Справа № 461/2861/21
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2021-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 рокуЛьвівСправа № 461/2861/21 пров. № А/857/19939/21

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання Рибачука А.В.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 жовтня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Галицької митниці Держмитслужби України про визнання протиправною та скасування постанови,-

суддя (судді) в суді першої інстанції Радченко В.Є.,

час ухвалення рішення 12:02:03,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 25 жовтня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

13 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Галицької митниці Держмитслужби України, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про порушення митних правил № 0196/20900/21 від 16 березня 2021 року, якою накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 116883,18 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 02 лютого 2021 року інспектором митного поста Прикарпаття Галицької митниці Держмитслужби було складено протокол про порушення митних правил, яким позивачу інкриміновано вчинення порушення митних правил шляхом заявлення неправдивих відомостей, необхідних для визначення митної вартості товарів, а саме календарного року виготовлення товарів під час декларування їх у митній декларації № UA209250/2020/026945 від 31 грудня 2020 року. Інспектор митного поста вважав, що позивачем вчинено порушення митних правил, відповідальність за яке передбачена ст. 485 Митного кодексу України. 02 квітня 2021 року засобами поштового зв`язку отримано від Державної митної служби України постанову Галицької митниці ДМС № 0196/20900/21 від 16 березня 2021 року, якою незаконно притягнуто до відповідальності у справі про порушення митних правил і накладено штраф у розмірі 116883,18 грн відповідно до норми ст. 485 Митного кодексу України. Вказує, що у його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, відсутня подія адміністративного правопорушення, а зазначені висновки митного органу не відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства України, оскільки зазначені кабіни для вантажних автомобілів позивачем отримано згідно з контрактом № 05/2019 від 05 лютого 2019 року, укладеного між ним та фірмою SprintCommercials LTD всю відповідальність за інформацію про товар несе відправник товару, яким були видані відповідні інвойси на вищезазначені кабіни, у яких була зафіксована вся інформація на товари. Дана інформація була використана для оформлення електронної митної декларації №UA209250/2021/001419. Позивач не є ні виробником, ні відправником товару, тому у його розпорядженні була лише та інформація, яка зафіксована у товаро-супровідних документах відправником. Таким чином, у нього не могло бути умислу щодо подання недостовірної інформації для заниження митної вартості чи зменшення митних платежів, бо керувався інформацією, наданою відправником. При оформленні електронної митної декларації № UA209250/2020/026945 від 31 грудня 2020 року митним декларантом було використано інформацію надану, відправником товару і зафіксовану в інвойсах відповідно до норм ст. 51, ст. 53, ст. 57 Митного кодексу України. Крім цього, відповідно до норми ст. 54 Митного кодексу України митним органом було проведено контроль за правильністю визначення митної вартості задекларованих товарів декларантом і ухвалено рішення про коригування митної вартості від 30 грудня 2020 року, 31 грудня 2020 року та 27 січня 2021 року та визначено митну вартість товарів відповідно до норми п. 3 ч. 5 ст. 54 Митного кодексу України. Коригування митної вартості не заперечувалося позивачем і всі платежі нараховані відповідно до відкоригованої митним органом вартості були здійснені. Позивачем було проведено оплату послуг експерта з визначення року виготовлення та вартості отриманих товарів. Також позивачу не було повідомлено про дату і час розгляду справи, що суперечить нормам ст. 277-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст. 498, 526 Митного кодексу України.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20 жовтня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що матеріалами справи не підтверджено здійснення позивачем достатніх мір для фактичної перевірки товару, оскільки він не переконався в технічній характеристиці товару, а саме щодо року виготовлення таких товарів. Тобто позивач заявив в гр.31 митної декларації неправдиві відомості про технічні характеристики товару, вказавши відповідно роки випуску кабін до вантажних автомобілів 2008 та 2005 замість 2012 та 2007 роки виготовлення, необхідні для визначення його митної вартості.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що опис товарів № 2 та № 4 у електронній митній декларації № UA209250/2020/026945, а саме кабіни для вантажного автомобіля MAN тип TGM 18-250, що був в експлуатації з 2008 року, серійний номер N18D627 та кабіни для вантажного автомобіля марки RENAULT тип PREMIUM, що був в експлуатації з 2005 року, серійний номер 13R0905010, в тому числі щодо року їх виготовлення, було складено на підставі відомостей товаросупровідних документів (рахунок-фактура № 145-1/20 від 30 жовтня 2020 року), автентичність яких відповідачем під сумнів не ставилась та не оспорювалась. Поставка товару згідно п. 3.2 контракту № 05/2019 від 05 лютого 2019 року здійснювалась на умовах DDU м. Івано-Франківськ згідно правил «INCOTERMS» 2000, тобто товар та супровідні документи отримані позивачем на митній території України в м. Івано-Франківську. Згідно висновків експертного дослідження від 06 січня 2021 року № 22/23/21-28 та № 22/27/21-28 від 06 січня 2021 року реквізити та записи супровідного документа (інвойс № 145-1/20 від 30 жовтня 2020 року) змінам не піддавались.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не прибули, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, що відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 3 ст. 268, ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, постановою в.о.начальника Галицької митниці Держмитслужби Корчаком С.П. від 16 березня 2021 року позивача визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ст. 485 Митного кодексу України.

З даної постанови слідує, що 31 грудня 2020 року фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 до відділу митного оформлення № 1 митного поста «Прикарпаття» Галицької митниці Держмитслужби подано електронну митну декларацію на товар, ввезений на митну територію України на його адресу від компанії SPRINT COMMERCIALSLTD(юридична адреса:21GLOUCESTERROADFELTHAMLONDON,TW135BYВеликобританія), на підставі рахунку фактури від 30 жовтня 2020 року № 145-1/20 та контракту від 05 лютого 2019 року № 05/2019. Дана декларація була зареєстрована 31 грудня 2020 року за № UA209250/2020/026945. У графі 31 електронної митної декларації від 31 грудня 2020 року за № UA209250/2020/026945 гр.України ОСОБА_1 вказав наступний опис товару № 2, а саме: кабіна до вантажного автомобіля марки MAN, тип-TGM18-250, такий, що був в експлуатації, 2008 року випуску, серійний номер НОМЕР_1 , некомплектна, номер кузова - 0, кількість 1шт., та товару № 4: кабіна для вантажного автомобіля марки RENAULT, тип - PREMIUM, такий, що був в експлуатації, 2005 року випуску, серійний номер - 13R0905010, некомплектна, номер кузова - 0, кількість 1 шт., виробник RENAULT, країна виробництва FR. Водночас, в ході здійснення митного контролю та на основі висновків про якісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями експертних досліджень Івано-Франківського відділення Київського науково дослідного інституту судових експертиз 06 січня 2021 року № 22/23/21-28 та від 06 січня 2021 року № 26/27/21-28 встановлено розбіжності у роках виготовлення товарів № 2 та № 4, а саме, заводський номер кабіни (N18D627)ТЗ MANTGM18.250 2012 календарного року виготовлення; заводський номер кабіни (13R-09 05010) T3 RENAULT PREMIUM 2007 календарного року. Відповідно до службової записки спеціалізованого підрозділу митниці УМПMB КТ №7.4-15-44-241 від 28 січня 2021 року декларантом у графі № 31 митної декларації № UA209250/2020/026945 від 31 грудня 2020 року не було вказано точних даних для визначення вартості товару, що спричинило недобори митних платежів в розмірі 38961,06 грн.

У своєму поясненні від 29 січня 2021 року ФОП ОСОБА_1 , зокрема, вказав, що на його адресу згідно із контрактом № 05/2019 з Великобританії було відправлено товар по рахунку № 145-1/20, кабіни до вантажних автомобілів марки MAN та RENAULT. Під час подачі митної декларації він заявив роки виготовлення цих кабін згідно із товаро супровідними документами. Дослідження щодо року виготовлення цих кабін він не проводив та заяву на проведення ідентифікаційного огляду не подавав.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.

Однак, колегія суддів не погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 248 МК України митне оформлення розпочинається з моменту подання митному органу декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації чи документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення.

За правилами ч. 2 ст. 264 МК України митна декларація та інші документи подаються митному органу в електронному вигляді з дотриманням вимог цього Кодексу або на паперових носіях. Митна декларація на паперовому носії супроводжується її електронною копією. Разом із митною декларацією митному органу подаються рахунок або інший документ, що визначає вартість товару, та, у випадках, установлених цим Кодексом, декларація митної вартості. Відомості про документи, визначені частиною третьою статті 335 цього Кодексу, зазначаються декларантом або уповноваженою ним особою у встановленому порядку в митній декларації. На вимогу митного органу декларант або уповноважена ним особа зобов`язані надати митному органу оригінали таких документів або засвідчені в установленому порядку їхні копії, якщо законодавством не передбачено подання оригіналів.

Згідно із ч. 8 ст. 264 МК України з моменту прийняття митним органом митної декларації вона є документом, що засвідчує факти, які мають юридичне значення, а декларант або уповноважена ним особа несе відповідальність за подання недостовірних відомостей, наведених у цій декларації.

Частиною 1 ст. 458 МК України встановлено, що порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, а саме протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

Відповідно до ст. 485 МК України встановлено, що заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТЗЕД та його митної вартості, та/або надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості, або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, а так само використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів.

При цьому суд апеляційної інстанції погоджується із судом першої інстанції у тому, що склад правопорушення, передбаченого ст. 485 МК України, передбачає вчинення особою умисних цілеспрямованих дій з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру.

Згідно із ч. 1 ст. 487 МК України провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до цього Кодексу, а в частині, що не регулюється ним, - відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до положень ст. 10 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Статтею 11 КУпАП передбачено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

З огляду на наведені правові норми, колегія суддів вважає, що для притягнення позивача до відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 485 МК України, необхідно встановити вчинення ним активних дій з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру шляхом повідомлення митному органу неправдивих відомостей, а отже наявність у особи умислу на вчинення таких протиправних дій.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується контролюючим органом, у документах, що були у розпорядженні позивача та надані уповноваженим особам Митниці під час митного оформлення товарів, рік виготовлення кабін до вантажних автомобілів марки MAN та RENAULT було вказано 2008 та 2005 відповідно. Доказів того, що у розпорядженні позивача на час подання митної декларації №UA209250/2020/026945 від 31 грудня 2020 року були відомості щодо іншого року виготовлення вказаних товарів у матеріалах справи немає.

Окрім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що жодним нормативним актом не передбачено обов`язок декларанта перевіряти дані, що зазначені в товаро-супровідних документах при заповненні митних декларацій.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Хоча ця справа стосується податкового спору, на переконання колегії суддів, у ній закладено один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між суб`єктом приватного права і суб`єктом владних повноважень, який передбачає, що останній зобов`язаний забезпечити доведення в суді правомірності свого рішення, дії або бездіяльності, оскільки, в протилежному випадку, презюмується, що вони є протиправними.

Водночас, колегія суддів вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Відтак, на переконання колегії суддів, відповідачем не було доведено того, що під час оформлення товарів, а саме, кабін до вантажних автомобілів марки MAN та RENAULT, позивач, вказуючи рік його виготовлення, діяв недобросовісно, з умислом щодо заявлення неправдивих відомостей з метою заниження митної вартості імпортованого автомобіля.

Крім цього, як встановлено судом першої інстанції позивачем задекларовано товари згідно із поданою митною декларацією від 28 січня 2021 року № UA209250/2021/001418 з урахуванням рішень Галицької митниці Держмитслужби про коригування митної вартості від 31 грудня 2020 року № UA209000/2020/100125/2 та від 27 січня 2021 року № UA209000/2021/000002/2, якими скориговано митну вартість товарів, а саме, кабін до вантажних автомобілів марки MAN та RENAULT. Вищевказане, на думку колегії, свідчить про відсутність в діях позивача умислу на вчинення дій з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру шляхом повідомлення митному органу неправдивих відомостей.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку про протиправність постанови в справі про порушення митних правил № 0196/20900/21 від 16 березня 2021 року, оскільки висновки митниці про наявність у діях позивача складку правопорушення, передбаченого ст. 485 МК України, є необґрунтованими.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Поряд з тим, частиною 1 ст. 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи слідує, що позивачем згідно квитанції № МР_АВ18079800А_18754954 від 09 квітня 2021 року сплачено судовий збір за подання адміністративного позову в розмірі 2270,00 грн та згідно квитанції № 0.0..1 від 29 жовтня 2021 року сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1362,00 грн.

Отже, колегія суддів вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Галицької митниці Держмитслужби на користь ОСОБА_1 3632,00 грн судового збору.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Керуючись ст. 243, ст. 286, ст. 308, ст. 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 жовтня 2021 року у справі № 461/2861/21 скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Галицької митниці Держмитслужби від 16 березня 2021 року в справі про порушення митних правил № 0196/20900/21, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ст. 485 Митного кодексу України, та закрити провадження у вказаній справі про порушення митних правил.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Галицької митниці Держмитслужби (вул. Костюшка, 1, м. Львів, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги в розмірі 3632,00 грн три тисячі шістсот тридцять дві гривні).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та не може бути оскаржена.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 07 грудня 2021 року.