Справа № 140/7083/21
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2021-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2021 року ЛуцькСправа № 140/7083/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Плахтій Н.Б.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Ковельська виховна колонія» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Державної установи «Ковельська виховна колонія» (далі - ДУ «Ковельська виховна колонія», відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу від 04.06.2021 №20/ОС-21; поновлення позивача на службі з 14.06.2021; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; визнання протиправною бездіяльності щодо своєчасного повного розрахунку при звільненні (невиплати грошової допомоги для оздоровлення); зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні зі служби; стягнення моральної шкоди в розмірі 10000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 16.06.2009 ОСОБА_1 на підставі наказу Управління державного департаменту України з питань виконання покарань у Волинській області Державного департаменту з питань виконання покарань №47о/с від 01.06.2009 призначений на посаду вихователя відділу соціально-виховної та психологічної роботи Ковельської виховної колонії управління Департаменту у Волинській області. 13.06.2021 на підставі наказу Державної установи «Ковельська виховна колонія» №20/ОС-21 від 04.06.2021 позивача звільнено зі служби в органах ДКВС України згідно п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про національну поліцію» (у зв`язку зі скороченням штатів).

Позивач зазначає, що в день звільнення перебував на лікуванні у терапевтичному відділенні КП «Волинський обласний госпіталь ветеранів війни». Відтак ОСОБА_1 вважає протиправними дії відповідача, оскільки відповідно до частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Крім того зазначає, що протиправно грошову допомогу на оздоровлення ОСОБА_1 не було виплачено, оскільки нормами законодавства на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Позивач вважає, що відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошовому допомогу для оздоровлення, а також компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середній заробіток за весь період затримки, обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Також вказує, що незаконними діями відповідача щодо звільнення йому спричинено моральну шкоду, яку з урахуванням вимог розумності та справедливості, враховуючи характер порушення прав та глибину душевних страждань, оцінює в розмірі 10000,00 грн.

Ухвалою суду від 02.08.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі, судовий розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами (а.с.22).

У відзиві на позов відповідач позовні вимоги заперечив та у задоволенні позову просив відмовити (а.с.27-30). В обґрунтування своєї позиції вказав, що 03.11.2020 вихователь відділу соціально-виховної та психологічної роботи капітан внутрішньої служби ОСОБА_1 був звільнений зі служби згідно наказу державної установи «Ковельська виховна колонія» від 21.10.2020 №75/ОС-20 (на підставі п.4 ч.1 ст.77 Закону «Про Національну поліцію», у зв`язку із скороченням штатів). На виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 по справі №140/16345/20 про визнання протиправним та скасування наказу в частині, поновлення на службі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу наказом ДУ «Ковельська виховна колонія» від 13.04.2021 №12/ОС-21 ОСОБА_1 був поновлений на посаді вихователя відділу соціально-виховної та психологічної роботи ДУ «Ковельська виховна колонія» з 04.11.2020.

В зв`язку з відсутністю у штаті ДУ «Ковельська виховна колонія» посади вихователя відділу соціально виховної та психологічної роботи, а також відсутністю можливості переведення на іншу посаду, 13.04.2021 позивачу було вручено повідомлення про заплановане звільнення у зв`язку із скороченням штатів та повідомлення про наявні рівнозначні вакантні посади в інших установах Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з можливістю переведення для подальшого проходження служби.

23.04.2021 ОСОБА_1 звернувся до начальника ДУ «Ковельська виховна колонія» з рапортом про надання йому чергової відпустки за 2021 рік та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення за 2021 рік. Згідно наказу Міністерства юстиції України від 28.03.2018 №925/5 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України» рапорт працівника на виплату допомоги для оздоровлення попередньо погоджується фінансовою службою відповідного органу або установи. В зв`язку із скороченням посади, на якій був поновлений позивач, в кошторисі установи не були передбачені кошти на виплату даної допомоги та інших виплат працівникам, посади яких відсутні у діючому штаті установи, адміністрацією установи було надіслано листи до Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з проханням внести зміни до наявного кошторису щодо збільшення сум на виплати грошового забезпечення та матеріальної допомоги на оздоровлення позивача.

З поновленням на посаді, грошове забезпечення ОСОБА_1 виплачувалося з наявних у кошторисі установи коштів, передбачених для виплат діючим працівникам, які виконують свої посадові обов`язки згідно діючого штатного розпису. На день звільнення позивача змін у кошторис відповідача не вносилось, відповідно кошти для виплати матеріальної допомоги на оздоровлення в кошторисі були відсутні, в зв`язку з чим адміністрацією ДУ «Ковельська виховна колонія» було прийнято рішення про виплату даної допомоги також з коштів, передбачених для виплат діючим працівникам, що призвело до зменшення сум премій та виплат за особливості проходження служби усіх діючих працівників відповідача та спричинення їм реальних матеріальних недоплат та моральних незручностей у зв`язку з цим.

Крім того, відповідач зазначає, що про перебування на лікарняному з 09.06.2021 по 18.06.2021 керівництво ДУ «Ковельська виховна колонія» позивач не повідомляв. Трудову книжку та копію наказу про звільнення зі служби позивачу видано 14.06.2021. З рапортом чи іншим зверненням щодо протиправного звільнення зі служби чи інших незаконних дій позивач до адміністрації державної установи «Ковельська виховна колонія» ні в дату звільнення, ні після того не звертався, з огляду на що позов є необґрунтованим.

Інших заяв по суті справи не надходило.

Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 16.06.2009 ОСОБА_1 прийнятий на службу в органи Державної кримінальної служби України відповідно до наказу від 01.06.2019 №47о/с, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с.17-19).

Наказом ДУ «Ковельська виховна колонія» від 21.10.2020 №75/ОС-20 капітана внутрішньої служби ОСОБА_1 , вихователя відділу соціально-виховної та психологічної роботи, звільнено з 03.11.2020 за пунктом 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку з скороченням штатів) (а.с.55).

На виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 по справі № 140/16345/20 наказом ДУ «Ковельська виховна колонія» від 13.04.2021 №12/ОС-21 ОСОБА_1 був поновлений на посаді вихователя відділу соціально-виховної та психологічної роботи ДУ «Ковельська виховна колонія» з 04.11.2020 (а.с.56).

13.04.2021 ОСОБА_1 ознайомився з повідомленням про заплановане вивільнення (звільнення) у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників ДУ «Ковельська виховна колонія» згідно з пунктом 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», яке відбудеться через 2 (два) місяці після ознайомлення з повідомленням (а.с.33).

Наказом ДУ «Ковельська виховна колонія» від 04.06.2021 №20/ОС-21 капітана внутрішньої служби ОСОБА_1 , вихователя відділу соціально-виховної та психологічної роботи установи звільнено 13.06.2021 згідно п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку з скороченням штатів) (а.с.15).

Надаючи правову оцінку правомірності звільнення його зі служби, суд приходить до таких висновків.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (ст. 43 Конституції України визначено).

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» №2713-IV від 23.06.2005, Законом України «Про Національну поліцію України» №580-VIII від 02.07.2015, Кодексом законів про працю України.

Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначає Закон України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України».

Статтею 3 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» визначено, що правовою основою діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України є Конституція України, цей та інші закони України, акти Президента України і Кабінету Міністрів України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти Міністерства юстиції України.

Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби).

Абзацом 1 частини другої статті 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» визначено, що служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Частиною восьмою цієї ж статті передбачено, що трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

За приписами частини п`ятої статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Частинами першою-третьою статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.

Пунктом 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Так, питання правомірності звільнення позивача із займаної посади на підставі пункту 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» було предметом розгляду в адміністративній справі №140/16345/20 за позовом ОСОБА_1 ДУ «Ковельська виховна колонія» Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу в частині, поновлення на службі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 у справі №140/16345/20 позов задоволено. Суд визнав протиправним та скасував пункт 4 наказу ДУ «Ковельська виховна колонія» від 21.10.2020 №75/ос-20 «З особового складу тривалого зберігання» в частині звільнення капітана внутрішньої служби ОСОБА_1 , вихователя відділу соціально-виховної та психологічної роботи установи 03 листопада 2020 року; поновив ОСОБА_1 на посаді вихователя відділу соціально-виховної та психологічної роботи ДУ «Ковельська виховна колонія» Міністерства юстиції України, з 04.11.2020; стягнув з ДУ «Ковельська виховна колонія» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 54 783,45 грн (а.с.37-41).

Разом з тим, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.10.2021 рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12.04.2021 у справі №140/16345/20 скасовано та прийнято постанову про відмову в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (а.с.42-44).

Частиною четвертою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, оскільки судовим рішенням у справі №140/16345/20, яке набрало законної сили, підтверджена правомірність звільнення позивача на підставі пункту 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» із займаної посади у зв`язку із скороченням штатів, тому підстави для задоволення позовних вимог останнього в частині визнання протиправним та скасування наказу ДУ «Ковельська виховна колонія» від 04.06.2021 №20/ОС-21, поновлення ОСОБА_1 на службі з 14.06.2021, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відсутні.

При цьому суд не бере до уваги твердження позивача про те, що його звільнення відбулось в період тимчасової непрацездатності, з огляду на таке.

Відповідно до статті 40 Кодексу законів про працю не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно до довідки КП «Волинський обласний військовий госпіталь» №26 від 18.06.2021 ОСОБА_1 перебував на лікуванні з 09.06.2021 по 18.06.2021, стати до роботи 19.06.2021 (а.с.16).

Тобто, позивач звільнений 13.06.2021 в період тимчасової непрацездатності.

Проте, під час розгляду справи суд встановив ту обставину, що відповідач, приймаючи оскаржуваний наказ від 04.06.2021 №20/ОС-21, не був обізнаний щодо обставин тимчасової непрацездатності позивача. Належних та допустимих доказів повідомлення ДУ «Ковельська виховна колонія» про тимчасову непрацездатність в період з 09.06.2021 по 18.06.2021, а також надання відповідачу листка непрацездатності позивач не надав.

Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає, що звільнення позивача зі служби проведено правомірно.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 визнання протиправною бездіяльності щодо своєчасного повного розрахунку при звільненні (невиплати грошової допомоги для оздоровлення), зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні зі служби, то суд враховує наступне.

Частиною першою статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до приписів статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналізуючи вищезгадані норми матеріального права, Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 (справа № 21-1765а15) дійшов до висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

При цьому, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Такі питання врегульовані КЗпП України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №807/3664/14, від 31 жовтня 2019 року у справа № 2340/4192/18.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення позивача зі служби.

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Відтак, нормами статті 47 КЗпП України визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення.

При цьому непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Суд встановив, що позивач звільнений зі служби 13.06.2021.

При цьому із відомості розподілу витрат ДУ «Ковельська виховна колонія» слідує, що 18.08.2021 позивачу проведено виплату в сумі 3674,15 грн з призначенням «заробітна плата» (як зазначив відповідач у відзиві, матеріальна допомога на оздоровлення) (а.с.32).

Отже, остаточний розрахунок з позивачем було проведено лише 18.08.2021.

Відтак, суд дійшов висновку про те, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка полягала у несвоєчасній виплаті належних грошових сум при звільненні зі служби, що є порушенням статті 116 КЗпП України та відповідно до статті 117 цього Кодексу - підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц). Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц): розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Водночас, чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19. Для застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно з`ясувати загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат для вирахування проценту, що складає грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у співвідношенні до загальної суми, що слугує підставою для застосування такого ж проценту середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні від загальної її суми, який буде визначений належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача, виходячи з принципу пропорційності (постанова Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 120/2617/20-а).

Як вбачається з довідки про доходи від 01.12.2021 №ВК/248 (а.с.54), позивачу виплачено при звільненні 7851,99 грн.

Отже, загальна сума, що підлягала виплаті при звільненні, становить 11526,14 грн (7851,99 грн + 3674,15 грн). При цьому виплачена 18.08.2021 сума в розмірі 3674,15 грн становить 31,88% від загальної суми, що підлягала виплаті.

Згідно із абзацом четвертим пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Суд бере до уваги довідку ДУ «Ковельська виховна колонія» від 01.12.2021 №ВК/248 (а.с.54), відповідно до якої розмір грошового забезпечення позивача за квітень 2021 року становив 4170,20 грн, за травень 2021 року - 9426,32 грн.

При цьому в квітні 2021 року з огляду на поновлення позивача на службі відповідно до наказу від 13.04.2021 №12-ОС/21 кількість календарних днів служби становить 18 (з 13.04.2021 по 30.04.2021), а в травні 2021 року - 31 календарний день.

Відтак, середньоденне грошове забезпечення за квітень-травень 2021 року становить 277,48 грн (4170,20 грн + 9426,32 грн / 49 календарних днів).

Період затримки розрахунку при звільненні становить з 14.06.2021 (наступний день після звільнення) по 18.08.2021 (день остаточного розрахунку), що складає 65 днів, а загальна сума середнього грошового забезпечення за цей період становить 18036,20 грн (277,48 грн х 65 днів).

Суд, виходячи з принципу пропорційності, вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 5749,94 грн як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (31,88% від 18036,20 грн).

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 шляхом визнання протиправною бездіяльності ДУ «Ковельська виховна колонія» щодо не проведення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні зі служби, зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на його користь (з урахуванням принципу пропорційності) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 5749,94 грн та про відмову в задоволенні решти позовних вимог.

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Ковельська виховна колонія» щодо непроведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні.

Зобов`язати Державну установу «Ковельська виховна колонія» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 5749,94 грн (п`ять тисяч сімсот сорок дев`ять грн 94 коп).

В задоволенні решти позовних відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );

Відповідач: Державна установа «Ковельська виховна колонія» (45010, Волинська обл., м.Ковель, вул.Шевченка, 20, ).

Головуючий-суддя Н.Б.Плахтій