Справа № 140/11118/21
Суддя: Дмитрук Валентин Васильович
Дата ухвалення: 2021-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року ЛуцькСправа № 140/11118/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Дмитрука В.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянина Королівства ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Королівства ОСОБА_1 звернувся із позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу від 22.09.2021 №87, зобов`язання оформити документи для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту в Україні.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що громадянин Королівства ОСОБА_1 , перебуваючи у Волинському пункті тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства звернувся до відповідача із заявою від про визнання його біженцем в Україні, про що складено довідку про звернення за захистом від 02.09.2021 №2021LT0022.

Повідомленням від 24.09.2021 №16 Управління ДМС України у Волинській області проінформувало позивача про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту в Україні, зазначивши про відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у зв`язку із чим був прийнятий оскаржуваний наказ від 22.09.2021 №87.

Позивач вказує, що повертатись до ОСОБА_2 не може, оскільки: 1) зазнав нападу та загроз його життю, через що потрапив у важкий психологічний стан та депресію, декілька разів намагався вчинити самогубство, в зв`язку з чим побоюючись за своє життя та сім`ю виїхав з країни; 2) Марокко є учасником конфлікту на півдні пустелі, в зв`язку з чим існують побоювання щодо призову в діючу армію, в той час як позивач через фобію крові, куль, вибухів, від такого призову відмовляється, наслідком чого може стати ув`язнення.

Позивач зазначає, що змушений просити захисту в Україні через те, що не бажає повертатись в країну, де до нього може бути застосоване нелюдське, або таке, що принижує гідність поводження, натомість відповідачем не перевірена вся інформація про місце його походження та ситуацію, що склалась.

Вважає вищезазначений наказ неправомірним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на що просить адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Представник Управління ДМС України у Волинській області у відзиві на позовну заяву від 20.10.2021 №0701.6-5101/0701.6.2-21 позовних вимог не визнала, мотивуючи тим, що подана позивачем заява була очевидно необґрунтованою з огляду на наступне:

- як вбачається з рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.08.2020 у справі № 161/13753/20 ОСОБА_3 (в подальшому в зв`язку з встановленням наявності паспортного документа та приведення у відповідність даних позивача, заяву останнього розглянуто як ОСОБА_4 ) вчинив незаконне, поза межами пунктів пропуску, перетинання державного кордону із України в Республіку Польща, внаслідок чого був затриманий Прикордонною вартою Республіки Польща та на підставі Угоди між Україною та Європейським Співтовариством «Про реадмісію осіб» був переданий на територію України;

- перебуваючи у Волинському ПТПІ з серпня 2020 року, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся до УДМС у Волинській області майже через рік перебування в даній установі;

- як встановлено Луцьким міськрайонним судом Волинської області справа № 161/13753/20) заявник має намір в подальшому потрапити до країн Західної Європи, а сам заявник повідомив, що мав намір потрапити в Німеччину, оскільки там проживають друзі та його дівчина (протокол співбесіди від 02.09.2021);

- виїзд заявника з ОСОБА_2 був пов`язаний з навчанням (за клопотанням Харківського інституту банківської справи був документований посвідкою на тимчасове проживання терміном на рік, однак через відрахування з вищого учбового закладу 24.06.2019 посвідку скасовано), а не з обґрунтованими побоюваннями зазнати переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або ж особою, яка потребує додаткового захисту;

- за матеріалами особової справи становлено, що шукач захисту ніколи не зазнавав переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

- матеріали особової справи шукача захисту також не містять належної доказової бази, яка б вказувала на його участь у політичних, релігійних, військових або громадських організаціях на території ОСОБА_2 ;

- заявник стверджує, що під час проживання на території країни громадянської належності він зазнавав погроз з боку сусіда та його сім`ї з 2008 року і з цього приводу він разом зі своїми батьками звертався з письмовою заявою до поліції, однак офіційної відповіді не отримали, в подальшому, в 2011 році його сестра зазнала погроз від сусіда, однак, з приводу такої поведінки в свій адрес ні заявник, ні члени його сім`ї до правоохоронних органів більше не звертались, при цьому, конфлікт, про який повідомляє заявник не пов`язаний із обґрунтованими побоюваннями зазнати переслідування за конвенційними ознаками біженця, або особи, яка погребує додаткового захисту;

- елемент заяви щодо відмови від призову на військову службу через наявні у заявника фобії, боязнь, що його візьмуть на війну, не може бути взяте до уваги, оскільки під час співбесіди з метою уточнення даного факту позивач повідомив лише те, що не хотів служити, і, при цьому, старші брати заявника проживають у ОСОБА_2 і працюють разом з батьком, тобто можна дійти висновку, що вони участі у конфлікті, який існує в ОСОБА_2 не приймають, а відтак, є підстави вважати той факт, що заявник у разі повернення до країни громадянської належності прийматиме участь у конфлікті є малоймовірним та надуманим.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Прохальна частина відзиву відповідача містила, окрім іншого, клопотання про розгляд справи за участю представника УДМС у Волинській області, однак, враховуючи відсутність жодних обґрунтувань зазначеного клопотання, останнє судом по суті не розглядалось як необґрунтоване.

Суд, перевіривши доводи сторін у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, встановив наступні обставини.

Позивач ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Королівства Марокко (копія паспорту НОМЕР_1 від 28.07.2015).

Позивач подав до Управління ДМС України у Волинській області заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 02.09.2021 №22 у зв`язку із чим складена довідка про звернення за захистом в Україні від 02.09.2021 №2021LT0022.

Наказом Управління ДМС України у Волинській області від 22.09.2021 №87 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Королівства ОСОБА_1 » позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Про прийняте рішення позивачу надіслано повідомлення від 24.09.2021 №16.

Вважаючи наказ відповідача від 22.09.2021 №87 необґрунтованим та протиправним, позивач звернувся за захистом прав та інтересів із цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту2 від 8 липня 2011року № 3671-VI (зі змінами та доповненнями), відповідно до п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 якого:

- біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

- особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч.ч.1, 7 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі, якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування об`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення даних спорів.

Зі змісту ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» вбачається, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Згідно зі статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими, правдоподібними, та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Між тим, побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 р. №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Водночас, судом з`ясовано, що метою виїзду ОСОБА_5 з країни громадянської незалежності, за словами заявника, відбувся з метою навчання у ВНЗ на території України, однак, шукач захисту із заявою звернувся із зволіканням.

При цьому, суд погоджується з висновками та твердженнями відповідача про те, що шукач захисту ніколи не зазнавав переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а матеріали особової справи шукача захисту, в тому числі протокол співбесіди від 02.09.2021, не містять доказів, яка б вказувала на його будь-яку участь у політичних, релігійних, військових або громадських організаціях на території Марокко.

Повідомлені обставини як щодо побутового конфлікту, пов`язаного з сусідом, так і щодо обов`язку служби в армії не є «конвенційними» ознаками.

Особа, яка шукає статусу біженця має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю й свободі, і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, в той час як позивачем не лише не доведене, а й взагалі не наведено жодної з таких ознак, що свідчить про те, що у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а відтак, подана заява позивача від 02.09.2021 посадовою особою відповідача правомірно розцінена як очевидно необґрунтована.

Зважаючи на розділ 2 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, за результатами проведених з ОСОБА_5 співбесід і матеріалами справи встановлено, що його твердження щодо небезпеки, яка нібито загрожує йому на Батьківщині, є повністю безпідставними, і не мають реального підґрунтя, оскільки позивач звернувся до органу міграційної служби не з метою отримання міжнародного захисту, а в пошуках шляхів легалізації. Ним не наведено конкретних фактів щодо обґрунтованості свого побоювання стати жертвою переслідування, не надано доказів того, що він зазнавав переслідування в країні походження.

Відповідно до положень Закону України «Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» від 18.03.2004 № 1629-IV метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Отже, з урахуванням наведеного, судом встановлено, що наказ управління Державної міграційної служби України у Волинській області від 22.09.2021 №87 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідає Директивам Європейського Союзу, у тому числі Директиві щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянств біженців або осіб, що потребують міжнародного захист іншими причинами, а також суті захисту, що надається.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що оскаржуваний позивачем наказ від 22.09.2021 №87 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято Управлінням Державної міграційної служби України у Волинській області на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Оскільки судом встановлено правомірність прийняття Управлінням Державної міграційної служби України у Волинській області спірного наказу від 22.09.2021 №87 про відмову ОСОБА_5 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно позовна вимога позивача щодо зобов`язання Управлінням Державної міграційної служби України у Волинській області прийняти рішення відносно громадянина Королівства ОСОБА_1 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, також задоволенню не підлягає, оскільки є похідною.

Зважаючи на відсутність документально підтверджених судових витрат пов`язаних із розглядом справи, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 2, 72-77, 243-246, 262, 291, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.В. Дмитрук