Справа № 520/23741/21
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2021-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

06.12.2021 р. справа №520/23741/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., за участі секретаря судового засідання - Стрєлка О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні без фіксування звукозаписувальними технічними засобами у порядку ст. 287 КАС України справу за позовом

ОСОБА_1
до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України
проскасування постанови, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, стягувач, громадянин), у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 02.11.2021р. ВП №60886081.

Аргументуючи цю вимогу зазначив, що спірна постанова винесена усупереч Закону України "Про виконавче провадження", позаяк рішення суду залишилось не виконаним, а дієвих та ефективних заходів примусового виконання рішення державним виконавцем не вжито.

Відповідач, Департамент виконавчої служби Міністерства юстиції України, із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що державним виконавцем були вжиті усі залежні від нього особисто повноваження на примусове виконання рішення суду. Наполягав, що вчинене управлінське волевиявлення з приводу закінчення виконавчого провадження є цілком правомірним та обґрунтованим.

У порядку ч. 4 ст. 229 та ч. 1 ст. 205 КАС України фіксування судового засідання звукозаписувальними технічними засобами не здійснювалося.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Первісною причиною виникнення спору є стан організації та виконання державою Україна постановленого відносно заявника рішення Європейського суду з прав людини від 31.07.2014р. у справі Штефан та інші проти України.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09.10.2018р. у справі №2040/6198/18 було зобов`язано Управління соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області та Міністерство соціальної політики України донарахувати та виплатити ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) за Рішенням Європейського Суду з Прав Людини від 31.07.2014 у справі Штефан та ін. проти України щодо заяви ОСОБА_1 № 4862 від 03.01.2013 на виконання Постанови Барвінківського районного суду Харківської області від 17 червня 2011 року у справі №2002/2-а-464/11 суму індексованого доходу та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати соціальних виплат, а саме: компенсації 50 процентів вартості продуктів харчування за період із грудня 2010 року по 1 травня 2016 року на виплачену суму 38204 грн.26 коп. - відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» і «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 № 1078 та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» і Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. № 159.

16.12.2019р. за виконавчим листом у цій справі головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі за текстом працівник відділу, Відділ) було прийнято постанову від 16.12.2019р. ВП №60886081 про відкриття виконавчого провадження.

Боржниками у межах означеного виконавчого провадження є Управління соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області та Міністерство соціальної політики України.

06.02.2020р. працівником Відділу у статусі державного виконавця на Міністерство соціальної політики України було накладено 5.100,00грн. штрафу за невиконання рішення суду без поважних причин.

16.03.2020р. працівником Відділу у статусі державного виконавця на Міністерство соціальної політики України було накладено 10.200,00грн. штрафу за невиконання рішення суду без поважних причин.

При цьому, доказів проведення саме державним виконавцем перевірок стану виконання виконавчого документа до суду не подано.

Зі змісту названих вище постанов про накладення штрафу слідує, що під перевіркою державний виконавець розумів вивчення суто матеріалів виконавчого провадження та з`ясування відсутності листів боржника про повне виконання рішення суду.

03.12.2020р. працівником Відділу у статусі державного виконавця на Міністерство соціальної політики України було складено подання про вчинення боржником у межах виконавчого провадження ВП №60886081 кримінального правопорушення.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 12.05.2021р. у справі №2040/6198/18 було замінено боржника у виконавчому листі Харківського окружного адміністративного суду №2040/6198/18 (виданого) 23.11.2018р. з Управління соціального захисту населення Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області ( вул. Освіти, буд. 17, м. Барвінкове, Барвінківський район, Харківська область, ЄДРПОУ 0396363) на правонаступника - Управління соціального захисту населення Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області (64300, Харківська обл., місто Ізюм, вул. Гагаріна, будинок 1, ).

02.11.2021р. працівником Відділу у статусі державного виконавця було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №60886081.

Як з`ясовано судом, юридичною підставою для вчинення такого управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації обрав положення п.11 ч.1 ст.35 та ст.40 Закону України «Про виконавче провадження», а фактичною підставою послугувало судження про вжиття вичерпних заходів виконання рішення суду.

Не погодившись із відповідністю закону постанови про закінчення виконавчого провадження, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті суд вважає, що до відносин, які склались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Суд відзначає, що суспільні відносини з приводу примусового виконання судових актів та актів деяких суб`єктів владних повноважень, зміст та обсяг владних управлінських повноважень державного виконавця у цій сфері, а також спосіб та порядок реалізації цих повноважень з 05.10.2016р. унормовані, насамперед, приписами Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі за текстом - Закон №1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За п.1 ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII виконавчі листи судів віднесені до кола документів, котрі підлягають примусовому виконанню (тобто до переліку виконавчих документів), провадження якого у силу ч.1 ст.5 Закону №1404-VIII віднесено до відання органів державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 Закону №1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно - правовими актами.

У відповідності до п.1, пп.1 п. 2 ст.17 Закону №1404-VIII, примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

У частині 1 статті 18 вказаного Закону зазначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

За змістом положень п.11 ч.1 ст. 39 Закону №404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому ч.3 ст.63 цього Закону.

Частиною 1 ст.63 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність (ч.2 ст.63 Закону України "Про виконавче провадження").

Відповідно до ч.3 ст.63 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Зважаючи на приписи ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" у кореспонденції з приписами ст.8 Конституції України, п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, а також на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", суд зауважує, що право на суд є ілюзорним без невиконання рішення суду на шкоду будь-якій зі сторін, а ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Відтак, п.11 ч.1 ст.39 Закону №404-VIII та ст.63 Закону №404-VIII слід тлумачити саме у світлі наведених вище правових позицій.

До того ж суд зважає, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 25.11.2020р. у справі №554/10283/18, невиконання боржником рішення після накладення на нього штрафу не може свідчити про вжиття заходів примусового виконання рішення й не свідчить про неможливість його виконання.

Окрім того, у силу правових висновків постанови Верховного Суду від 18.06.2019р. у справі №826/14580/16 (пункти 40-43) накладення державним виконавцем на боржника штрафів і звернення державного виконавця до правоохоронних органів із поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності є лише заходами з метою притягнення до відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа, але не є доказами вжиття органом публічної адміністрації усіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання.

Суд констатує, що законодавець наділивши державного виконавця правом/повноваженням на проведення перевірки виконання боржниками виконавчих документів у порядку ч.3 ст.18 Закону №404-VIII, не визначив ані змісту такого заходу контролю, ані порядку та способу його реалізації.

Тому суд вважає за необхідне виходити із загальних засад, відповідно до яких перевіркою є комплекс активних дій/вчинків.

Відтак, неподання боржником відомостей про виконання рішення суду не може бути ототожнено із результатами проведеної державним виконавцем перевірки стану виконання виконавчого документа у межах триваючого виконавчого провадження, у ході якої підлягають з`ясуванню причини не виконання, належність причин невиконання до категорії поважних, обставини існування у боржника фізичної змоги виконати виконавчий документ, механізми та засоби впливу на існуючу ситуацію тощо.

Між тим, у межах даного випадку державним виконавцем замість проведення власної перевірки стану виконання виконавчого документу боржниками у якості факту невиконання рішення суду було кваліфіковано обставини відсутності повідомлень боржників про виконання рішення суду.

Окрім того, державним виконавцем було залишено поза увагою заміни окружним адміністративним судом однієї із сторін виконавчого провадження.

При цьому, державним виконавцем було залишено поза увагою, що у даному конкретному випадку існує спір, пов`язаний із виконанням рішення Європейського суду з прав людини, а відтак, вчинене управлінське волевиявлення з приводу закінчення виконавчого провадження поза усіляким розумним сумнівом повинно відповідати стандарту зразковості та бездоганності.

Продовжуючи вирішення спору, суд зауважує, що критерії законності рішення (діяння, тобто волевиявлення як такого) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України і обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України шляхом подання до суду процесуальних документів як із спростуванням доводів та аргументів приватної особи, так і з викладенням правомірності власного управлінського волевиявлення, а також шляхом подання до суду доказів на спростування вимог приватної особи та на підтвердження власних заперечень.

Перевіривши аргументи учасників справи змістом належних норм матеріального права та добутими доказами, оцінка яким надана в їх сукупності і взаємозв`язку за правилами ст.ст.72-79, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що обсяг використаних адміністративним органом доказів та обрані ним мотиви вчинення управлінського волевиявлення не дозволяють визнати юридично правильними та фактично обґрунтованими ті підстави, які покладені адміністративним органом в основу оскарженого рішення, позаяк судовий акт залишився невиконаним боржниками, а реальних перевірок стану виконання судового акту державним виконавцем відносно кожного із боржників взагалі не проводилось, причин невиконання судового акту не з`ясовувалось, заходів державного примусу до усіх боржників не застосовувалось.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Підтверджений у ході розгляду справи факт порушення прав та інтересів заявника у галузі примусового виконання рішення суду за виконавчим провадженням є визначеною процесуальним законом підставою для задоволення позову та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії) і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 02.11.2021р. ВП №60886081.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч. 6 ст. 287 КАС України (протягом 10 днів з дати проголошення (підписання); набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду).

Суддя Сліденко А.В.