Справа № 380/12814/21
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2021-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без розгляду

07 грудня 2021 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Брильовського Р.М.,

при секретарі судових засідань - Ізьо М.І.

та осіб, що беруть участь у справі:

представника позивача - Головки Л.В.

представника відповідача - Слиш Г.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Закарпатської обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги у зв`язку із звільненням-

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Закарпатської обласної прокуратури, у якій просить суд:

- стягнути з Закарпатської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в зв`язку зі звільненням в розмірі 24700 грн. 26 коп.

- стягнути з Закарпатської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме: витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачу протиправно не здійснено нарахування та виплату вихідної допомоги у зв`язку із звільненням, оскільки застосуванню у даному випадку підлягають норми Кодексу законів про працю України, у зв`язку із відсутністю правового регулювання даного питання спеціальним законом.

Ухвалою суду від 03.08.2021 судом прийнято позовну заяву до розгляду та справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ухвали суду від 03.09.2021 судом вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб.

Від відповідача до суду надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку із порушенням місячного строку звернення до суду з даним позовом. В обґрунтування свого клопотання відповідач зазначив, що позивача звільнено наказом від 29.10.2020 р. №420к, відповідно до якого його звільнено з органів прокуратури з 29.10.2020 р. Відтак, на думку відповідача, позивачу стало відомо про порушення своїх прав з 29.10.2020 р., та строк звернення до суду із даним позовом у позивача закінчився 29.11.2020. Натомість з позовом про захист свого порушеного права позивач звернувся лише 02.08.2021, тобто поза межами місячного строку.

Представник відповідача в судовому засіданні подане клопотання підтримала та просила суд таке задовольнити, а даний адміністративний позов залишити без розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні проти поданого клопотання заперечив, при цьому додатково пояснивши, що відповідно до статті 44 Кодексу Законів про працю України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Згідно висновків викладених у рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 № 8-рп/2013 у справі №1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, а тому позивачем строку звернення до суду не пропущено, оскільки строки щодо стягнення належної заробітної плати не застосовуються.

Розглянувши доводи клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, заслухавши думку представників сторін з приводу поданого клопотання та дослідивши наявні письмові докази в матеріалах справи, суд дійшов до наступних висновків.

Як встановлено судом і вбачається із матеріалів справи та фактично визнається сторонами ОСОБА_1 , з грудня 1997 року працював в органах прокуратури України на різних прокурорсько-слідчих посадах.

Наказом Генерального прокурора №420к від 29 жовтня 2020 року позивача звільнено з посади заступника прокурора Закарпатської області на підставі ст.9 Закону України «Про прокуратуру» з 29 жовтня 2020 року.

Наказом Генерального прокурора №421к від 29 жовтня 2020 року внесено зміни до вступної та резолютивної частин наказу Генерального прокурора №420к від 29 жовтня 2020 року, згідно з яким позивача звільнено з посади заступника прокурора Закарпатської області та органів прокуратури з 29 жовтня 2020 року на підставі статті 9, пункту 2 частини 2 статті 41 Закону України «Про прокуратуру», підпункту 4 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури України».

У вказаних наказах про звільнення не зазначено проведення виплати належної позивачу вихідної допомоги, яка передбачена ст. 44 Кодексу законів про працю України.

З наказом Генерального прокурора №420к від 29 жовтня 2020 року позивач ознайомився у день звільнення - 29 жовтня 2020 року.

Наказ Генерального прокурора № 421к від 29 жовтня 2020 року позивач отримав листом відправленим поштовим зв`язком. Однак, на день звільнення позивачу не було виплачено вихідну допомогу при звільненні.

Тобто, в даному випадку самим позивачем та його представником визнається факт ознайомлення з наказом про звільнення саме 29.10.2020 року.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 78 КАС України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Розглядаючи клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

У даній справі позивач просить зобов`язати нарахувати та виплатити вихідну допомогу, яка, на його думку, безпідставно не виплачена йому при звільненні з органів прокуратури, а тому суд погоджується з позицією представника Закарпатської обласної прокуратури, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ч. 5 ст. 122 КАС України, що визначають місячний строк звернення до суду, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, відповідно до матеріалів справи, позивача звільнено з органів прокуратури з 29.10.2020 року згідно з наказом Генерального прокурора №420к від 29 жовтня 2020 року з посади заступника прокурора Закарпатської області на підставі ст.9 Закону України «Про прокуратуру» з 29 жовтня 2020 року.

Також, в позовній заяві позивач вказує, що з наказом про звільнення він був ознайомлений особисто 29.10.2020 року та на підставі цього наказу з ним проведений розрахунок.

Таким чином, з наведеного періоду позивачу було відомо про порушення його прав на виплату вихідної допомоги при звільненні.

Проте, із заявленим позовом щодо виплати вихідної допомоги при звільненні, яке відбулось з 29.10.2020 року, позивач звернувся до суду лише 02.08.2021 року з пропуском місячного строку, визначеного ч. 5 ст. 122 КАС України.

Водночас, суд зазначає, що пропуск строків звернення до адміністративного суду не може бути безумовною підставою для залишення позову без розгляду, оскільки процесуальним законодавством передбачено можливість визнання судом причини пропуску таких строків поважними і в такому випадку справа розглядається та вирішується в порядку, встановленому КАС України.

Поважними причинами пропуску строків звернення до суду необхідно розуміти обставини, які є об`єктивно непереборними, та не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Однак, з позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що жодних належних та допустимих доказів щодо причин пропуску строку вчасного звернення до адміністративного суду з вказаним адміністративним позовом, які б унеможливлювали і не залежали б від волі позивача своєчасно звернутись за судовим захистом, позивач не вказує і не надає, та відповідно судом не встановлено обставин, що свідчать про наявність об`єктивних перешкод для подання позову у встановлений законодавством строк.

При цьому, суд враховує, що у спірних правовідносинах забезпечено можливість позивача звернутись із клопотанням про поновлення строків звернення до суду.

Також, суд погоджується з доводами відповідача щодо помилковості висновків представника позивача щодо можливості застосування до спірних правовідносин положень ст. 233 КЗпП України в частині того, що звернення з позовом про стягнення заробітної плати не обмежуються строком, з огляду на викладене.

Так, згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В свою чергу, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 94 КЗпП України, частина перша статті 1 Закону України «Про оплату праці»).

У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» й «оплата праці», які використані у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини). Крім того, Конституційний Суд України у тому ж рішенні дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат (абзац восьмий пункту 2.1 мотивувальної частини).

Стаття 2 Закону України «Про оплату праці», у редакції, чинній на час звільнення позивача, відносила до структури заробітної плати основну та додаткову заробітну плату, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Отже, вихідна допомога не належать до структури заробітної плати, тобто, не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц, при цьому, з посиланням на те, що близькі за змістом висновки висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Таким чином, оскільки вихідна допомога не належать до структури заробітної плати, суд дійшов до висновку, що положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України в частині не обмеження строків звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати не підлягають застосуванню у спірних правовідносинах.

З огляду на вищевикладене, оскільки позивачем пропущений місячний строк для звернення до адміністративного суду, передбачений частиною п`ятою статті 122 КАС України, жодних причин і обставин, які об`єктивно ускладнювали або унеможливлювали реалізацію позивачем прав у встановлений строк, останнім не наведено і таких судом не встановлено, то заявлений позов підлягає залишенню без розгляду.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, суд приходить до висновку, клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду підлягає задоволенню, а позовна заява підлягає залишенню без розгляду.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 122,123,240,242-246, 255, 293, 295, КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Клопотання представника Закарпатської обласної прокуратури про залишення позовної заяви без розгляду задовольнити.

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 НОМЕР_1 ) до Закарпатської обласної прокуратури (88000, м. Ужгород, вул. Коцюбинського, 2-а Код ) про стягнення вихідної допомоги у зв`язку із звільненням залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення через Львівський оружний адміністративний суд, а у разі реєстрації офіційної електронної адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст ухвали виготовлено та підписано судом 08.12.2021.

Суддя Р.М. Брильовський