Справа № 193/1072/21
Суддя: Томинець О. В.
Дата ухвалення: 2021-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження 2-а/193/13/21
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

08 грудня 2021 року Софіївський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Томинця О.В.,

за участю секретаря судового засідання Хомич Н.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2.,

представника відповідача Попришко М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Софіївка Дніпропетровської області адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Софіївського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця,

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

20 вересня 2021 року позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Республіки Азербайджану, звернувся до Софіївського районного суду, як адміністративного суду, з вищевказаним позов, згідно якого просив скасувати рішення Софіївського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (надалі Софіївського РС ГУ ДМС України в Дніпропетровській області) від 25.08.2021 про його примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця (надалі Рішення).

В обґрунтування заявлених позовних вимог пояснив, що 22 грудня 2015 року він був змушений приїхати до України із Азербайджану на запрошення сина ОСОБА_2 , який проживає в Україні з 1995 року та має громадянство України, і який єдиний хто може здійснити догляд за ним, через хворобливий стан його здоров`я та похилий вік.

09.03.2016 він звернувся до Центрально-Міського РВ у м. Кривому Розі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про оформлення документів про надання дозволу на імміграцію в Україні, підписавши відповідну заяву та сплативши кошти за надання відповідних адміністративних міграційних послуг. Крім того, вони разом з сином розпочали збір необхідних документів для проживання в Україні, зокрема склали нотаріально посвідчену заяву від сина ОСОБА_2 щодо дозволу на реєстрацію позивача у м. Кривому Розі, де він проживав перші 5 років.

Між тим, йому було відмовлено усно у прийнятті цієї заяви, оскільки у його сина був недійсний паспорт громадянина України (не вклеєна фотокартка у 45 років) через що йому необхідно було отримати новий паспорт. Відтак, допоки син не привів у порядок свої власні документи, оформлення його документів на проживання в Україні було відкладено.

Позивач наголосив, що його не затримували та не розшукували. Отримавши новий паспорт громадянина України, його син ОСОБА_2 привіз його самостійно у серпні 2021 року до міграційної служби для продовження оформлення документів на проживання в Україні, між тим за порушення строків перебування в Україні позивача 25.08.2021 було притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 203 КУпАП і накладено адміністративне стягнення у виді штрафу на у розмірі 1700 грн., який він добровільно сплатив, а також цього дня постановлено оскаржуване рішення, яке він знаходить занадто суворим та невиправданим з огляду фактичні обставини.

Зокрема він підкреслив, що він є старою хворою людиною у віці 87, і не може самостійно повноцінно себе обслуговувати, потребує стороннього догляду, проте в Азербайджані не має близьких родичів, які б могли його доглядати та утримувати його. Вказав, що має захворювання пахово-мошоночної грижі, через, що 16.03.2016 йому провели відповідну операцію у лікарні м. Кривого Рогу. Проте хвороба повністю не відступила, трапляються періодично погіршення здоров`я через неї, у зв`язку з чим у вересні 2021 року він перебував на лікуванні у м. Києві, потрібна знову хірургічна операція, оплатити яку спроможний лише його син ОСОБА_2 . Вказав, що через свій похилий вік та незадовільний стан здоров`я він має сумніви, що спроможний перенести переїзд до своєї батьківщини, де на нього ніхто не чекає і ніхто не допоможе доглядати, тим паче у разі виїзду до іншої країни.

Представник позивача, син позивача, ОСОБА_2 , посилаючись в цілому на обставини викладені позивачем, який доводиться йрму батьком, у своєму позові, заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити, при цьому пояснив, що насправді у ОСОБА_1 проживають у м. Баку Республіки Азербайджан, ще четверо його дорослих синів та дочка. Які мають свої сім`ї, однак проживають далеко не заможно, і всі в одній невеличкій квартирі. Всі вони відмовилися допомогти утримувати батька на його старості, мають конфлікти з ним, через що він запросив його переїхати до себе в Україну. Батько прибув в кінці 2015 року у дуже хворобливому стані, через що потребувалося багато зусиль та коштів щоб хоч трішки покращити його стан здоров`я. Зокрема проведена одна операція з видалення пахово-мошоночної грижі та необхідно провести ще одну. Наразі ОСОБА_1 проживає у будинку дружини ОСОБА_2 - ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 та перебуває повністю на його утриманні. Наголосив, що з боку працівників Софіївського РС ГУ ДМС в Дніпропетровській області процедура фіксації порушення його батьком правил перебування в Україні булп повністю дотримана, не було необхідності у наданні послуг перекладача, про право на якого йому було роз`яснено, з огляду на те, що він розумів українську мову і постійно перебував з батьком, так само як і не було необхідності у наданні правової допомоги на той час. Згоден, що його батьком за збігом певних несприятливих та тривалих обставин, як то отримання нового паспорту ОСОБА_2 , яке припало на період карантинних обмежень в Україні, необхідність проведення лікування, в тому числі стаціонарного його батька у лікарні, та перебування на лікуванні самого ОСОБА_1 , понесенням на це чималих фінансових витрат, було допущено порушення правил перебування в Україні, однак вважає, що рішення міграційної служби щодо його примусового повернення до країни походження, є надто суворим та несправедливим, зважаючи на те, що на останнього вже було накладено штраф за таке порушення у розмірі 1700 грн., який ним добровільно сплачено.

Від представника відповідача Софіївського РС ГУ ДМС України в Дніпропетровській області Попрошка М.І. надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві на позовну заяву відповідач просив відмовити в позові, посилаючись на те, що Софіївський РС УДМС в Дніпропетровській області діяв в межах повноважень, наданих законом та при прийнятті оскаржуваного рішення працівниками були дотримані всі вимоги Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" та Інструкції №353/271/150 Про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджених наказом МВС України, Адміністрації ДПС України, СБ України від 23.04.2012. В обґрунтування відзиву на позов відповідач зазначає, що позивач відповідає ознакам нелегального мігранта у розумінні пункту 14 статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" і не має законних підстав для перебування в Україні. Відповідач вказує, що з огляду на норми статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" позивач підлягає примусовому поверненню в країну громадянського походження та наголошує, що з поміж запропонованих адміністративних примусів до нелегальних мігрантів, передбачених статтею 26 згаданого Закону, ним було прийнято як найм`якше рішення, оскільки ним не встановлювалася взагалі заборона відносно ОСОБА_1 на повторний в`їзд на територію України.

Представник відповідача Попришко М.І., посилаючись на обставини, викладені ним у відзиві на позов, просив у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Фактичні обставини встановлені судом

З матеріалів справи вбачається, що позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Кюрдамірського району Азербайджану (а.с.10)

Позивач має сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є громадянином України (а.с.23,24)

Згідно з копією листа відділення поліції № 9 Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області від 25.08.2021 в порядку взаємодії та з метою прийняття рішення згідно з чинним законодавством повідомлено про те, що під час проведення загальнодержавних профілактичних заходів під умовною назвою «Мігрант» виявлено позивача, який порушив міграційне законодавство (а.с. 55).

Зокрема, у зв`язку з вчиненням адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, відносно ОСОБА_1 інспектором СРПП ВП № 9 Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області 25.08.2021 було застосовано адміністративне затримання, про що складено відповідний протокол, серії АА № 195532, згідно якого видно, що під розпис затриманому було роз`яснено право отримати безоплатну правову допомогу (а.с.54).

25 серпня 2021 року головним спеціалістом Софіївського РС ГУ ДМС України в Дніпропетровській області Яловою М.О. складено протокол, серії ПР МДН № 002101, про адміністративне правопорушення стосовно позивача, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП (а.с. 51).

Постановою завідувача Софіївського РС ГУ ДМС України в Дніпропетровській області Попришком М.І. від 25 серпня 2021 року, серії ПН МДН № 002099, на підставі вказаного протоколу за вчинення згаданого адміністративного правопорушення на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700 гривень, який був сплачений позивачем наступного ж дня, тобто 26.08.2021 (а.с. 52,53).

Окрім цього, 25 серпня 2021 року головним спеціалістом Софіївського РС ГУ ДМС України в Дніпропетровській області Яловою М.О. прийнято рішення № 1 про примусове повернення до країни походження або третьої країни позивача, затверджене завідувачем Софіївського РС ГУ ДМС України в Дніпропетровській області Попришком М.І. та зобов`язано його покинути територію України в термін до 22 вересня 2021 року (а.с. 49).

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивач прибув до України з Азербайджану 22.12.2015 через КПП «Гоптівка» на запрошення сина ОСОБА_2 та невістки ОСОБА_3 і проживав у будинку невістки по АДРЕСА_1 . Після закінчення терміну реєстрації в Україні до ДМС із клопотанням щодо продовження терміну перебування на території України не звертався, проживає без реєстрації та перейшов на нелегальне становище.

Судом встановлено, що оскаржуване рішення позивачем не виконано.

Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (надалі - Закон №3773-VI, який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Згідно частини 3 статті 3 Закону №3773-VI), іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

В силу частини 1 статті 9 Закону №3773-VI, іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частин 1, 3 статті 13 вказаного Закону, в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа намагається здійснити в`їзд через контрольні пункти в`їзду-виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в`їзду-виїзду.

Згідно пункту 14 частини 1 статті 1 Закону №3773-VI, нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Частиною 1 статті 23 Закону №3773-VI передбачено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону №3773-VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Таким чином, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Частиною 1 ст. 203 КУпАП передбачена відповідальність за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті.

З матеріалів справи вбачається, що саме за порушення правил перебування в Україні, проживання без документів на право проживання в Україні, відповідно до ч.1 ст. 203 КУпАП, працівником ГУДМС стосовно гр. Азербайджану ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складено протокол про адміністративне правопорушення від 25.08.2021.

Крім того, цього ж дня спеціалістом Софіївського РС ГУ ДМС України в Дніпропетровській області Яловою М.О. прийнято рішення про примусове повернення з України вищевказаного громадянина Азербайджану в країну проживання без заборони в`їзду та зобов`язано покинути територію України у термін до 22.09.2021.

Відповідно до ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

В силу ч. 4 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Із матеріалів справи слідує, що обґрунтовуючи підстави для скасування оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, позивач посилається на те, що при прийнятті рішення уповноваженою особою відповідача не враховано сімейний стан позивача, його похилий вік та хворобливий стан, оскільки йому 87 років і 7-м місяців станом на день ухвалення вказаного рішення, в період з 16.03.2016 по 28.03.2016 рік останній лікувався стаціонарно КЗ «Криворізька міська лікарня № 3» з діагнозом правостороннє ущемлення пахово-мошоночної грижі, при виписці рекомендоване амбулаторне лікування у хірурга (а.с.17), з 01.09.2021 по 14.09.2021 останній також проходив стаціонарне лікування в КНП «Центр медико-санітарної допомоги № 2» Святошинського району м. Києва з діагнозом лівостороння пахово-мошоночної грижа в стадії загострення, також рекомендоване амбулаторне лікування у хірурга (а.с.16), до того ж 16.09.2021 позивачеві викликалася швидка медична допомога та надавалася невідкладна медична допомога саме з приводу випирання грижі після підняття важкого (а.с.18).

Крім того, враховуючи похилий вік позивача, наявність місця проживання на території України, наявність повнолітнього сина, який разом з невісткою його повноцінно доглядають та утримують, відсутність даних про будь-які дії позивача, що суперечили б інтересам безпеки України чи охорони громадського порядку, здоров`я і захисту прав та інтересів громадян України, не вчинення ним кримінальних чи адміністративних правопорушень, позитивна характеристика за місцем його постійного проживання суд вважає, що відповідач безпідставно прийняв оскаржуване рішення, оскільки у даному випадку були відсутні підстави, передбачені статті 26 Закону №3773-VI, наявність яких закон пов`язує з можливістю повернення особи до країни походження.

Так, згідно п. 1.6 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є: дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до положень ст.ст. 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та ст.9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд зазначає, що відносини позивача з членом його сім`ї, зокрема, сином, складають «сімейне життя» для цілей застосування статті 8 Конвенції (п.65 постанови у справі «Нунесс проти Норвегії» від 28.06.2011 р. (заява №55597/09)).

Суд вважає, що у даній справі втручання у право на повагу до сімейного життя, передбачене ст.8 Конвенції в контексті ухвалення рішення про примусове повернення з України, не відповідає нормам законодавства, отже не буде законним.

Таке втручання не є необхідним у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети - в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Під час розгляду справи, представником відповідача не наведено та не надано доказів негативної характеристики щодо позивача.

Суд зауважує, що при оцінці пропорційності втручання у зазначене вище право позивача, варто також оцінити дотримання прав та інтересів позивача, доля якого, враховуючи його вік та стан здоров`я, вочевидь, потрапляє в залежність від рішення про примусове повернення з України.

Так, під час судового розгляду даної справи у судовому засіданні позивач поводив себе тихо та скромно, загалом його стан відповідає глибокому похилому віку, останній худощавої статури, сутулий, пересувається поволі і винятково за допомогою ціпка, нетривале стояння на ногах вдається йому тяжко.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у п.33 рішення ЄСПЛ у справі "Фельдман проти України", за яким будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснювалося «згідно із законом», не переслідувало легітимну ціль та було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, що мали бути досягнуті.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Мустакім (Moustaquim) проти Бельгії» від 18.02.1991 року (справа №12313/86), зазначено, що відокремлення заявника від іншої частини його сім`ї, викликане депортацією, кваліфіковано як порушення права на повагу до його сімейного життя з огляду на те, що було непропорційно законній меті.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що така міра як повернення з України у країну походження, не виключає серйозного втручання з боку держави в здійснення права позивача на повагу до сімейного життя.

Важливим є також те, що іноземцям та особам без громадянства, щодо яких ухвалюється рішення про примусове повернення з України, забороняється подальший в`їзд в Україну строком на три місяці.

Отже, суд вважає, що рішення про примусове повернення з України, не є пропорційним легітимній меті забезпечення міграційної політики держави, а тому, на думку суду таке рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

У відповідності дост. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, зважаючи на вищевикладене суд дійшов висновку про те, що оскільки хоч громадянин ОСОБА_1 і порушив законодавство про правовий статус іноземців, проте на момент винесення оскаржуваного рішення його перебування на території України жодним чином не суперечило інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку як не суперечить і на разі, а також не перешкоджає охороні здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

На підставі Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 №3773-VI, Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджених наказом МВС України, Адміністрації ДПС України, СБ України від 23.04.2012р. № 353/271/150, керуючись ст.ст.2, 8, 9, 20, 72-77, 205, 241-246, 250, 286, 288 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_4 до Софіївського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця, - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення №1, винесене головним спеціалістом Софіївського районного сектору Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Ялової М.О. 25 серпня 2021 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Азербайджану ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та оголошено 08.12.2021.

Суддя О.В. Томинець