Справа № 340/6281/21
Суддя: К.М. Притула
Дата ухвалення: 2021-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2021 року м. Кропивницький Справа № 340/6281/21

Суддя Кіровоградського окружного адміністративного суду Притула К.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Кіровоградській області про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить:

- зобов`язати Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Кіровоградській області () визнати за ОСОБА_1 право на отримання грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку за 2012-2020 роки та зобов`язати виплатити грошову компенсацію позивачу в повному обсязі;

- стягнути на користь позивача ОСОБА_1 з відповідача - Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Кіровоградській області (), судові витрати по справі.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що у період з 2012 рік по 2020 рік вона мала право на соціальну відпустку як одинока матір. Проте, звернувшись після свого звільнення до відповідача з рапортом про нарахування та виплату компенсації за всі невикористані дні додаткової соціальної відпустки, вона отримала відповідь що відповідач не вбачає підстав для виплати грошової компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку одинокій матері. Не погодившись з позицією відповідача, позивачка звернулась до суду за захистом свого порушеного права.

23 серпня 2021 року ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с.24).

18.10.2021 (вх. № 30323/21) представником відповідача до суду надано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що позовні вимоги не визнаються в повному обсязі та просить відмовити в їх задоволенні. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що ОСОБА_1 жодних офіційно складених, оформлених та засвідчених в установленому порядку документів, у яких з достатньою достовірністю підтверджувалась би відсутність участі батька у вихованні дитини, не надавала.

У 2020 році ОСОБА_1 надала довідку, видану Комунальним закладом «Навчально-виховний комплекс загальноосвітня школа І-II ступенів № 34 - економіко-правовий ліцей «Сучасник» - дитячо-юнацький центр Кіровоградської міської ради Кіровоградської області» від 24 липня 2020 року № 109 про те, що батько ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , навчанням та вихованням своєї дитини не займається, школу та батьківські збори не відвідує, не цікавиться життям доньки. Проте, зазначена довідка не може бути прийнята до уваги, оскільки невідвідування батьком школи не дає достатніх достовірних підстав вважати, що батько не приймає участі у вихованні дитини у інших сферах її життя.

Також, просив залишити позовну заяву без розгляду, обґрунтовуючи тим, що про можливе порушення своїх прав позивачу стало відомо 04.08.2020, а тому нею було пропущено строк звернення до суду.

27.10.2021 (вх.№ 31593/21) до суду надійшла відповідь на відзив (а.с.65-68).

Стосовно клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, суд зазначає наступне.

Так, спір у даній справі стосується оскарження бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга та третя статті 122 КАС України).

Суд враховує, що спеціальним законодавством прямо не врегульовано питання строків звернення до суду у зв`язку з порушенням відповідачем законодавства про оплату праці (виплату грошового забезпечення).

Разом із тим відповідно до частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України викладено наступний правовий висновок: в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 223 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем (пункт 1 резолютивної частини рішення).

За визначенням використаним у частині другій статті 233 Кодексу законів про працю України, під заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Спеціальним законодавством прямо не врегульовано питання строків звернення до суду у зв`язку з порушенням відповідачами законодавства про оплату праці (виплату грошового забезпечення), однак за змістом п. 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року № 260 грошова компенсація виплачується за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі, за минулі роки. Отже, право на отримання таких виплат не обмежується жодним строком.

Таким чином, стягнення сум компенсації за невикористану додаткову відпустку не обмежені позовною давністю. На час відпустки, яка хоча і непов`язана з виконанням службових обов`язків, за особою зберігається заробітна плата (грошове забезпечення), такі виплати включаються до фонду заробітної плати і є невід`ємною його частиною. Це ж саме стосується і компенсації при звільненні за невикористані дні відпустки.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 року справі № 620/4218/18.

Тобто, положення статті 122 КАС України щодо обмеження строків звернення до суду не можуть застосовуватися у спорах щодо невикористаної додаткової відпустки незважаючи на те, що спірні правовідносини виникли під час проходження позивачем публічної служби.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що звернення особи з вимогами про виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки не обмежено будь-яким строком звернення до суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до витягу з Наказу Начальника Управління Держспецзв`язку Кіровоградської області від 24.07.2020 № 35-ос «Про особовий склад» контракт припинено та виключено зі списків особового складу 14.08.2020 старшого прапорщика ОСОБА_1 , коменданта об`єкта Сектору господарського та матеріально-технічного забезпечення (а.с.7).

21.07.2020, 29.07.2020 позивач звернулась до Начальника Управління Держспецзв`язку Кіровоградської області із рапортом про виплату грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку яка надається військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей (а.с.19).

За результатами розгляду даних рапортів, доповідною запискою від 23.07.2020 № 36/01-1235 та доповідною запискою від 04.08.2020 № 36/01-1299 було повідомлено позивача про неможливість виплати даної компенсації (а.с.17-18, 20-22).

Також, 26.10.2020 позивач звернулась до Начальника Управління Держспецзв`язку Кіровоградської області із заявою про виплату грошової компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку (а.с.26).

У відповіді на заяву позивачки, відповідач листом від 05.11.2020 № 36/10-1809 надав відповідь у якій зазначив, що у зв`язку з не підтвердженням права на додаткову відпустку протягом попередніх років служби ОСОБА_1 та відсутністю достовірних даних про невиконанням батьком дитини, обов`язків, визначених Сімейним кодексом України, виплата компенсації, передбаченої абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ та абзацом першим пункту 5 глави 3 розділу IV Інструкції про грошове забезпечення та компенсаційні виплати військовослужбовцям Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, затвердженої наказом Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України від 13 березня 2018 року № 151, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 05 квітня 2018 року за № 404/31856 є неможливою.

Відповідно зі змісту тексту наданих відповідей відповідачем: «… ОСОБА_1 жодних офіційно складених, оформлених та засвідчених в установленому порядку документів, у яких з достатньою достовірністю підтверджувалась би відсутність участі батька у вихованні дитини, не надавала.

У 2020 році ОСОБА_1 надала довідку, видану Комунальним закладом «Навчально-виховний комплекс загальноосвітня школа І-ІІ ступенів № 34 - економіко-правовий ліцей «Сучасник» - дитячо-юнацький центр Кіровоградської міської ради Кіровоградської області» від 24 липня 2020 року № 109 про те, що батько ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , навчанням та вихованням своєї дитини не займається, школу та батьківські збори не відвідує, не цікавиться життям доньки. Проте, зазначена довідка не може бути прийнята до уваги, оскільки невідвідування батьком школи не дає достатніх достовірних підстав вважати, що батько неприймає участі у вихованні дитини у інших сферах її життя».

Вважаючи, що при звільненні з займаної посади відповідачем здійснено не повний розрахунок та не виплачено грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку одинокій матері, яка виховує дитину без батька, позивачка звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, які виникли між сторонами спору, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини регулюються положеннями Закону України "Про державну службу", Закону України «Про відпустки», Кодексу законів про працю України.

Приписами ст. 116 Кодексу законів про працю України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Спірні правовідносини регулюються положеннями Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон №504).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону №504 державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Згідно із частиною першою статті 2 Закону №504/96-ВР право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Положеннями статті 4 цього Закону встановлено такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16 1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18 1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).

Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть встановлюватись інші види відпусток.

Згідно із частиною першою статті 19 Закону №504/96-ВР жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Предметом спору даної справи є визнання протиправною відмову, бездіяльність відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати позивачці грошової компенсації за невикористані дні соціальної додаткової відпустки за статусом "одинока матір" за 2012-2020 роки та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити зазначену компенсацію за дні невикористаної додаткової відпустки, як одинокій матері, за весь період роботи в Управлінні Держспецзв`язку в Кіровоградській області.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 9 постанови від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

При цьому зазначене роз`яснення повинно враховуватися судами при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.36 КЗпП зазначеної категорії жінок, звільнення яких провадиться з обов`язковим працевлаштуванням.

Отже, право на додаткову відпустку мають такі одинокі матері: жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (в тому числі й розлучена жінка, яка виховує дитину без батька).

Тобто, основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є: виховання та утримування дитини без участі батька. Підставою для отримання статусу одинокої матері є відсутність запису про укладення шлюбу або наявність свідоцтва про розірвання шлюбу. Втім, свідоцтва недостатньо, необхідно також підтвердити факт того, що батько справді не бере участі у вихованні дитини.

Як свідчать матеріали справи, і це не заперечується сторонами, наказом від 24.07.2020 №35-ОС позивачку звільнено із служби за підпунктом «б» пункту 2 (за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність у воєнний час) частини 5 статті 26 Закону у запас Збройних Сил України (а.с.7).

Судом встановлено, що позивачкою 21.07.2020, 29.07.2020 було подано рапорти та 26.10.2020 заяву відповідачеві про нарахування та виплату компенсації за невикористані дні соціальної відпустки як одинокій матері (а.с.48, 51, 58).

Відповідно до пояснень відповідача, що не спростовані позивачем, на підтвердження доводів про те, що ОСОБА_1 є одинокою матір`ю, яка виховує дитину без батька, нею було надано: у 2020 році надала довідку, видану Комунальним закладом «Навчально-виховний комплекс загальноосвітня школа І-ІІ ступенів № 34 - економіко-правовий ліцей «Сучасник» - дитячо-юнацький центр Кіровоградської міської ради Кіровоградської області» від 24 липня 2020 року № 109 про те, що батько ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , навчанням та вихованням своєї дитини не займається, школу та батьківські збори не відвідує, не цікавиться життям доньки. (а.с.45).

Суд враховує, що чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред`явити матері, що виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки.

Тому для підтвердження права на зазначену відпустку в цьому випадку роботодавцю має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, в якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини.

Таким чином, обов`язок оформлення таких документів полягає на працівника, а не на роботодавця.

Зазначений висновок суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного суду, викладеної в постанові ВС від 21.12.2020 у справі №520/2226/19.

Однак, суд звертає свою увагу на те, що жодного документу для підтвердження свого статусу одинокої матері позивачка під час перебування у трудових відносинах з Управлінням Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Кіровоградській області, у період з 2012 по 2020 роки, не надавала, із заявою про надання такої відпустки не зверталася.

Також в матеріалах справи не міститься доказів того, що позивачка, при затвердженні графіків відпусток на 2012 по 2020 роки, подавала роботодавцю документи на підтвердження статусу одинокої матері, яка виховує сама дитину.

Таким чином, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не надано беззаперечних, однозначних та достовірних доказів наявності у період з 2012 по 2020 статусу одинокої матері, та відповідно протиправності відмови й бездіяльності відповідача у нарахуванні та виплаті їй грошової компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки за статусом "одинока матір".

Щодо посилання позивача на постанову Верховного Суду в зразковій справі № 620/4218/18 від 16.05.2019, суд зазначає, що при розгляді даної позивачем не доведено наявність у період з 2012 по 2020 її статусу одинокої матері, тому посилання на постанову Верховного Суду в зразковій справі № 620/4218/18 від 16.05.2019, як на один із доказів порушення її прав, являється безпідставним.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію за невикористані дні додаткової соціальної відпустки, суд зазначає, що дана вимога є похідною від вимог позивачки про визнання протиправною відмови й бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні соціальної додаткової відпустки, тобто задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). А тому, також не підлягає задоволенню.

Відповідно до положень першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку, що доводи позивача є необґрунтованими з одночасним повним та належним доказуванням відповідачем правомірності прийняття оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судовий збір не підлягає відшкодуванню, оскільки в задоволенні позову було відмовлено.

Керуючись ст.ст. 77, 139, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Кіровоградській області ( вул. Чміленка, 33, м. Кропивницький, 25006, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України, до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Кіровоградський окружний адміністративний суд.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду К.М. Притула