Справа № 640/8319/20
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2021-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/8319/20 Суддя (судді) першої інстанції: Маруліна Л.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2021 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В.В.,

суддів: Ганечко О.М., Василенка Я.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань про поновлення на роботі, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 вересня 2021 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила:

- визнати бездіяльність Департаменту з питань виконання кримінальних покарань по невиконанню наказу Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України від 16.09.2019 року №125/ОС-19 протиправною;

- зобов`язати Департамент з питань виконання кримінальних покарань виконати наказ Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України від 16.09.2019 року №125/ОС-19, шляхом поновлення ОСОБА_1 на посаді провідного спеціаліста відділу з організаційно-аналітичних питань Управління забезпечення

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 вересня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати спірне рішення суду та задовольнити позовні вимоги.

Доводи ОСОБА_1 - аналогічні викладеним у позовній заяві, та мотивовані тим, що відповідачем безпідставно не забезпечено позивача робочим місцем у зв`язку із ліквідацією Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України, яке гарантовано наказом від 16.09.2019 року № 125/ОС-19.

Разом з тим, зазначено, що судом першої інстанції не дослiдженi обставини, що позивач не ознайомлена пiд пiдпис iз наказом про звільнення, та що за нею зберiгається посада i заробiтна плата на час професiйного навчання. Також вказано, що Адмiнiстрацiя Державної кримінально-виконавчої служби України не мала права звiльняти позивачку з роботи, яка мала б бути переведена до Департаментy з питань виконання кримiнальних покарань.

Також вказано, що рiшенням Окружного адмiнiстративного суду м. Києва вiд 30.09.2020 по справi №640/8379/20, яке набрало законної сили встановлено незаконнiсть звiльнення позивачки.

Представники сторін, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення питання, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, колегія суддів, з урахуванням положень п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, з 10.05.2018 позивачка працювала на посаді провідного спеціаліста відділу організаційно-аналітичної роботи та планування Управління організаційно-аналітичного, документального та адміністративно-господарського забезпечення Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України.

Адміністрацією ДКВС України, у зв`язку зі вступом позивача на денну форму навчання до Національної академії державного управління при Президентові України, видано наказ від 16.09.2019 № 125/ОС-19 «Про навчання ОСОБА_1 », в якому зазначено, що позивач є слухачем денної форми навчання Національної академії державного управління при Президентові України (м. Київ) із збереженням на час навчання посади та заробітної плати, з 16 вересня 2019 року.

Надалі, наказом Адміністрації ДКВС України від 18.03.2020 року № 149ЮС-20 позивачку звільнено з посади провідного спеціаліста відділу організаційно-аналітичної роботи та планування Управління організаційно-аналітичного, документального та адміністративно-господарського забезпечення Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України з 18 березня 2020 року у зв`язку з ліквідацією Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» з припиненням державної служби.

Вважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка виявилася у невиконанні наказу від 16.09.2019 № 125/ОС-19 «Про навчання ОСОБА_1 », тобто, у незбереженні на час навчання посади, яку займала позивач на час його видання, позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що належним способом захисту порушеного права в межах спірних правовідносин мало б бути оскарження наказу Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України від 18.03.2020 № 149ЮС-20, яким позивачку звільнено у зв`язку з ліквідацією Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України, проте позивачкою зазначений не оскаржено, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Аналізуючи обставини справи, доводи апелянта та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення, з огляду на таке.

Статтею 1 Закону України від 10.12.2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (Закон №889) встановлено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Відповідно до частини другої вказаної статті, державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно з частинами першою, другою статті 48 Закону №889 державним службовцям створюються умови для підвищення рівня професійної компетентності шляхом професійного навчання, яке проводиться постійно.

Професійне навчання державних службовців проводиться за рахунок коштів державного бюджету та інших джерел, не заборонених законодавством, через систему підготовки, перепідготовки, спеціалізації та підвищення кваліфікації, зокрема в галузі знань «Публічне управління та адміністрування», у встановленому законодавством порядку в навчальних закладах, установах, організаціях незалежно від форми власності, які мають право надавати освітні послуги, у тому числі за кордоном.

Частиною сьомою статті 48 Закону №889 визначено, що на строк професійного навчання за державним службовцем зберігаються його посада та заробітна плата.

Так, Адміністрацією Державної кримінально-виконавчої служби України видано наказ від 16.09.2019 № 125/ОС-19 «Про навчання ОСОБА_1 », з якого вбачається, що позивачка була слухачем денної форми навчання Національної академії державного управління при Президентові України (м. Київ) із збереженням на час навчання посади та заробітної плати, з 16 вересня 2019 року.

Наказом Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України від 18.03.2020 №149ЮС-20 позивача звільнено з посади провідного спеціаліста відділу організаційно-аналітичної роботи та планування Управління організаційно-аналітичного, документального та адміністративно-господарського забезпечення Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України з 18 березня 2020 року у зв`язку з ліквідацією Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» з припиненням державної служби та визначено виплатити вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечено апелянтом, наказ Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України від 18.03.2020 №149ЮС-20, позивачкою не оскаржено.

Поряд з викладеним, апелянт стверджує про наявність підстав для поновлення на роботі, посилаючись, зокрема, на наказ від 16.09.2019 №125/ОС-19 «Про навчання ОСОБА_1 », який не стосується правовідносин щодо звільнення та поновлення останньої.

Разом з тим, у провадженні Окружного адміністративного суду м. Києва перебувала адміністративна справа №640/8379/20 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань про стягнення з Департаменту з питань виконання кримінальних покарань на користь позивачки невиплаченої заробітної плати на підставі статті 116 КЗпП України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.09.2020 року справі №640/8379/20, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2021 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Департаменту з питань виконання кримінальних покарань щодо не виплати ОСОБА_1 при звільненні із займаної посади заробітної плати за час її навчання в Національній академії державного управління при Президентові України, та зобов`язано Департамент з питань виконання кримінальних покарань здійснити розрахунок сум при звільненні, які підлягають виплаті позивачці відповідно до вимог статті 116 КЗпП України. В іншій частині позову відмовлено.

Крім того, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.04.2021 у справі №640/8379/20, якою у задоволенні заяви про винесення додаткового рішення відмовлено, у мотивувальній частині наголошено, що під час звернення до суду з адміністративним позовом у справі №640/8379/20 позивачкою не заявлялись вимоги щодо визнання протиправним та скасування наказу Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України від 18.03.2020 року №149/ОС-20. Відтак, звертаючись із позовом до суду про стягнення недоотриманої суми заробітної плати при звільненні, позивачем не висловлено незгоди із наказом від 18.03.2020 №149ЮС-20.

Так, позивачкою в апеляційній скарзі зазначено, що всупереч частини 4 статті 78 КАС України суд не повинен був відмовляти у задоволенні позову, адже вищевказаним рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.09.2020 по справі №640/8379/20 встановлено незаконність її звільнення.

Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України встановлено, що обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оцінюючи такі твердження апелянта, колегія суддів акцентує увагу на тому, що згідно з рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.09.2021 по справі №640/8379/20, позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Департаменту з питань виконання кримінальних покарань щодо не виплати ОСОБА_1 при звільненні із займаної посади заробітної плати за час навчання в Національній академії державного управління при Президентові України.

Таким чином, судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення враховано рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.09.2021 по справі №640/8379/20 відповідно до частини 4 статті 78 КАС України, та вірно встановлено, що здійснюючи дії щодо подання позову до суду про стягнення недотриманої суми заробітної плати при звільненні, позивачко не оскаржено наказ від 18.03.2020 №149/ОС-20, яким ОСОБА_1 звільнено з посади, з огляду на що, відповідні твердження апелянта є передчасними та суперечать змісту судового рішення у справі №640/8379/20.

В свою чергу, твердження апелянта, що наказ Адміністрації ДКВС України від 18.03.2020 року №149ЮС-20, виданий Головою Ліквідаційної комісії є нікчемним в силу закону, є неспроможними, позаяк правомірність чи протиправність наказу про звільнення встановлюється безпосередньо судом у разі оскарження такого наказу особою, права якої порушено таким наказом.

Оцінюючи твердження позивачки щодо відсутності підстав для її звільнення, колегія суддів враховує таке.

Постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року №20 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальний орган Міністерства юстиції Адміністрацію Державної кримінально-виконавчої служби України та Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції.

Пунктом 2 цієї постанови утворено як юридичну особу публічного права міжрегіональний територіальний орган Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань - Департамент з питань виконання кримінальних покарань, який відповідно абзацу третього пункту 3 зазначеної постанови є правонаступником територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови.

Наказом Міністерства юстиції України від 31.01.2020 № 465/к «Про втрату чинності наказу Міністерства юстиції України від 10.12.2008 № 4591/к «Про затвердження штату Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України» визнано таким, що втратив чинність наказ Міністерства юстиції України від 10.12.2008 № 4591/к «Про затвердження штату Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України» та скорочено штат Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Як вже було зазначено, наказом Адміністрації ДКВС України від 18.03.2020 № 149/ОС-20 позивачку було звільнено у зв`язку з ліквідацією Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» з припиненням державної служби.

Апелянтом зазначений наказ Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України «Про звільнення» від 18.03.2020 № 149/ОС-20 у визначений законом спосіб не оскаржувався, жодних рішень щодо його скасування не приймалося, а тому він є чинним на час апеляційного розгляду справи.

Крім того, строки його оскарження визначені ч. 5 ст. 122 КАС України вичерпано, а відтак позивачку звільнено з державної служби з дотриманням вимог закону, а апеляційна скарга є такою, що не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з тим, що оскільки ОСОБА_1 не оскаржено наказ Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України від 18.03.2020 № 149ЮС-20 про звільнення, то доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та такими, що не спростовують правомірність висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань.

За результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку за наслідками розгляду даної справи.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 вересня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань про поновлення на роботі - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. М. Ганечко