Справа № 392/461/20
Суддя: Березій Ю. А.
Дата ухвалення: 2021-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 392/461/20
Провадження № 2-а/392/12/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 року м. Мала Виска

Маловисківський районний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді Березія Ю.А.,

при секретарі Кальній М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України та поліцейського роти № 4 батальйону Управління патрульної поліції в Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України Токар Лілії Вікторівни про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення від 9 квітня 2020 року серії ЕАК № 2365221 про накладення адміністративного стягнення за частиною 1 статті 132-1 КУпАП у виді штрафу 510 гривень.

Позов мотивовано тим, що 9 квітня 2020 року поліцейський Токар Л.В. винесла постанову про накладення адміністративного стягнення на позивача, в якій зазначила, що водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом DAF FX 105.510, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом TUR 30-3 Classic, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 9 квітня 2020 року о 22.06 на 244-му кілометрі автомобільної дороги М-21 перевозив великогабаритний вантаж не маючи спеціального дозволу, чим порушив Правила дорожнього руху.

Позивач зазначив, що 9 квітня 2020 року о 22.06 він насправді керував транспортним DAF FX 105.510, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом TUR 30-3 Classic, реєстраційний номер НОМЕР_2 , та здійснював перевезення вантажу, транспортні габарити якої особисто не заміряв, але візуально вони не перевищували нормативно встановлених 2,6 м (ширина) та 4 м (висота).

Позивач вважає, що притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 132-1 КУпАП, є недоведеним і необґрунтованим, а складання постанови було вчинене з порушенням норм закону. Так, в оскаржуваній постанові відсутні будь-які відомості щодо вантажу та його габаритних параметрів, зокрема не зазначено який саме вантаж перевозив та які саме його параметри. Також відповідачами не надано доказів дотримання процедури здійснення габаритно-вагового контролю у спеціально відведеному місці, а процедура заміру габаритів вантажу проводилась поліцейським пристроєм «рулеткою», на який не було пред`явлено свідоцтво виданого уповноваженим органом виконавчої влади у сфері метрології.

Вказав, що відповідачем не надано жодного доказу вини позивача у скоєнні даного правопорушення, в тому числі не визначено яким чином відповідач дійшов висновку про перевезення позивачем негабаритного вантажу та необхідність пред`явлення для цього «відповідних» дозволів. Окрім того, відповідачем не вказано, чи вчинялись відповідачем при розгляді справи про адміністративне правопорушення відповідні заміри та навіть не вказано відомості щодо вантажу, який перевозився позивачем.

Ухвалою судді від 27 квітня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 15).

Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що твердження позивача є хибними, а позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню судом. Відповідач зазначив, що вирішуючи питання про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, він (відповідач) оцінив всі обставини справи та докази вчинення позивачем адміністративного правопорушення, а факт правопорушення підтверджується постановою у справі про адміністративне правопорушення та письмовим рапортом інспектора. Відсутність запису в бланку постанови про технічний засіб, яким здійснювався відеозапис, не може виступати самостійною підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення у випадку об`єктивної винуватості особи у вчиненні правопорушення. Вказав, що використання для вимірювання приладу рулетки, без сертифікату є правомірним, відповідно до Наказу Держспоживчстандарту № 28 від 1 лютого 2005 року, зареєстрованого в Міністрестві юстиції України 4 травня 2005 року за № 466/10746 «Про затвердження переліку продукції, що підлягає обов`язковій сертифікації в Україні».

Позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (частина 2 статті 2 КАС України).

Пунктом 19 статті 4 КАС України визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Відповідно до статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (стаття 19 КАС України).

Згідно статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом. Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Відповідно до частини 1 статті 132-1 КУпАП порушення правил дорожнього перевезення небезпечних вантажів, правил проїзду великогабаритних і великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами - тягне за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб, відповідальних за технічний стан, обладнання, експлуатацію транспортних засобів, уповноважених з питань безпеки перевезення небезпечних вантажів, громадян - суб`єктів господарської діяльності - у розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно пункту 22.5 Правил дорожнього руху за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м (для сільськогосподарської техніки, яка рухається за межами населених пунктів, дорогами сіл, селищ, міст районного значення, 3,75 м), за висотою від поверхні дороги 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах 4,35 м), за довжиною 22 м (для маршрутних транспортних засобів 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах до 46 т), навантаження на одиночну вісь 11 т (для автобусів, тролейбусів 11,5 т), здвоєні осі 16 т, строєні 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь 11 т, здвоєні осі 18 т, строєні 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.

Статтею 245 КУпАП визначено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Ніхто не може бути підданим заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності (стаття 7 КУпАП).

Згідно статті 254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається у двох екземплярах, один з яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності. Протокол не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу.

Протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі. Протоколи не складаються і в інших випадках, коли відповідно до закону штраф накладається і стягується, а попередження оформлюється на місці вчинення правопорушення. У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу (стаття 258 КУпАП).

Доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами (стаття 251 КУпАП).

Відповідно до статті 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення визначено положеннями статті 279 КУпАП.

Відповідно до пунктів 1, 2 і 9 Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затверджена наказом МВС України від 07 листопада 2015 року № 1395, справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, за місцем проживання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за місцем реєстрації транспортного засобу та на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема частинами першою, другою і третьою статті 122 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення. Розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, який розглядає цю справу. Поліцейський, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення (якщо складення протоколу передбачається КУпАП), заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання. Під час розгляду справи потерпілого може бути опитано як свідка.

Судом встановлено, 9 квітня 2020 року поліцейський роти № 4 батальйону Управління патрульної поліції в Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України Токар Л.В. винесла постанову серії ЕАК № 2365221 про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 за частиною 1 статті 132-1 КУпАП у виді штрафу 510 гривень (а. с. 10).

Відповідно до опису обставин, установлених при розгляді справи, водій ОСОБА_1 9 квітня 2020 року о 22.06 на 244-му кілометрі автомобільної дороги М-21 перевозив великогабаритний вантаж, не маючи спеціального дозволу.

Позивач вказує, що 9 квітня 2020 року о 22.06 він насправді керував транспортним DAF FX 105.510, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом TUR 30-3 Classic, реєстраційний номер НОМЕР_2 , та здійснював перевезення вантажу, транспортні габарити якої особисто не заміряв, але візуально вони не перевищували нормативно встановлених 2,6 м (ширина) та 4 м (висота).

ОСОБА_1 зазначив, що притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 132-1 КУпАП є недоведеним і необґрунтованим, а складання постанови було вчинене з порушенням норм закону, оскільки в оскаржуваній постанові відсутні будь-які відомості щодо вантажу та його габаритних параметрів, зокрема не зазначено який саме вантаж перевозив та які саме його параметри. Також відповідачами не надано доказів дотримання процедури здійснення габаритно-вагового контролю у спеціально відведеному місці, а процедура заміру габаритів вантажу проводилась поліцейським пристроєм «рулеткою», на який не було пред`явлено свідоцтво виданого уповноваженим органом виконавчої влади у сфері метрології.

Відповідно до п. 1.10 ПДР України габаритно-ваговий контроль - перевірка габаритних і вагових параметрів транспортного засобу (в тому числі механічного транспортного засобу), причепу і вантажу на предмет відповідності встановленим нормам щодо габаритів (ширина, висота від поверхні дороги, довжина транспортного засобу) та щодо навантаження (фактична маса, осьове навантаження), яка проводиться відповідно до встановленого порядку на стаціонарних або пересувних пунктах габаритно-вагового контролю.

Згідно п.п. 7 п. 2, п.15 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2007 р. № 879 "Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування" місцем здійснення габаритно-вагового контролю являється спеціально облаштоване місце розташування стаціонарних або пересувних пунктів габаритно-вагового контролю. Контроль за наявністю у водіїв великовагових та великогабаритних транспортних засобів дозволу на рух здійснюють відповідні підрозділи МВС, що забезпечують безпеку дорожнього руху, та територіальні органи Укртрансбезпеки, які здійснюють габаритно-ваговий контроль.

Отже, для притягнення особи за порушення зазначених вимог Правил дорожнього руху необхідно встановити факт переміщення транспортним засобом, зокрема у даному випадку, великогабаритного вантажу.

Системний аналіз Правил дорожнього руху та Постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 року № 879 "Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування" свідчить про те, що даний факт підлягає доведенню шляхом здійснення габаритно-вагового контролю, який регламентований Порядком здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженим постановою КМ України від 27.06.2007 року №879.

Пунктами 6, 12, 18 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями і залізничними переїздами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2001 року № 30 визначено, що габаритно-ваговий контроль, крім документального здійснюється виключно в пунктах габаритно-вагового контролю посадовими особами та/або працівниками відповідних органів. Вимірювальне і зважувальне обладнання для здійснення габаритно-вагового контролю повинне утримуватися у робочому стані; періодично проводиться повірка (метрологічна атестація), також обладнання з подальшим клеймуванням (пломбуванням) та видачею відповідного свідоцтва спеціальним уповноваженим органом виконавчої влади у сфері метрології. За результатами точного габаритно-вагового контролю на стаціонарному або пересувному пункті водієві транспортного засобу видається довідка результатів здійснення контролю із зазначенням часу і місця його проведення, а на запит водія - міжнародний сертифікат зважування вантажних транспортних засобі, якщо пункт габаритно-вагового контролю уповноважений видавати такі сертифікати.

Крім того, відповідно до п. 18 зазначеної вище постанови КМУ за результатами габаритно-вагового контролю на стаціонарному або пересувному пункті водієві транспортного засобу видається довідка про здійснення габаритно-вагового контролю із зазначенням часу і місця його здійснення.

Відповідачем не зафіксовані габарити вантажу, що перевозився позивачем; про проведення будь-яких замірів в оскаржуваній постанові не вказується, довідка про здійснення габаритно-вагового контролю із зазначенням часу і місця його здійснення позивачу не видавалась і не надана суду.

Відповідачем також в оскаржуваній постанові не зазначене конкретне вимірювальне обладнання, за допомогою якого здійснювались виміри вантажу, будь яка інформація щодо повірки, атестації, отримання свідоцтва на вимірювальний прилад відповідно до п. п. 6, 12, 18 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями і залізничними переїздами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2001 року №30, також не були пред`явлені.

Крім цього, всупереч нормам Постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2007р № 879 вимірювання вантажу не здійснене на спеціально облаштованому місці розташування стаціонарних або пересувних пунктів габаритно-вагового контролю, оскільки така інформація відсутня у оскаржуваній постанові.

Дослідивши матеріали справи, суд не виявив доказів вчинення позивачем зазначеного адміністративного правопорушення.

Судом також встановлено, що жодних пояснень свідків та доказів здійснення дотримання відповідачем процедури здійснення габаритно-вагового контролю у спеціально відведеному місці, в тому числі, певному пересувному пункті, проведення перевірки відповідності габаритів вантажу нормам із складенням відповідного документу, які б підтвердили порушення позивачем Правил дорожнього руху, крім викладених інспектором обставин в постанові та рапорті, не міститься.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства по справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху і експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови повинен відповідати вимогам, передбаченим статтями 283, 284 КУпАП. У ній повинні бути докази, на яких базується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, і вказано мотиви не взяття до уваги інших доказів, на які посилається правопорушник чи висловлені останнім доводи.

Дослідивши та оцінивши в сукупності докази, які надані у розпорядження суду учасниками справи, суд дійшов висновку про те, що належні і допустимі докази, які підтверджують наявність обставин, які викладені в постанові про накладення адміністративного стягнення відсутні.

Відповідно до приписів статті 77 КАС України, у справах за позовом фізичної особи щодо оскарження постанов про притягнення до адміністративної відповідальності обов`язок доказування правомірності своїх дій покладається на суб`єкта владних повноважень.

Постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є беззаперечним доказом вчинення ним правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Салабіаку проти Франції» від 7 жовтня 1988 року зазначив, що тягар доведення вини покладається на обвинувачення і будь-які сумніви повинні бути на користь обвинуваченого. З метою судового переслідування необхідно приєднати до справи достатньо доказів для засудження обвинуваченого.

Правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосування державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.

В рекомендації №R(91)1 Комітету Ради Європи Державам-членам стосовно адміністративних санкцій від 13 лютого 1991 року рекомендовано урядам держав-членів керуватися у своєму праві та практиці принципом, згідно з яким обов`язок забезпечення доказів покладається на адміністративний орган влади (принцип 7).

Перевірка законності постанови про накладення адміністративного стягнення здійснена в частині застосування відповідачем норм матеріального та процесуального права.

Постанова про накладення адміністративного стягнення є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений.

Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.

Проте, відповідачем не надано доказів на підтвердження факту скоєння ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 132-1 КУпАП, незважаючи на те, що позивачем цей факт заперечується.

Відповідно до статті 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Оскільки в розпорядженні суду відсутні докази, які спростовують твердження позивача про те, що від не порушував вимоги Правил дорожнього руху, за таких обставин порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 9 квітня 2020 року серії ЕАК № 2365221 поліцейського батальйону 1 роти 4 Управління патрульної поліції в Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України Токар Л.В. за частиною 1 статті 132-1 КУпАП у виді штрафу 510 гривень.

Керуючись статтями 244, 246 КАС України,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 9 квітня 2020 року серії ЕАК № 2365221 поліцейського роти № 4 батальйону Управління патрульної поліції в Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України Токар Лілії Вікторівни про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 за частиною 1 статті 132-1 КУпАП у виді штрафу 510 гривень.

Провадження у справі закрити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ;

відповідач Управління патрульної поліції в Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, вул. Ботаніча, 24 в м. Вінниця;

відповідач поліцейський батальйону 1 роти 4 Управління патрульної поліції в Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України Токар Лілія Вікторівна, вул. Ботаніча, 24 в м. Вінниця.

Головуючий

суддя