Справа № 200/3218/21-а
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2021-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2021 року справа №200/3218/21-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г. Компанієць І.Д., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 травня 2021 року у справі № 200/3218/21-а (головуючий суддя І інстанції Смагар С.В.), складене в повному обсязі 25 травня 2021 року в м. Слов`янськ Донецької області за позовом ОСОБА_1 до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправним здійснене відповідачем 1 серпня 2020 року зменшення страхового стажу померлого годувальника з 75 років 2 місяця 28 днів, у тому числі додаткові роки за Списком № 1 23 роки до 53 років 2 місяці 29 днів, у тому числі за Списком № 1 1 рік, зобов`язання відповідача провести розрахунок розміру пенсії по втраті годувальника, виходячи з наявного у померлого годувальника страхового стажу 75 років 2 місяці 28 днів, у тому числі додаткові роки за Списком № 1 23 роки.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 25 травня 2021 року позовні вимоги задоволено. Визнано протиправними дії Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (щодо зменшення ОСОБА_1 з 1 серпня 2020 року страхового стажу померлого годувальника з 75 років 2 місяця 28 днів, у тому числі додаткові роки за Списком № 1 23 роки до 53 років 2 місяці 29 днів. Зобов`язано Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області провести ОСОБА_1 розрахунок розміру пенсії по втраті годувальника, виходячи з наявного у померлого годувальника страхового стажу 75 років 2 місяці 28 днів, у тому числі додаткові роки за Списком № 1 23 роки.

Не погодившись з судовим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області подало апеляційну скаргу та посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначило, що в липні 2020 року при самоперевірці пенсійної справи позивача було встановлено, що годувальнику ОСОБА_2 з 12 грудня 1994 року було призначено пенсію згідно пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Згідно списків виробництв, робіт, професій, посад і показників ,зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956р. №1173 за період роботи ОСОБА_2 з 30 січня 1964 року по 31 січня 1986 року професія електромонтер з ремонту електроустаткування відноситься до Списку № 2. На виплатний період серпня 2020 року пільговий стаж померлого ОСОБА_2 приведено у відповідність. Загальний страховий стаж годувальника склав 53 роки 2 місяця 29 днів. Після перерахунку розмір пенсії позивачки по втраті годувальника з 1 серпня 2020 року склав 3956 грн. 20 коп. Переплату пенсії з позивача не утримували.

Вважає, що розмір пенсії встановлено правильно.

Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, про що свідчить паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 24 листопада 1995 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , позивач перебуває на обліку у відповідача як отримувач пенсії по втраті годувальника з 10 січня 2020 року.

Розмір пенсії позивача з 10 січня 2020 року складав 5667 грн. 02 коп., з них 5323 грн. 04 коп. пенсія у зв`язку з втратою годувальника, 343 грн. 98 коп. пенсія за особливі заслуги перед Україною.

Відповідно до частини другої статті 42 Закону № 1058 та пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 1 квітня 2020 року № 251 з 1 травня 2020 року проводиться перерахунок раніше призначених пенсій шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу 4) в Україні, з якої сплачено страхові внески ,та який враховується для обчислення пенсії.

Розмір пенсії позивача з 1 травня 2020 року складає 6211 грн. 11 коп. 4 червня 2020 року згідно заяви позивача проведено перерахунок пенсії з врахуванням періоду військової служби, згідно військового квитка НОМЕР_3 від 28 листопада 1963 року, з 8 липня 1960 року по 21 листопада 1963 року. Після перерахунку пенсія позивача складала 5499 грн. 58 коп.

Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з 1 липня 2020 року переглянутий прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з 1638 грн. на 1712 грн. Розмір пенсії з 1 липня 2020 року склав 5533 грн. 62 коп.

Як зазначає відповідач, в липні 2020 року при самоперевірці пенсійної справи позивачки було встановлено, що годувальнику ОСОБА_2 з 12 грудня 1994 року було призначено пенсію згідно пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Згідно списків виробництв, робіт, професій, посад і показників ,зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956р. №1173 за період роботи ОСОБА_2 з 30 січня 1964 року по 31 січня 1986 року професія електромонтер з ремонту електроустаткування відноситься до Списку № 2. На виплатний період серпня 2020 року пільговий стаж померлого ОСОБА_2 приведено у відповідність. Загальний страховий стаж годувальника склав 53 роки 2 місяця 29 днів. Після перерахунку розмір пенсії позивачки по втраті годувальника з 1 серпня 2020 року склав 3956 грн. 20 коп.

Як вбачається з матеріалів пенсійної справи позивача, при призначені пенсії по втраті годувальника, період роботи померлого годувальника з 30 січня 1964 року по 31 січня 1986 року був врахований як пільговий за Списком № 1 та пенсія позивача розраховувалась із стажу померлого годувальника 75 років 2 місяці 28 днів, з яких за Списком № 1 23 роки. Та після, як зазначає відповідач, самоперевірці пенсійної справи, було встановлено, що даний період роботи померлого годувальника необхідно рахувати як за пільговий стаж за списком № 2 та пенсію було розраховано із стажу померлого годувальника 52 роки 2 місяці 28 днів.

Не погодившись з розміром пенсії по втраті годувальника позивач звернулась до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушене право позивача на отримання належного їй розміру пенсійних виплат.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.

Статтею 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року №1058-IV (далі Закон №1058-IV) встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, Законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону №1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати:

1) пенсія за віком;

2) пенсія по інвалідності;

3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Статтею 10 Закону №1058-IV встановлено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Частиною 1 статті 36 Закону № 1058-IV встановлено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування.

Тобто, законодавцем встановлено три необхідні умови призначення пенсії по втраті годувальника: непрацездатність члена сім`ї; перебування члена сім`ї на утриманні годувальника; наявність необхідного страхового стажу годувальника.

Пенсія у зв`язку з втратою годувальника виплачується непрацездатним членам сім`ї померлого, які перебували на його утриманні, якщо на момент смерті у нього був необхідний страховий стаж.

Частиною 2 ст. 36 цього ж Закону встановлено коло непрацездатних членів сім`ї до яких належать:

1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону;

2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. Діти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах системи загальної середньої освіти, а також професійно-технічних, вищих навчальних закладах (у тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених навчальних закладів та вступом до іншого навчального закладу або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців), - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років, та діти-сироти - до досягнення ними 23 років незалежно від того, навчаються вони чи ні;

3) чоловік (дружина), а в разі їх відсутності - один з батьків або брат чи сестра, дідусь чи бабуся померлого годувальника незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років.

Відповідно до частини 3 статті 36 Закону №1058-IV встановлено, що до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Позивач відповідала всім вищезазначеним критеріям, в зв`язку з чим 10 січня 2020 року її було переведено з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно з частиною 1 статті 37 Закону № 1058-IV пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається в розмірі: на одного непрацездатного члена сім`ї - 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника; на двох та більше непрацездатних членів сім`ї - 100 відсотків пенсії за віком померлого годувальника, що розподіляється між ними рівними частками.

Отже, розмір пенсії у зв`язку із втратою годувальника залежить від розміру пенсії такого годувальника.

У січні 2020 року позивачу було розраховано розмір пенсії по втраті годувальника, який складав 50% від розміру пенсії померлого годувальника.

Частиною 1 статті 38 Закону № 1058-IV пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається на весь період, протягом якого член сім`ї померлого годувальника вважається непрацездатним згідно із частиною другою статті 36 цього Закону, а членам сім`ї, які досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, - довічно.

Відповідно до частини 3 статті 45 Закону № 1058-IV переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Відповідно до пункту 4 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV у разі якщо внаслідок перерахунку пенсії за нормами цього Закону її розмір зменшується, пенсія виплачується в раніше встановленому розмірі.

Померлому годувальнику була призначена пенсія на відповідно до норм Закону № 1058-IV та на підставі наявних в пенсійній справі документів. Доказів того, що вказаною особою при призначенні пенсії були подані неправдиві відомості та/або документи відповідачем не надано.

Не зважаючи на зазначене, відповідачем було перераховано розмір основної пенсії із розрахунку стажу померлого годувальника 52 роки 2 місці 28 днів, замість первісного 75 років 2 місці 28 днів, з яких за Списком № 1 23 роки.

Таким чином, дії відповідача щодо зменшення розміру пенсії померлого годувальника не відповідають приписам пункту 4 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, а тому є протиправними.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо необхідності задоволення позовних вимог.

Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в справі «Золотас проти Греції» стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, заява № 66610/09). Подібний висновок викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, заява № 49429/99).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скаржникові надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду попередньої інстанції.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 травня 2021 року у справі № 200/3218/21-а залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 грудня 2021 року.

Судді А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв

І.Д. Компанієць