Справа № 460/1368/21
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2021-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2021 рокуЛьвівСправа № 460/1368/21 пров. № А/857/15134/21
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гудима Л.Я.,

Довгополова О.М.,

розглянувши у письмовому провадженні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 червня 2021 року (прийняте у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження у м. Рівному суддею Нор У.М.) у справі № 460/1368/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непризначення пенсії за віком на пільгових умовах зі зменшенням пенсійного віку на 5 років;

- зобов`язати відповідача призначити та виплачувати йому з 02 січня 2021 року пенсію за віком на пільгових умовах зі зменшенням пенсійного віку та страхового стажу на 5 років згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як особі, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи та постійно проживала у зоні посиленого радіологічного контролю та станом на 01 січня 1993 року прожила в цій зоні не менше чотирьох років.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він, як потерпілий внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, має право на призначення пенсії за віком згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», тому не погоджується з діями відповідача щодо відмови в призначенні такої пенсії, оскільки зарахований відповідачем на підставі даних трудової книжки період його роботи на підприємствах, які знаходяться на території, що не відносяться до зон радіоактивного забруднення, не спростовує факт його проживання у зоні посиленого радіологічного контролю у період, зазначений у довідках.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 03 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив ОСОБА_1 , вважаючи, що таке винесене з порушенням норм матеріального права, при тому, що висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи; а тому просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким його позов задовольнити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд не дослідив довідки про період проживання позивача у м. Кузнецовськ, починаючи з 04.12.1992 і по цей час, тому не встановив обставини проживання позивача в зоні посиленого радіологічного контролю, яких достатньо для доведення права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку на 5 років, а не 2 роки, як встановлено судом.

Відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України у зв`язку з розглядом справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як видно із матеріалів справи, позивач має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 4), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Рівненською обласною державною адміністрації 10 травня 1994 року.

01 січня 2021 року позивачу виповнилося 55 років.

04 січня 2021 року позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Листом від 25 січня 2021 року за № 1700-0304-8/2920 відповідач повідомив позивачу про відмову в призначені пенсії. Своє рішення відповідач обґрунтовував тим, що надана позивачем довідка від 11.03.2020 № 596 засвідчує лише реєстрацію місця проживання позивача з 01.01.1966 по 11.05.1984 та з червня 1986 по 04.12.1992 в селі Городець Володимирецького району, а не постійне проживання на забрудненій території у вказаний період. Згідно з записами військового квитка серії НОМЕР_2 від 22.05.1984 позивач проходив військову службу з 23.05.1984 по 04.06.1986. Відповідно до диплому серії НОМЕР_3 від 24.02.1989 позивач навчався з 01.09.1986 по 24.02.1989 в Автотранспортному технікумі м. Рівного, територія якого не відноситься до радіоактивно забрудненої зони. Записами трудової книжки позивача підтверджено такі періоди його роботи: з 12.05.1989 по 01.09.1989 в Ковельській ПМК-22 - не відноситься до радіоактивно забрудненої зони; з 15.09.1989 по 11.12.1989 в кооперативі «Мрія» - неможливо встановити місцезнаходження кооперативу відповідно до записів трудової книжки; з 13.12.1989 по 31.01.1990, з 13.02.1990 по 16.06.1990 та з 20.06.1990 по 25.12.1990 в Російській Федерації - не відноситься до радіоактивно забрудненої зони; з 25.07.1991 по 05.11.1991 - в радгоспі, неможливо встановити місцезнаходження кооперативу відповідно до записів трудової книжки; з 09.12.1992 по 05.07.2007 - в автотранспортному підприємстві УБ Рівненської АЕС - зона посиленого радіологічного контролю. Підсумовуючи викладене, відповідач вказав, що період проживання в зоні радіоактивного забруднення за умови підтвердження перевіркою відомостей, зазначених в довідці від 11.03.2020 № 596, становить 2 роки 1 місяць 29 днів станом на 01.01.1993. Таким чином, враховуючи положення ст. 55 Закону № 796-ХІІ, немає підстав для призначення позивачу пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку як потерпілому від Чорнобильської катастрофи четвертої категорії, оскільки не підтверджено період роботи (проживання) у зоні посиленого радіологічного контролю не менше 4 років станом на 01.01.1993.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що за наслідками перевірки наданої позивачем довідки від 11.03.2020 № 596 відповідачем було підтверджено проживання останнього в зоні посиленого радіологічного контролю протягом 6 років 5 місяців 3 днів, що, в свою чергу, в силу приписів статті 55 Закону № 796 дає право на зменшення пенсійного віку на 2 роки.

Тобто, для позитивного вирішення питання щодо призначення позивачу пенсії, останній мав досягнути 58 років.

Проте, станом на час звернення до відповідача за призначенням пенсії позивач досягнув віку 55 років, а не 58 років, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про те, що відмовляючи позивачу в призначенні пенсії відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а тому в задоволенні позову належить відмовити.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормами статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

За змістом пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Згідно з частиною першою статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII (далі - Закон № 796-XII), особам, які проживали або працювали на радіоактивно забруднених територіях, пенсії призначаються із зниженням пенсійного віку, визначеного статтею 26 Закону, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Частиною другою статті 55 Закону № 796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, мають право на зниження пенсійного на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Із аналізу наведеної правової норми видно, що право на пільгове зменшення пенсійного віку мають особи, які в установленому законом порядку набули статусу особи потерпілої від Чорнобильської катастрофи та постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю.

Відповідно до частини третьої статті 15 Закону № 796-XII підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.

Згідно статті 65 Закону № 796-XII документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій. Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 1997 р. № 51 регулює правила видачі посвідчень учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до пункту 2 вказаного Порядку посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» іншими актами законодавства.

Документи, які подаються до Пенсійного фонду України та його управлінь для призначення пенсії, в тому числі на пільгових умовах, визначені в Порядку надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженому постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі також - Порядок № 22-1) .

Порядком № 22-1 визначено, що документами, які засвідчують особливий статус особи є: посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи (за наявності)) та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

З аналізу наведених норм видно, що єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом № 796-ХІІ, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи». Довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Аналогічні за змістом висновки викладені Верховним Судом у постанові від 27.02.2018 у справі № 344/9789/17, від 24.10.2019 у справі № 152/651/17, від 25.11.2019 у справі № 464/4150/17 та від 27.04.2020 у справі № 212/5780/16-а.

Разом з тим, суд зауважує, що відповідач відмовив позивачу в призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, оскільки з трудової книжки позивача видно, що він станом на 01.01.1993 проживав у зоні посиленого радіологічного контролю менше 4 років.

Проте судом першої інстанції ці обставини повністю не враховано, оскільки копію трудової книжки не досліджено, відтак не встановлено, чи наявний у позивача факт проживання у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993, якщо так, то протягом якого періоду та як співвідноситься вказаний період з фактом постійного проживання позивача у вказаній зоні, відтак чи становлять вони сумарно 4 роки станом на 01.01.1993.

При цьому, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що зменшення пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону № 796-ХІІ можливе за наявності двох самостійних умов: 1) початкова величина зниження пенсійного віку 2 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період; 2) проживання щонайменше 4 роки станом на 1 січня 1993 року є умовою, яка встановлює додатково 1 рік зменшення пенсійного віку за 3 роки проживання, роботи.

Водночас застосування як першої, так і другої умови наведеної вище, можливе у разі постійного проживання особи в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01 січня 1993 року щонайменше 4 роки.

Судом встановлено, що факт постійного проживання позивача у зоні посиленого радіологічного контролю, тобто в селі Городець Володимирецького району Рівненської області з 01.01.1966 по 11.05.1984 та з червня 1986 року по 04.11.1992, зазначеним у довідці від 12.03.2021 № 610, виданій Городецьким старостинським округом Сарненської міської ради суперечить відомостям диплому серії НОМЕР_3 від 24.02.1989, згідно якого, позивач навчався з 01.09.1986 по 24.02.1989 в Автотранспортному технікумі м. Рівного, територія якого не відноситься до радіоактивно забрудненої зони та записами трудової книжки позивача, якою підтверджено наступні періоди роботи позивача: з 12.05.1989 по 01.09.1989 в Ковельській ПМК-22 - не відноситься до радіоактивно забрудненої зони; з 15.09.1989 по 11.12.1989 в кооперативі Мрія - неможливо встановити місцезнаходження кооперативу відповідно до записів трудової книжки; з 13.12.1989 по 31.01.1990, з 13.02.1990 по 16.06.1990 та з 20.06.1990 по 25.12.1990 в Російській Федерації - не відноситься до радіоактивно забрудненої зони; з 25.07.1991 по 05.11.1991 в радгоспі - неможливо встановити місцезнаходження кооперативу відповідно до записів трудової книжки; з 09.12.1992 по 05.07.2007 в автотранспортному підприємстві УБ Рівненської АЕС - зона посиленого радіологічного контролю.

Відповідно до частини першої статті 72, частин першої та другої статті 76 та частини першої статті 77 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи в сукупності надані сторонами докази та встановлені судом обставини, апеляційний суд дійшов висновку про те, що у зв`язку із їх суперечністю, з них не можливо достовірно встановити тривалість періоду, протягом якого позивач постійно проживав у зоні посиленого радіологічного контролю до 1 січня 1993 року та, відповідно, розрахувати кількість років, на яку може бути знижено пенсійний вік, а тому відповідач підставно відмовив позивачу в призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку.

Враховуючи те, що при розгляді заяви позивача про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону № 796-ХІІ ГУ ПФУ в Рівненській області діяло в межах повноважень, на підставі та у спосіб, що встановлені чинним законодавством, апеляційний суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є безпідставними.

Всупереч зазначеному, суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з інших мотивів.

Відповідно до частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, рішення суду першої інстанції необхідно змінити з вищевикладених підстав в частині мотивів відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 червня 2021 року у справі № 460/1368/21 змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову, в іншій частині - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді Л. Я. Гудим
О. М. Довгополов