачальник) та ТОВ «НВО УКРПРОМСЕРВІС» (покупець) було укладено договір поставки № 1.1210/18НВО від 12.10.2018 року, відповідно до п. 1.1 якого, постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупцю, а покупець прийняти і оплатити товар, у повному розмірі на умовах та в порядку, визначених цим договором.
Доставка товару зі складу постачальника (м. Маріуполь, вул. Громової, 69) на склад покупця (м. Дніпро, вул. Терпигорева, 1) здійснюється за рахунок покупця (п. 2.2 договору).
Відповідно до п. 4.4 договору моментом здійснення поставки товарів постачальника є їх отримання покупцем з відповідною відміткою в супроводжувальній первинній обліково-видатковій документації (товарно-транспортна накладна, видаткова накладна).
Покупець оплачує поставлені товари за цінами, вказаними у видатковій накладній на умовах даного договору в порядку і формах, які не суперечать чинному законодавству України (п. 5.1 договору).
Покупець зобов`язаний провести повний розрахунок за вартість отриманої партії товару після її отримання протягом 90 банківських днів. За домовленістю сторін можлива передплата за товар (п. 5.2 договору).
На підтвердження виконання вказаного договору позивачем надано до суду видаткову накладну № 1352 від 28.01.2019 року на суму 375 000,00 грн., у т.ч. ПДВ 62 500,00 грн., товарно-транспортну накладну № 1352 від 28.01.2019 року, рахунок на оплату № 1352 від 28.01.2019 року на суму 375 000,00 грн., у т.ч. ПДВ 62 500,00 грн., видаткову накладну № 1271 від 26.11.2018 року на суму 294 000,00 грн., у т.ч. ПДВ 49 000,00 грн., товарно-транспортну накладну № 1271 від 26.11.2018 року, рахунок на оплату №1271 від 26.11.2018 року на суму 294 000,00 грн., у т.ч. ПДВ 49 000,00 грн., видаткову накладну № 655 від 14.11.2018 року на суму 240 000,00 грн., у т.ч. ПДВ 40 000,00 грн., товарно-транспортну накладну №655 від 14.11.2018 року, рахунок на оплату №655 від 14.11.2018 року на суму 240 000,00 грн., у т.ч. ПДВ 40 000,00 грн., видаткову накладну № 406 від 09.11.2018 року на суму 299 250,00 грн, у т.ч. 49 875,00 грн., товарно-транспортну накладну № 406 від 09.11.2018 року, рахунок на оплату №406 від 09.11.2018 року на суму 299 250,00 грн, у т.ч. 49 875,00 грн., видаткову накладну № 56 від 02.11.2018 року на суму 290 250,00 грн., у т.ч. ПДВ 48 375,00 грн., товарно-транспортну накладну № 56 від 02.11.2018 року, рахунок на оплату № 56 від 02.11.2018 року на суму 290 250,00 грн., у т.ч. ПДВ 48 375,00 грн., видаткову накладну № 1202 від 25.10.2018 року на суму 213 750,00 грн., у т.ч. ПДВ 35 625,00 грн., товарно-транспортну накладну № 1202 від 25.10.2018 року, рахунок на оплату № 1202 від 25.10.2018 року на суму 213 750,00 грн., у т.ч. ПДВ 35 625,00 грн., видаткову накладну № 752 від 16.10.2018 року на суму 286 500,00 грн., у т.ч. ПДВ 47 750,00 грн., товарно-транспортну накладну № 752 від 16.10.2018 року, рахунок на оплату № 752 від 16.10.2018 року.
Судом встановлено, що між ТОВ «ТРАНС ПОСТАЧ» (постачальник) та ТОВ «НВО УКРПРОМСЕРВІС» (покупець) було укладено договір поставки № 1.0103/19НВО від 01.03.2019 року, відповідно до п. 1.1 якого, постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупцю, а покупець прийняти і оплатити товар, у повному розмірі на умовах та в порядку, визначених цим договором.
Доставка товару зі складу постачальника (м. Переяслав-Хмельницький, вул. Б. Хмельницького, буд 38-А) на склад покупця (м. Дніпро, вул. Терпигорева, 1) здійснюється за рахунок покупця (п. 2.2 договору).
Відповідно до п. 4.4 договору моментом здійснення поставки товарів постачальника є їх отримання покупцем з відповідною відміткою в супроводжувальній первинній обліково-видатковій документації (товарно-транспортна накладна, видаткова накладна).
Покупець оплачує поставлені товари за цінами, вказаними у видатковій накладній на умовах даного договору в порядку і формах, які не суперечать чинному законодавству України (п. 5.1 договору).
Покупець зобов`язаний провести повний розрахунок за вартість отриманої партії товару після її отримання протягом 90 банківських днів. За домовленістю сторін можлива передплата за товар (п. 5.2 договору).
На підтвердження виконання вказаного договору позивачем надано до суду видаткову накладну № 202 від 05.03.2019 року на суму 375 000,00 грн., у т.ч. ПДВ 62 500,00 грн., товарно-транспортну накладну № 202/05/03 від 05.03.2019 року, рахунок на оплату № 202 від 05.03.2019 року на суму 375 000,00 грн., у т.ч. ПДВ 62 500,00 грн., видаткову накладну № 657 від 14.03.2019 року на суму 375 000,00 грн, у т.ч. ПДВ 62 500,00 грн., товарно-транспортну накладу № 657/14/03 від 14.03.2019 року, рахунок на оплату № 657 від 14.03.2019 року на суму 375 000,00 грн., у т.ч. ПДВ 62 500,00 грн., платіжне доручення № 2839 від 04.04.2019 року на суму 275000,00 грн., платіжне доручення № 2764 від 04.04.2019 року на суму 100 000,00 грн., платіжне доручення № 2839 від 04.04.2019 року на суму 275000,00 грн., платіжне доручення № 2764 від 04.04.2019 року на суму 100 000,00 грн.
Судом встановлено, що між ТОВ «ЕМІЛІЯ ГРУП» (постачальник) та ТОВ «НВО УКРПРОМСЕРВІС» (покупець) було укладено договір поставки № 1.1907/18НВО від 19.07.2018 року, відповідно до п. 1.1 якого, постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупцю, а покупець прийняти і оплатити товар, у повному розмірі на умовах та в порядку, визначених цим договором.
Доставка товару зі складу постачальника (м. Маріуполь, пр-т. Миру, буд 45) на склад покупця (м. Дніпро, вул. Терпигорева, 1) здійснюється за рахунок покупця (п. 2.2 договору).
Відповідно до п. 4.4 договору моментом здійснення поставки товарів постачальника є їх отримання покупцем з відповідною відміткою в супроводжувальній первинній обліково-видатковій документації (товарно-транспортна накладна, видаткова накладна).
Покупець оплачує поставлені товари за цінами, вказаними у видатковій накладній на умовах даного договору в порядку і формах, які не суперечать чинному законодавству України (п. 5.1 договору).
Покупець зобов`язаний провести повний розрахунок за вартість отриманої партії товару після її отримання протягом 90 банківських днів. За домовленістю сторін можлива передплата за товар (п. 5.2 договору).
На підтвердження виконання вказаного договору позивачем надано до суду видаткову накладну № 1111 від 23.07.2018 року на суму 360 000,00 грн., у т.ч. ПДВ 60 000,00 грн., товарно-транспортну накладну № 1111/23 від 23.07.2018 року, рахунок на оплату № 1111 від 23.07.2018 року на суму 360 000,00 грн., у т.ч. ПДВ 60 000,00 грн., платіжне доручення № 2112 від 22.08.2018 року на суму 160 000,00 грн., платіжне доручення № 2839 від 29.08.2018 року на суму 200 000,00 грн., видаткову накладну № 852 від 18.09.2018 року на суму 390 000,00 грн, у т.ч. ПДВ 65 000,00 грн., товарно-транспортну накладну № 852/18 від 18.09.2018 року, рахунок на оплату № 852 від 18.09.2018 року на суму 390 000,00 грн, у т.ч. ПДВ 65 000,00 грн., видаткова накладна № 1158 від 24.09.2018 року на суму 450 000,00 грн., у т.ч. ПДВ 75 000,00 грн., товарно-транспортну накладну № 1158/24 від 24.09.2018 року, рахунок на оплату №1158/24 від 24.09.2018 року на суму 450 000,00 грн., у т.ч. ПДВ 75 000,00 грн., видаткову накладну № 1304 від 27.09.2018 року на суму 369 000,00 грн., у т.ч. 61 500,00 грн., товарно-транспортну накладну № 1304/27 від 27.09.2018 року, рахунок на оплату № 1304 від 27.09.2018 року на суму 369 000,00 грн., у т.ч. 61 500,00 грн., платіжні доручення № 2394 від 12.11.2018 року на суму 150 000,00 грн., № 2673 від 12.11.2018 року на суму 50 000,00 грн., № 2408 від 14.11.2018 року на суму 190 000,00 грн., № 2435 від 22.11.2018 року на суму 50 000,00 грн.
Судом встановлено, що між ТОВ «СТЕЙТЕН ІНВЕСТ» (постачальник) та позивачем (покупець) було укладено договір поставки № 1.0205/18НВО від 02.05.2018 року, відповідно до п. 1.1 якого, постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупцю, а покупець прийняти і оплатити товар, у повному розмірі на умовах та в порядку, визначених цим договором.
Відповідно до п. 4.4 договору моментом здійснення поставки товарів постачальника є їх отримання покупцем з відповідною відміткою в супроводжувальній первинній обліково-видатковій документації (товарно-транспортна накладна, видаткова накладна).
Покупець оплачує поставлені товари за цінами, вказаними у видатковій накладній на умовах даного договору в порядку і формах, які не суперечать чинному законодавству України (п. 5.1 договору).
Покупець зобов`язаний провести повний розрахунок за вартість отриманої партії товару після її отримання протягом 90 банківських днів. За домовленістю сторін можлива передплата за товар (п. 5.2 договору).
Судом встановлено, що між позивачем (покупець) та ТОВ «Європа Дейз» було укладено договір поставки № 1.0909/16-УПС від 09.09.2016 року, відповідно до п. 1.1 якого, постачальник зобов`язується поставити у власність покупця товар в асортименті, кількості, у строки, за ціною та якісними характеристиками, погодженими сторонами в цьому договорі, рахунку-фактурі, видатковій накладній, що є невід`ємною частиною до цього договору.
Поставка партії товару, за вибором покупця, здійснюється самовивозом автотранспортом покупця на умовах ЕХW (склад постачальника, м. Дніпропетровськ, вул. Березинська, 80) в редакції ІНКОТЕРМС 2000. Пунктом поставки товару покупцю в даному випадку є склад покупця (м. Дніпропетровськ, вул. Терпигорева, 1) (п. 3.1 договору).
Покупець здійснює оплату з моменту виставлення рахунку-фактури постачальником протягом 60 банківських днів (п. 2.5 договору).
На підтвердження взаємовідносин з ТОВ «ЄВРОПА ДЕЙЗ» позивачем надано до суду видаткову накладну № 457 від 12.09.2016 року на суму 152 322,00 грн., у т.ч. ПДВ 25 387 грн., товарно-транспортну накладну № 457-12 від 12.09.2019 року, рахунок на оплату № 457 від 12.09.2019 року на суму 152 322,00 грн., у т.ч. ПДВ 25 387 грн., платіжні доручення № 1658 від 13.10.2016 року на суму 137090,00 грн., № 497 від 23.09.2016 року на суму 15 232,00 грн.
Між позивачем (покупець) та ТОВ «КЕНМОР» (постачальник) було укладено договір поставки № 1.0406/16-УПС від 14.06.2016 року, відповідно до п. 1.1 якого, постачальник зобов`язується поставити у власність покупця товар в асортименті, кількості, у строки, за ціною та якісними характеристиками, погодженими сторонами в цьому договорі, рахунку-фактурі, видатковій накладній, що є невід`ємною частиною до цього договору.
Поставка партії товару, за вибором покупця, здійснюється самовивозом автотранспортом покупця на умовах ЕХW (склад постачальника, Київська обл., б. Незалежності, буд. 2-а, кім. 54/15), в редакції ІНКОТЕРМС 2000. Пунктом поставки товару покупцю в даному випадку є склад покупця (м. Дніпропетровськ, вул. Терпигорева, 1) (п. 3.1 договору).
Покупець здійснює оплату з моменту виставлення рахунку-фактури постачальником протягом 60 банківських днів (п. 2.5 договору).
Судом встановлено, що між ТОВ «НВО УКРПРОМСЕРВІС» (покупець) та ТОВ «СТАРБУД ІНВЕСТМЕНТ» (постачальник) було укладено договір поставки № 2.1105/16-УПС від 11.05.2016 року, відповідно до п. 1.1 якого, постачальник зобов`язується поставити у власність покупця товар в асортименті, кількості, у строки, за ціною та якісними характеристиками, погодженими сторонами в цьому договорі, рахунку-фактурі, видатковій накладній, що є невід`ємною частиною до цього договору.
Поставка партії товару, за вибором покупця, здійснюється самовивозом автотранспортом покупця на умовах ЕХW (склад постачальника, Київська обл., м. Бровари, б. Незалежності, буд. 2-а), в редакції ІНКОТЕРМС 2000. Пунктом поставки товару покупцю в даному випадку є склад покупця (м. Дніпропетровськ, вул. Терпигорева, 1) (п. 3.1 договору).
Покупець здійснює оплату з моменту виставлення рахунку-фактури постачальником протягом 60 банківських днів (п. 2.5 договору).
На підтвердження взаємовідносин з ТОВ «СТАРБУД ІНВЕСТМЕНТ» позивачем надано до суду видаткову накладну №684 від 18.05.2016 року на суму 152 820,00 грн., у т.ч. ПДВ 24 470,00 грн., товарно-транспортну накладу № 05-684 від 18.05.2016 року, рахунок на оплату № 684 від 18.05.2016 року на суму 152 820,00 грн., у т.ч. ПДВ 24 470,00 грн., видаткову накладну № 961 від 25.05.2016 року на суму 159 900,00 грн., у т.ч. ПДВ 26 650,00 грн., товарно-транспорту накладну № 05-961 від 25.05.2016 року, рахунок на оплату № 691 від 25.05.2016 року на суму 159 900,00 грн., у т.ч. ПДВ 26 650,00 грн., видаткову накладну № 205 від 06.06.2016 року на суму 149 568,00 грн., у т.ч. ПДВ 24 928,00 грн., товарно-транспорту накладну №06-205 від 06.06.2016 року, рахунок на оплату №205 від 06.06.2016 року на суму 149 568,00 грн., в т.ч. ПДВ 24 928,00 грн., платіжні доручення № 1535 від 30.06.2016 року на суму 185275,70 грн., № 1523 від 24.06.2016 року на суму 150 000,00 грн., № 292 від 23.06.2016 року на суму 18 022,00 грн., ; № 288 від 22.06.2016 року на суму 70 000,00 грн., № 280 від 14.06.2016 року на суму 9 281,90 грн., № 232 від 30.05.2016 року на суму 29 708,40 грн.
Судом встановлено, що між позивачем (покупець) та ТОВ «ПРЕМІУМ ПРОДЖЕКТ» (постачальник) було укладено договір поставки № 1.0301/17-УПС від 03.01.2017 року, відповідно до п. 1.1 якого, постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупцю, а покупець прийняти і оплатити товар, у повному розмірі на умовах та в порядку, визначених цим договором.
Відповідно до п. 4.4 договору моментом здійснення поставки товарів постачальника є їх отримання покупцем з відповідною відміткою в супроводжувальній первинній обліково-видатковій документації (товарно-транспортна накладна, видаткова накладна).
Покупець оплачує поставлені товари за цінами, вказаними у видатковій накладній на умовах даного договору в порядку і формах, які не суперечать чинному законодавству України (п. 5.1 договору).
Покупець зобов`язаний провести повний розрахунок за вартість отриманої партії товару після її отримання протягом 90 банківських днів. За домовленістю сторін можлива передплата за товар (п. 5.2 договору).
Судом встановлено, що між позивачем (покупець) та ТОВ «ГАРНИЙ БІЗНЕС» (постачальник) було укладено договір поставки № 2109/15-УПС від 21.09.2015 року, відповідно до п. 1.1 якого, постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупцю, а покупець прийняти і оплатити товар, у повному розмірі на умовах та в порядку, визначених цим договором.
Доставка товару зі складу постачальника (м. Київ, вул. Предславинська, б. 12) на склад покупця (м. Дніпро, вул. Терпигорева, 1) здійснюється за рахунок покупця (п. 2.2 договору).
Відповідно до п. 4.4 договору моментом здійснення поставки товарів постачальника є їх отримання покупцем з відповідною відміткою в супроводжувальній первинній обліково-видатковій документації (товарно-транспортна накладна, видаткова накладна).
Покупець оплачує поставлені товари за цінами, вказаними у видатковій накладній на умовах даного договору в порядку і формах, які не суперечать чинному законодавству України (п. 5.1 договору).
Покупець зобов`язаний провести повний розрахунок за вартість отриманої партії товару після її отримання протягом 90 банківських днів. За домовленістю сторін можлива передплата за товар (п. 5.2 договору).
Наведені вище документи, які були додані до матеріалів справи та проаналізовані судом під час прийняття рішення по справі, свідчать про реальність здійснених операцій між позивачем та його контрагентами.
Також, суд зазначає, що в силу положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» позивач та контрагенти позивача є окремими суб`єктами права зі статусом юридичної особи, а відтак позивач та контрагенти позивача є окремими платниками податку на додану вартість та податку на прибуток. За таких обставин, межі юридичної відповідальності кожного платника податків, яка (слід розуміти - відповідальність) відповідно до статті 61 Конституції України має індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником. Притягнення суб`єкта права до відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, є неможливим, за винятком встановлених статті 228 Цивільного кодексу України та статей 207 і 208 Господарського кодексу України випадків свідомого укладення таким суб`єктом права нікчемного правочину з метою відображення певних первинних документів в податковому обліку без фактичного проведення господарських операцій.
Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що під час перевірки контролюючий орган встановив обставини, які б свідчили про умисел позивача на укладення договору з контрагентом (та їх умислу) без наміру створити наслідки, які передбачені договором.
Щодо посилань відповідача на відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, виробничих активів, суд зазначає, що навіть, якщо контрагент (постачальник по ланцюгу) й порушив вимоги податкового законодавства, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку (покупця товарів, робіт, послуг) права на відшкодування ПДВ за правочином з таким контрагентом у разі, якщо платник податку виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування, сплатив за виконані послуги і має документальне підтвердження розміру свого податкового кредиту та здійснених витрат.
Крім того, жодною нормою законодавства України не передбачається обов`язку платників податків одержувачів товарів вимагати від контрагентів-постачальників будь-яких відомостей щодо повноти сплати ними податків за окремою операцією придбання товарів, відомостей щодо третіх осіб (постачальників у ланцюгу), перевіряти додержання чи порушення ними законодавчих приписів, а також наявність у цих контрагентів умов для належного здійснення господарської діяльності, оскільки, податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік певного платника податків від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, а також від господарських та виробничих можливостей контрагента.
Норми Податкового кодексу України не ставлять у залежність право платника податків на податковий кредит від виконання податкового обов`язку іншими платниками - постачальниками товарів (послуг). Лише у разі встановлення в судовому процесі обставин, які свідчать, що платник податків був чи міг бути обізнаний щодо протиправної діяльності його контрагента, яка полягає в незаконній мінімізації податкових зобов`язань, зокрема у створенні штучних підстав для збільшення валових витрат та/чи податкового кредиту, або у разі коли платник податків діяв без належної обачності чи обережності при виборі контрагента, який не виконує податкового обов`язку, при встановлених обставинах, які не підтверджують реальність господарських операцій, отримана таким платником податків податкова вигода у вигляді права на податковий кредит є безпідставною.
При цьому слід зауважити, що під час проведення господарських операцій платник податків може бути і необізнаним стосовно дійсного стану правосуб`єктності своїх контрагентів і реально отримати від них товар (послуги), незважаючи на те, що контрагенти можливо і мають наміри щодо порушення податкового законодавства.
Такий висновок узгоджується із позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у справі №К/9901/1349/17.
Посилання контролюючого органу на податкову інформацію, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагента позивача, як критерій оцінки реальності господарських операцій, є безпідставним оскільки така інформація не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.
Наведена правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 31.07.2018р. у справі №817/1339/17.
У свою чергу, статтею 61 Конституції України встановлено індивідуальний характер відповідальності, що виявляється і у персональній відповідальності кожного платника податку за ведення податкового обліку.
Крім того, неприпустимість притягнення до відповідальності одного суб`єкта господарювання за неправомірні дії іншого підтверджується практикою Європейського Суду з прав людини. Так, в пункті 7.1 рішення у справі "Булвес АД проти Болгарії" Європейський Суд з прав людини дійшов такого висновку: "...Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності".
Вищенаведений висновок Європейський Суд з прав людини повторно підтвердив в рішенні у справі "Бізнес Сепорт Сентре проти Болгарії", у пункті 23 якого зазначено, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов`язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції. Утім, як зазначив Суд, прямого впливу на оподаткування організації-заявника (Бізнес Сепорт Сентре) це не мало б.
Отже, Європейський Суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення законодавства його контрагентом.
Згідно зі ст.ст. 46-49 Податкового кодексу України ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку, при цьому такий платник податків несе самостійну відповідальність за порушення ведення податкового обліку.
Також суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту розірвання, визнання недійсними чи неукладеними правочинів з ТОВ «ВЕРТІКС-ТРЕЙД», ТОВ «БРІКТРЕЙД», ТОВ «КАССІС АВ» (колишня назва ТОВ «СЕРТЕКС ПЛЮС»), ТОВ «КАССІС СТОР» (колишня назва ТОВ «АСТОР ТРЕЙД»), ТОВ «КАССІС ОЛІКС» (колишня назва ТОВ «ТРАНС ПОСТАЧ»), ТОВ «ЕМІЛІЯ ГРУП», ТОВ «СТЕЙТЕН ІНВЕСТ», ТОВ «РІСТЕК ГРУП», ТОВ «УНІКОЙЛ», ТОВ «ЄВРОПА ДЕЙЗ»,ТОВ «КЕНМОР», ТОВ «СТАРБУД ІНВЕСТМЕНТ», ТОВ «ПРЕМІУМ ПРОДЖЕКТ», ТОВ «ГАРНИЙ БІЗНЕС», ТОВ «ПЛАСТІКС ТРЕЙД» (колишня назва ТОВ «НВО «ЕКОПАКЛАЙН»). Також, відповідачем не було надано належних та допустимих доказів нікчемності означених договорів, безтоварності господарських операцій, відсутності зв`язку укладених угод з господарською діяльністю позивача, а також, що укладені правочини порушують публічний порядок, відповідно до ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України.
Необхідними умовами для визнання угоди нікчемною в силу вимог ст.228 Цивільного кодексу України є її укладання з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних протиправних наслідків. При кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.
Зміст укладених позивачем з даними контрагентами договорів не суперечить актам цивільного законодавства, а відповідачем не надано доказів, які б підтверджували, що зміст цих угод не відповідає дійсним намірам сторін щодо набуття цивільних прав і обов`язків чи свідчить про намір сторін ухилитися від оподаткування доходів, отриманих внаслідок виконання договорів або приховування дійсного об`єкту оподаткування, зменшення бази оподаткування, створення штучних підстав для незаконного відшкодування сум сплачених податків за рахунок коштів бюджету, отримання незаконних пільг з оподаткування тощо. В межах спірних правовідносин позивач не складав податкових накладних, а отримував такі податкові накладні від контрагентів та згідно них і формував податковий кредит за відповідні періоди.
Щодо доводів відповідача в частині наявності кримінальних проваджень відносно контрагентів позивача, суд зазначає наступне.
Натомість, суд зауважує, що такі висновки не можуть братись судом до уваги, оскільки, вироки щодо вказаних підприємств контрагентів позивача відступні, іншого відповідачем не доведено, а в силу приписів статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Суд зазначає, що відповідачем всупереч вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили, що наявні у контрагентів трудові ресурси та матеріально - технічне забезпечення були недостатніми для виконання умов договорів поставки, укладених з позивачем, як не було надано і доказів про наявність встановлених судами фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо неправомірної поведінки контрагентів та злагодженості дій між ними.
Оцінка документів, як письмових доказів, здійснюється відповідно до положень процесуального принципу допустимості доказів, закріпленого на час вирішення спору статтею 74 Кодексу адміністративного судочинства України, частиною четвертою якої визначено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.
Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, суд робить висновок, що позивач надав суду докази, які в сукупності свідчать про факт вчинення господарських операцій, натомість доводи контролюючого органу не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки, з урахуванням закріпленої в ст. 204 Цивільного кодексу України презумпції правомірності правочину, а також враховуючи вимоги ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, за якою обов`язок доказування правомірності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на такого суб`єкта, контролюючий орган мав надати суду належні, достовірні та беззаперечні докази своїх тверджень про те, що задекларований позивачем податковий кредит за господарськими операціями з придбання товарів у контрагентів сформовано безпідставно за господарськими операціями, які в реальності не виконувались.
Суд зазначає, що відповідно до п. 176.2. ст. 176 ПКУ, особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, та платники єдиного внеску зобов`язані: а) своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок; б) подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску (з розбивкою по місяцях звітного кварталу), до контролюючого органу за основним місцем обліку. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку - фізичній особі податковим агентом, платником єдиного внеску протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності із зазначених питань не допускається.
Стаття 119 ПКУ передбачає відповідальність за порушення платником податків порядку подання інформації про фізичних осіб - платників податків встановлена ст. 119 ПКУ.
Відповідно до п. 119.1 ст. 119 ПКУ за неподання, подання з порушенням встановлених строків, подання не в повному обсязі, з недостовірними відомостями або з помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку, а також суми, нараховані (виплачені) фізичним особам за товари (роботи, послуги), якщо такі недостовірні відомості або помилки призвели до зменшення та/або збільшення податкових зобов`язань платника податку та/або до зміни платника податку, передбачений штраф в розмірі 1020 гривень.
З аналізу вказаних норм вбачається, що вказаний штраф підлягає застосуванню лише у випадку, коли недостовірні відомості або помилки призвели до зменшення та/або збільшення податкових зобов`язань платника податку та/або до зміни платника податку.
Разом з цим, відповідачем не заперечується відсутність факту зменшення та збільшення податкових зобов`язань позивача з податку на доходи фізичних осіб.
Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 07.04.2021 у справі № 809/942/17.
Допущені ж платником недоліки не є підставою для висновку про не підтвердження сум доходів, отриманих за кожен період, що перевіряється.
Враховуючи вищевикладене у сукупності, суд вважає, що відповідач при винесені оскаржуваних рішень діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а отже, оскаржувані рішення є такими, що підлягають скасуванню.
Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Оцінивши наявні в справі докази в їх сукупності, суд доходить висновку про обґрунтованість доводів позивача. Разом з тим, відповідач як суб`єкт владних повноважень в ході судового розгляду не довів обґрунтованість своїх висновків і правомірності прийнятих на їх підставі рішень.
Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Вирішуючи вказану вимогу, суд виходить з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 2 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно з ч. 3 ст. 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 5 ст. 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з ч. 6 ст. 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з ч. 7 ст. 134 КАС України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Згідно з ч. 9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката, суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
З огляду на викладене, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката.
У постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 640/2076/19 зазначено, що КАС України у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено, безвідносно до наявності в матеріалах справи відповідних платіжних документів. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 і постанові Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 160/6899/20.
В обґрунтування понесених витрат позивачем подано до суду копії договору про надання правничої допомоги № BL05-01/21 від 04.01.2021 року, перелік та орієнтовна вартість послуг з надання професійної правничої допомоги (додаток № 1 до договору), акт приймання-передачі послуг від 21.10.2021 року, звіт про виконання договору від 21.10.2021 року, рахунок на оплату № 70 від 21.10.2021 року, платіжне доручення № 5714 від 21.10.2021 року. на суму 18 000,00 грн.
Відтак, на користь позивача необхідно стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача Головного управління ДПС у Дніпропетровській області.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12,47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «НВО УКРПРОМСЕРВІС» до Головного управління Держаної податкової служби у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування рішення - задовольнити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 08.12.2021 року.

Суддя І.О. Лозицька