Справа № 161/16881/21
Суддя: Рудська С. М.
Дата ухвалення: 2021-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/161/342/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2021 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого - судді Рудської С.М.

при секретарі - Чигринюк В.С.

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області про скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

21.09.2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що постановою інспектора роти № 3 батальйону № 2 УПП у Львівській області ст. лейтенантом поліції Ткачуком М.Д. серії ЕАО № 4748937 від 09.09.2021 року його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП (далі - оскаржувана постанова). Відповідно до оскаржуваної постанови, він керуючи транспортним засобом по вул. Пасічна у м. Львові перетнув подвійну суцільну лінію дорожньої розмітки «1.3», яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків при розвороті ліворуч та після зупинки транспортного засобу на вимогу працівника поліції не ввімкнув аварійну світлову сигналізацію, чим порушив вимоги п. 9.9 «б» ПДР України. Вважає, що постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності за вказане порушення є незаконною. Так, 09.09.2021 року о 13:27, він рухався по вул. Пасічна у м. Львові в напрямку вул. Личаківської та перебуваючи на перехресті із вул. Лисинецька він, на зелене світло світлофора, здійснив розворот ліворуч. Жодних перешкод для цього, в тому числі відповідних дорожніх знаків та горизонтальної суцільної лінії дорожньої розмітки у нього не було. Натомість, працівники поліції, які знаходилися на вказаній ділянці дороги подали йому сигнал про зупинку автомобіля, у зв`язку з чим він здійснив з`їзд на прибудинкову територію, де зупинив автомобіль в дозволеному для паркуванні місці. Під час з`ясування обставин, поліцейський на його вимогу не пред`явив жодного доказу вчинення ним адміністративного правопорушення, яке стосується перетнув подвійну суцільну лінію дорожньої розмітки «1.3», яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків при розвороті ліворуч, а доводи останнього, що після зупинки транспортного засобу він на вимогу працівника поліції не ввімкнув аварійну світлову сигналізацію є надуманими. При цьому, перетин подвійної суцільної лінії дорожньої розмітки співробітники поліції невірно кваліфікували за ч. 2 ст. 122 КУпАП. Враховуючи наведене, просить суд скасувати оскаржувану постанову та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 122 КУпАП, а також стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.09.2021 року у вищевказаній справі було відкрито провадження, її розгляд вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з проведенням судового засідання без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 28).

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 09.09.2021 року інспектор роти № 3 батальйону № 2 УПП у Львівській області ДПП ст. лейтенант поліції Ткачук М.Д. виніс постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не автоматичному режимі, серія ЕАО № 4748937 про застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 510 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП.

З оскаржуваної постанови вбачається, що ОСОБА_1 , 09.09.2021 року о 13 год. 27 хв., в м. Львові по вул. Пасічна, 102, керуючи транспортним засобом SKODA Octavia, д.н.з. НОМЕР_1 перетнув подвійну суцільну лінію дорожньої розмітки «1.3», яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків при розвороті ліворуч та після зупинки на вимогу працівника поліції не ввімкнув аварійну світлову сигналізацію, чим порушив вимоги п. 9.9 «б» ПДР України (а.с. 15).

Пунктом 9.9 «б» ПДР України передбачено, що аварійна світлова сигналізація повинна бути ввімкнена у разі зупинки на вимогу поліцейського або внаслідок засліплення водія світлом фар.

Відповідно до п. 34.1 ПДР України дорожня розмітка «1.3» поділяє транспортні потоки протилежних напрямків на дорогах, які мають чотири і більше смуг руху або на ділянках доріг з трьома (2 + 1) смугами. Лінію перетинати забороняється.

Частиною 2 ст. 122 КУпАП передбачена відповідальність за порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) під час розгляду справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, що притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами та інше.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах по деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Судом встановлено, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення позивач свою провину у вчиненні інкримінованих правопорушень, які кваліфіковані за ч. 2 ст. 122 КУпАП не визнавав, про що він зробив відповідну відмітку в оскаржуваній постанові.

Частинами 1 та 2 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Разом з тим, жодних доказів на підтвердження правомірності своїх дій щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ознаками вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, відповідачем суду не надано.

Оцінюючи наявні у справі докази, суд приходить до наступного.

У своїй Постанові від 13.02.2020 року при розгляді справи № 524/9716/16-а Верховний суд прийшов до висновку, що у постанові про порушення ПДР обов`язково має бути вказано технічний засіб, за допомогою якого здійснено фото- чи відеозапис порушення.

Даний висновок кореспондується з правовою позицією Верховного суду, викладеною у постанові від 15.11.2018 року по справі № 524/5536/17 з якої слідує, що відсутність належних доказів вчинення позивачем правопорушення, встановленого статтею частиною другою 122 КУпАП, оскільки відеозапис, поданий відповідачем на підтвердження факту порушення позивачем правил дорожнього руху, не може вважатися належним доказом у зв`язку з тим, що оскаржувана постанова про притягнення до адміністративної відповідальності не містить посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено даний відеозапис. При цьому, безпідставними є доводи скаржника про те, що відомості про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис підлягають зазначенню у постанові про адміністративне правопорушення лише у випадку фіксації правопорушення здійсненої у автоматичному режимі, оскільки частиною третьою статті 283 КУпАП прямо передбачено, що постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості, зокрема про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис. Вимоги ж до постанови по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, визначені частиною четвертою вказаної статті.

Однак, в оскаржуваній постанові відсутнє посилання саме на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеофіксацію інкримінованого ОСОБА_1 правопорушення за ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про національну поліцію» поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб.

В свою чергу, візуальне спостереження за неправомірними діями осіб, може бути доказом у справі лише в тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку.

Як вбачається із долученого позивачем відеозапису із нагрудних відеореєстратора поліцейського, наданого йому УПП у Львівській області у відповідь на його запит, фіксація подій, які мали місце 09.09.2021 року близько 13 год. 30 хв., в м. Львові по вул. Пасічна, 102, почала здійснюватися патрульним вже після зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 (а.с. 16-18).

Будь-яких доказів того, що ОСОБА_1 , 09.09.2021 року о 13 год. 27 хв., в м. Львові по вул. Пасічна, 102, керуючи транспортним засобом SKODA Octavia, д.н.з. НОМЕР_1 перетнув подвійну суцільну лінію дорожньої розмітки «1.3», яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків при розвороті ліворуч, в ході розгляду справи не здобуто.

Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За загальним правилом судочинства в справах про адміністративні правопорушення, суд може брати до уваги лише ті докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у провадженні, та інших обставин, які мають значення для провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Європейський суд неодноразово наголошував, що судочинство у національних судах повинно здійснюватись «згідно із законом».

У п. 44 рішення по справі «Корнєв та Карпенко проти України» від 30 вересня 2010 року Суд наголосив, що суди повинні забезпечувати дотримання матеріальних та процесуальних норм.

Для притягнення особи до адміністративної відповідальності, необхідно довести наявність в її діях (бездіяльності) складу та події адміністративного правопорушення.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.

Отже, в силу принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Суд наголошує, що лише наявність усіх ознак адміністративного правопорушення є єдиною підставою для притягнення правопорушника до відповідальності. Якщо відсутня хоча б одна з ознак правопорушення, особа не може бути притягнута до відповідальності.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у своїй Постанові від 19.02.2020 року в справі № 204/8036/16-а.

При цьому, слід зауважити, що адміністративна відповідальність за порушення вимог п. 34.1 ПДР України, зокрема, перетин лінії дорожньої розмітки «1.3», передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП, а тому при винесенні оскаржуваної постанови інспектором роти № 3 батальйону № 2 УПП у Львівській області ДПП ст. лейтенантом поліції Ткачуком М.Д. дії ОСОБА_1 були невірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абз. 10 п. 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

На переконання суду, встановлені в ході розгляду справи обставини, у своїй сукупності свідчать про необгрунтованість та незаконність оскаржуваної постанови.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Із вищезазначеної норми чинного законодавства слідує, що при розгляді адміністративних справ про скасування постанови суд не уповноважений на внесення будь-яких змін до оскаржуваної постанови шляхом перекваліфікації інкримінованого діяння, яке визначене у рішенні суб`єкта владних повноважень, або закриття провадження в частині інкримінованих правопорушень.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи, що будь-які докази, що підтверджують вину позивача у вчиненні адміністративних правопорушень за ч. 2 ст. 122 КУпАП суду не надані, відзив чи будь-які заперечення проти позову на адресу суду не надходили, суд вважає за необхідне оскаржувану постанову скасувати, справу про адміністративне правопорушення закрити у зв`язку із відсутністю в діях останнього складу інкримінованих адміністративних правопорушень.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судом встановлено, що при зверненні до суду з даним позовом позивачем помилково було сплачено судовий збір в розмірі 554 грн.

Разом з тим, у своїй постанові від 18.03.2020 року № 543/775/17 Велика Палата Верховного Суду, прийшла до висновку, що у справах щодо оскарження постанов про адміністративне правопорушення у розумінні положень статей 287, 288 КУпАП, як і в інших справах, які розглядаються судом у порядку позовного провадження, слід застосовувати статті 2-5 Закону № 3674-VІ, які пільг за подання позовної заяви, відповідних скарг у цих правовідносинах не передбачають. З огляду на необхідність однакового підходу у визначенні розміру судового збору, який підлягає застосуванню у справах щодо накладення адміністративного стягнення та справляння судового збору, він складає за подання позовної заяви 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За таких обставин, судовий збір, який підлягав сплаті за звернення до суду з позовом про скасування постанови складає 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та становить 454 грн.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені повністю, то із відповідача УПП у Львівській області на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір в сумі 454 грн.

При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу його право на звернення до суду із заявою про повернення надлишку сплаченого судового збору.

За наведених обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 до УПП у Львівській області про скасування постанови

На підставі ст. ст. 122, 251, 252, 280 КУпАП, керуючись ст. ст. 77, 121, 241-246, 286 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області про скасування постанови - задовольнити частково.

Скасувати постанову інспектора роти № 3 батальйону № 2 Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції старшого лейтенанта поліції Ткачука Максима Денисовича про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не автоматичному режимі серії ЕАО № 3473939 від 09 вересня 2021 року, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП..

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 122 КУпАП - закрити.

Стягнути з Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 08 грудня 2021 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська